РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.05.2016Справа №910/5815/16

Суддя Господарського суду міста Києва Карабань Я.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ДЖУЛІЯ ХАУЗ УКРАЇНА" до публічного акціонерного товариства "БАНК ПЕТРОКОММЕРЦ-УКРАЇНА", товариства з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ЦЕНТРАЛ КАПІТАЛ" про визнання договору недійсним,

за участю представників сторін:

від позивача - Стасюк І.В. (довіреність № б/н від 10.03.2016);

від відповідача 1 - не з'явилися;

від відповідача 2 - Балакаєва В.І. (довіреність № б/н від 18.02.2016),

В С Т А Н О В И В :

У березні 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю "ДЖУЛІЯ ХАУЗ УКРАЇНА" (далі по тексту - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства "БАНК ПЕТРОКОММЕРЦ-УКРАЇНА" (далі по тексту - відповідач 1) та товариства з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ЦЕНТРАЛ КАПІТАЛ" (далі по тексту - відповідач 2) про визнання договору недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані таким.

Між позивачем та відповідачем 1 був укладений кредитний договір від 04.06.2015 № 007-06/15 відповідно до умов якого відповідач 1 зобов'язувався надати позивачеві кредит у розмірі 100 000, 00 грн, а позивач зобов'язувався повернути надані відповідачем 1 кредитні кошти на умовах, визначених договором кредиту.

В свою чергу, між публічним акціонерним товариством "БАНК ПЕТРОКОММЕРЦ-УКРАЇНА" та товариством з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ЦЕНТРАЛ КАПІТАЛ" був укладений договір про відступлення прав вимоги (договір цесії) від 28.08.2015, відповідно до якого новому кредитору відступлені права вимоги за вищезазначеним кредитним договором в порядку та на умовах, визначених договором.

Позивач звернувся до суду з вимогою про визнання договору про відступлення прав вимоги (договору цесії) від 28.08.2015 недійсним у зв'язку з тим, що останній був укладений з порушенням ст. 1054 Цивільного кодексу України, ст.ст. 203, 228, 234, 517 Цивільного кодексу України та ст. 60 Закону України «Про банки та банківську діяльність».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.03.2016 вказаний позов прийнято до розгляду та порушено провадження у справі № 910/5815/16.

25.04.2016 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від товариства з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ЦЕНТРАЛ КАПІТАЛ" надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач 2 заперечує проти задоволення позовних вимог з наступних підстав.

Як зазначає відповідач 2, твердження позивача про порушення вимог ст. 1054 ЦК України є безпідставними, оскільки у відповідача 2, до якого перейшло право вимоги, відсутність ліцензії на надання банківських послуг не впливає на дійсність оспорюваного правочину, оскільки послуги з надання кредиту були надані фінансовою установою - банком. Окрім того, зобов'язання позичальника з повернення грошових коштів, процентів тощо за кредитним договором не є банківською операцією, а є зобов'язанням боржника в розумінні норм цивільного законодавства.

Щодо доводів позивача про порушення вимог ст.ст. 203, 228, 234, 235 та 517 ЦК України, зокрема про неналежне повідомлення позивача про заміну кредитора у зобов'язанні, а саме ненадання позивачеві копії оспорюваного договору, відповідач зазначає, що чинним законодавством не передбачено обов'язку первісного кредитора надавати відповідний договір.

Крім того, на твердження позивача про безоплатність договору відступлення права вимоги від 28.08.2015, відповідач 2 зазначає, що ціна відступлення за умовами оспорюваного договору (у редакції договору про внесення змін від 09.03.2016 № 8) склала 128 062 818, 83 грн, а тому така позиція позивача, на думку відповідача 2 є безпідставною.

Стосовно позиції позивача в частині порушення відповідачами ст. 60 Закону України «Про банки та банківську діяльність» відповідач 2 зазначає, що сторонами при укладанні оспорюваного договору не порушено прав позивача щодо надання третім особам, а саме відповідачу 2 інформації, яка містить банківську таємницю, оскільки це прямо передбачено нормами законодавства.

У судовому засіданні 25.04.2016 судом оголошено ухвалу про відкладення розгляду справи на 16.05.2016.

16.05.2016 через відділ діловодства суду від позивача надійшли письмові пояснення на відзив відповідача 2, в яких позивач підтримує позицію, викладену в позовній заяві та просить суд визнати оспорюваний правочин недійсним з підстав, викладених у позові.

У судовому засіданні 16.05.2016 представник відповідача 1 подав клопотання про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, яке судом було розглянуто та відхилено з підстав, зазначених в ухвалі суду від 16.05.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.05.2016 розгляд справи відкладено на 23.05.2016.

У судове засідання, призначене на 23.05.2016 представники позивача та відповідача 2 з'явилися, подали додаткові документи на виконання вимог ухвали суду від 16.05.2016 та надали пояснення по суті спору.

Представник відповідача 1 у судове засідання 23.05.2016 не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку.

У судовому засіданні 23 травня 2016 року судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши представників позивача та відповідача 2, вивчивши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини справи та докази на їх підтвердження, судом встановлено таке.

04.06.2015 між публічним акціонерним товариством «БАНК ПЕТРОКОМЕРЦ-УКРАЇНА», як банком, та товариством з обмеженою відповідальністю «ДЖУЛІЯ ХАУЗ УКРАЇНА», як позичальником, був укладений кредитний договір № 007-06-15 (далі по тексту - кредитний договір) відповідно до умов якого банк надає позичальникові кредит у розмірі, що не перевищує ліміт фінансування, в порядку та на умовах, які встановлені у розділі І та розділі ІІ кредитного договору, а позичальник приймає, зобов'язується належним чином використати та повернути банку отриманий кредит, а також сплатити відповідні проценти і виконати всі інші зобов'язання, як вони визначені у договорі (п. 1.1. кредитного договору).

Максимальна сума кредиту, якою позичальник може одночасно користуватися на підставі цього договору складає 100 000, 00 грн (графа 3 розділу І кредитного договору).

У відповідності до п. 1.3. кредитного договору позичальник зобов'язаний повернути банку кредит у строк, визначений в графі 8 розділу І договору, а саме до 03.06.2016 включно, з урахуванням строку дії траншів, визначеного графою 8.2. договору.

Позичальник зобов'язаний сплатити банку відповідну плату за користування кредитом на умовах, що наведені нижче, зокрема, проценти за користування кредитом, що розраховуються на основі процентної ставки, зазначеної в графі 7 розділу І кредитного договору, а саме 27,0 % річних (п. 1.4.1.1. кредитного договору).

Проценти підлягають сплаті позичальником банку щомісячно, протягом п'яти банківських днів, наступних за відповідним процентним періодом (п. 1.4.1.3. кредитного договору).

Пунктом 1.7.1. кредитного договору передбачено, що банк здійснює видачу кредитних коштів позичальнику окремими траншами відповідно до кредитних заявок, які надаються позичальником до банку. Датою надання позичальником кредитної заявки є дата одержання банком оригіналу кредитної заявки.

Видача коштів здійснюється в межах строку, визначеного графою 8.1. розділу І договору, а саме по 02.06.2016 включно.

Після надання банку кредитної заявки, позичальник зобов'язаний прийняти суму кредиту (траншу), відповідно до такої кредитної заявки (п. 1.7.2. кредитного договору).

У відповідності до п. 2.1.2. кредитного договору банк зобов'язаний не розголошувати третім особам інформацію про позичальника, що містить банківську та комерційну таємницю, за виключенням випадків, коли розголошення такої інформації є обов'язковою для банку у відповідності з чинним законодавством України.

Згідно з пунктом 2.2.5. кредитного договору банку має право відступати свої права, що виникли з договору чи у зв'язку з договором - іншій (іншим) особі (особам) та повідомляти такій особі (особам) інформацію про позичальника і його діяльність та передавати документи, що стосуються позичальника і його діяльності.

Пунктом 4.1. кредитного договору встановлено, що за невиконання та/чи неналежне виконання боргових зобов'язань у сумі, у порядку та у строки, що визначені договором, позичальник зобов'язаний сплатити банку (на вимогу банку) пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов'язання за кожний день прострочення. Пеня сплачується додатково до прострочених сум. Пеня нараховується та сплачується за весь період прострочення.

У відповідності до п. 5.1. кредитного договору підписанням договору сторони завіряють одна одну, що його укладання відповідає вільному волевиявленню сторін, жодна з сторін не знаходиться під впливом тяжких обставин та умови договору є взаємовигідними для обох сторін.

Договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення відбитками печаток сторін, та діє до виконання сторонами взятих на себе зобов'язань за договором в повному обсязі (п. 6.2. договору).

На виконання умов кредитного договору відповідачем 1 позивачеві був наданий кредит двома траншами на загальну суму 100 000, 00 грн, що підтверджується меморіальними ордерами від 04.06.2015 № 007-06-15 та від 12.06.2015 № 007-06-15.

Відповідачем 1 за період з 04.06.2015 по 02.03.2016 нараховано позивачеві проценти за користування кредитом у сумі 20 093, 17 грн. Проте, позивач станом на 03.03.2016 свої зобов'язання за кредитним договором виконав неналежним чином, сплативши нараховану банком суму процентів частково у розмірі 17 806, 30 грн, що підтверджується банківською випискою за період з 04.06.2015 по 03.03.2016, оригінал якої міститься в матеріалах справи.

З таких обставин, заборгованість позивача перед відповідачем 1 станом на 03.03.2016 становила 102 286, 87 грн, з яких: 100 000, 00 грн - основна заборгованість за кредитом та 2 286, 87 грн - нараховані та несплачені проценти за кредитом.

28.08.2016 між публічним акціонерним товариством «БАНК ПЕТРОКОМЕРЦ-УКРАЇНА», як цедентом, та товариством з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ЦЕНТРАЛ КАПІТАЛ", як цесіонарієм, був укладений договір відступлення прав вимоги (договір цесії) (далі по тексту - договір відступлення) відповідно до умов якого цедент передав (відступив) цесіонарію свої права вимоги до боржників за кредитними договорами (основними договорами), перелік яких міститься в додатку № 1 до договору, а цесіонарій прийняв (набуває) права вимоги за основними договорами та зобов'язується сплатити цеденту ціну прав вимоги за цим договором (п. 1.1. договору відступлення).

Згідно з п. 1.2. договору відступлення за основними договорами цедентом відступаються цесіонарію права за основними договорами в повному обсязі, в тому числі:

- право вимоги повернення заборгованості за основною сумою кредитів відповідно до основних договорів;

- право вимоги сплати процентів за користування кредитами в розмірі, встановленому основними договорами, нарахованих та несплачених станом на дату відступлення;

- право вимоги сплати комісій та інших обов'язкових платежів у розмірі, встановленому основними договорами, нарахованих та несплачених станом на дату відступлення;

- право вимоги сплати неустойки (пені, штрафів) у випадку невиконання чи неналежного виконання боржниками зобов'язань за основними договорами;

- інші, крім зазначених вище, права грошової вимоги, строк платежу за якими настав (наявна вимога), а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому (майбутня вимога) за основними договорами.

Пунктом 1.3. договору відступлення встановлено, що право вимоги вважається відступленим (таким, що перейшло) цесіонарію за фактом здійснення цесіонарієм повного розрахунку з цедентом в день отримання цедентом грошових коштів від цесіонарія у строки та порядку передбаченому п. 3.2. договору.

У відповідності до п. 3.1. договору відступлення за домовленістю сторін загальна ціна прав вимоги (у редакції договору про внесення змін від 09.03.2016 № 8) на дату укладання договору складає 128 062 818, 83 грн.

Згідно з п. 1.1. договору від 03.03.2016 № 7, що є невід'ємною частиною договору відступлення, ціна відступленого права вимоги відповідача 2 до позивача за кредитним договором від 04.06.2015 № 007-06-15 становить 102 286, 87 грн.

Цесіонарій здійснює оплату ціни прав вимоги за договором в розмірі 128 062 818, 83 грн шляхом перерахування вказаної суми грошових коштів на рахунок цедента, зазначений в п. 7.2. договору, у строк до закінчення операційного часу в день укладення (підписання) договору. Належне виконання зобов'язань цесіонарія з оплати прав вимоги за договором забезпечується заставою майнових прав, належних цесіонарію на підставі договору банківського вкладу від 17.07.2015 № 3700/840, укладеним між цесіонарієм та цедентом (п. 3.2. договору відступлення).

Згідно з п. 3.5. договору відступлення протягом десяти днів з дня оплати ціни прав вимоги за даним договором, цедент за актом прийому-передачі передає цесіонарію всі документи, які підтверджують права вимоги за основними договорами (оригінали основних договорів та додаткових угод до них, інші документи, що підтверджують право вимоги).

На виконання умов договору відступлення, зокрема п.п. 3.1., 3.2., відповідачем 2 було перераховано відповідачеві 1 грошові кошти у сумі 128 836 690, 95 грн, що підтверджується меморіальним ордером від 03.03.2016 № 18392, копія якого долучена до матеріалів справи.

Також, у відповідно до п. 3.5. договору відступлення публічним акціонерним товариством «БАНК ПЕТРОКОМЕРЦ-УКРАЇНА» (далі по тексту - відповідач 1) передано товариству з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ЦЕНТРАЛ КАПІТАЛ" (далі по тексту - відповідач 2), на підставі акту приймання-передачі документів від 03.03.2016 до договору відступлення прав вимоги (договір цесії) від 28.08.2015, підписаним та скріпленим печатками відповідачів, а останнім прийнято кредитний договір від 04.06.2015 № 007-06-15 та договір поруки від 04.06.2015 № 007-06-15/1, укладений з ОСОБА_4.

У відповідності до договору про передачу прав за договорами забезпечення (іпотеки та застави) від 28.08.2015, укладеного між відповідачем 1, як кредитором, та відповідачем 2, як новим кредитором, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовим Є.В та зареєстрованим в реєстрі за № 2540, сторони домовились, що разом та одночасно з відступленням прав вимоги заборгованості за кредитними договорами, що здійснюється на підставі договору відступлення прав вимоги (договору цесії) від 28.08.2015, укладеного між сторонами, новому кредитору від кредитора передаються права вимоги за договорами застави та іпотечними договорами, що забезпечують належне виконання зобов'язань за основними договорами.

Кредитор передає новому кредитору права за договорами застави та іпотечними договорами, перелік яких визначено в додатку № 1 до цього договору (договори забезпечення) (п. 1.1. договору).

Сторони домовились, що заміна сторони, яка іменується «Заставодержатель» та/або «Іпотекодержатель» у зобов'язаннях, що виникли на підставі договорів застави та іпотечних договорів, вважається такою, що відбулася, а права вимоги за договорами застави та іпотечними договорами вважаються переданими від кредитора новому кредитору з моменту відступлення (переходу) до нового кредитора прав вимоги за основними договорами, як він визначений відповідно до п. 1.3. договору відступлення (п. 1.2. договору).

Пунктом 1.3. вказаного договору встановлено, що з моменту відступлення прав вимоги до нового кредитора переходять усі права і зобов'язання кредитора як сторони, що іменується «Заставодержатель» та/або «Іпотекодержатель» у зобов'язаннях, які виникли на підставі договорів застави та іпотечних договорів, в обсязі і на умовах, що існують на момент відступлення прав вимоги.

10.03.2016 відповідач 1 надіслав на адресу позивача повідомлення від 03.03.2016 № 12-08/315 про заміну кредитора (заставодержателя/іпотеко держателя) в якому повідомив про те, що товариству з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ЦЕНТРАЛ КАПІТАЛ" відступлені права вимоги за кредитним договором та договором поруки.

Вважаючи, що зміст правочину, укладеного між публічним акціонерним товариством «БАНК ПЕТРОКОМЕРЦ-УКРАЇНА» та товариством з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ЦЕНТРАЛ КАПІТАЛ" суперечить вимогам законодавства, ТОВ «ДЖУЛІЯ ХАУЗ УКРАЇНА» звернулось до суду та просило визнати недійсним договір відступлення прав вимоги (договір цесії) від 28.08.2015, укладений між публічним акціонерним товариством «БАНК ПЕТРОКОМЕРЦ-УКРАЇНА» та товариством з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ЦЕНТРАЛ КАПІТАЛ", згідно з умовами якого було відступлене право вимоги первісного кредитора за кредитним договором від 04.06.2015 № 007-06-15.

Частиною 1 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині 2 цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом.

Матеріально-правовий зміст захисту цивільних прав та інтересів полягає, насамперед у з'ясуванні чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

При цьому необхідно виходити з положень ст. 11 ЦК України про підстави виникнення цивільних прав і обов'язків, у відповідності до яких цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює в межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Положеннями частини 1 ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У розумінні положень зазначеного Закону суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Процесуально-правовий зміст захисту права, закріпленого у статті 1 Господарського процесуального кодексу України (далі по тексту - ГПК України), полягає у тому, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі по тексту - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Отже через зазначені положення ГПК України реалізується принцип доступності правосуддя. До господарського суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Тобто у розумінні цієї норми має значення лише суб'єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. Водночас за змістом зазначеної статті порушення права чи законного інтересу або спір щодо них повинні існувати на момент звернення до суду.

Суд зазначає, що лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року № 18-рп/2004 поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

ТОВ «ДЖУЛІЯ ХАУЗ УКРАЇНА», звертаючись до суду як позивач із даним позовом та вимагаючи визнати недійсним договір про відступлення прав вимоги (договір цесії) від 28.08.2015 не будучи його стороною, зобов'язане довести, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, в свою чергу, повинен перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.

Таким чином, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковим для здійснення правового захисту такої особи.

Водночас, згідно з вимогами ч. 1 ст. 33 ГПК України обов'язком ТОВ «ДЖУЛІЯ ХАУЗ УКРАЇНА», як позивача, є доведення (підтвердження) в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів з боку відповідачів - публічного акціонерного товариства "БАНК ПЕТРОКОММЕРЦ-УКРАЇНА" та товариства з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ЦЕНТРАЛ КАПІТАЛ".

Проте, ТОВ «ДЖУЛІЯ ХАУЗ УКРАЇНА» документів, які свідчать про те, що спірний договір відступлення права вимоги, порушує суб'єктивні права або охоронювані законом інтереси вказаного підприємства, суду не надав та порушення його прав або охоронюваних законом інтересів публічним акціонерним товариством "БАНК ПЕТРОКОММЕРЦ-УКРАЇНА" та товариством з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ЦЕНТРАЛ КАПІТАЛ" (відповідачами) не довів.

Разом з тим, оскільки позивач посилається на порушення відповідачами приписів законодавства при укладенні договору відступлення права вимоги суд, дослідивши умови вказаного договору на предмет їх відповідності загальним вимогам, дотримання яких є обов'язковим і необхідним для чинності правочину згідно з положеннями ст. 203 ЦК України, зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України (далі по тексту - ГК України) господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України встановлено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч. 1 ст. 513 ЦК України).

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов'язанні допускається протягом усього часу існування зобов'язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом (правова позиція Верховного Суду України викладена у постанові від 19.08.2014 по справі № 3-56гс14).

Таким чином, відступлення права вимоги стосується виключно заміни сторони (кредитора) у зобов'язанні, не впливає на зміст самого зобов'язання, заміна сторони у зобов'язанні ніяким чином не порушує права та інтереси боржника. При цьому наведеними нормами цивільного законодавства не встановлено вимог щодо платності відступлення права вимоги, відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов'язується або не зобов'язується їх оплатити, що спростовує відповідні доводи позивача.

Щодо тверджень позивача про те, що відповідач 2 не може виступати кредитором за кредитним договором, оскільки не має банківської ліцензії на надання фінансових послуг, в тому числі із надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів, а згідно з умовами кредитного договору кредит не надавався за рахунок залучених коштів ТОВ «ФК «ЦЕНТРАЛ КАПІТАЛ», суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Суд зазначає, що положеннями ст. 1054 ЦК України визначений спеціальний суб'єктний склад учасників кредитних правовідносин. Так, кредитодавцем може виступати не лише банк, але й фінансові установи.

Судом встановлено, що товариство з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ЦЕНТРАЛ КАПІТАЛ" відповідно до розпорядження національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 22.08.2012 № 984, є фінансовою компанією, яка має право надавати фінансові послуги без отримання ліцензій та/або дозволів відповідно до законодавства, а саме: залучення фінансових активів юридичних осіб із зобов'язанням щодо наступного їх повернення, надання гарантій, надання позик, надання поручительств, факторинг, фінансовий лізинг, надання фінансових кредитів за рахунок власних коштів (копія свідоцтва про реєстрацію фінансової установи та додатку до нього міститься в матеріалах справи, а оригінал оглянуто судом у судовому засіданні).

Крім того, суд зазначає, що відповідач 2 виступає кредитором не за кредитним договором, а за договором відступлення прав вимоги. Відповідно, відповідач 2, не будучи стороною кредитного договору не виконував зобов'язань кредитодавця, що випливають з нього, та не надавав кредит позивачу. Кредитні кошти позивач отримав від банку. Банк, в свою чергу, виконуючи обов'язок з надання кредиту, отримав право вимагати його повернення та сплати процентів за користування кредитними коштами.

Відповідно до ст. 515 ЦК України заміна кредитора не допускається у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, зокрема у зобов'язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Частиною 1 статтею 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, положеннями ст. 515 ЦК України встановлений вичерпний перелік обставин, за наявності яких заміна кредитора у зобов'язання не допускається. Відтак, обмеження щодо відступлення права вимоги, визначені законом, не розповсюджуються на сторін кредитного договору від 04.06.2015 № 007-05-15 та договору відступлення прав вимоги (договору цесії) від 28.08.2015, а відповідач 1 мав право передати своє право вимоги за кредитним договором іншій особі.

Водночас, суд також враховує і правову позицію Верховного Суду України у справі № 3-56гс14, згідно до якої відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов'язанні допускається протягом усього часу існування зобов'язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

Твердження позивача про неналежне повідомлення останнього про укладення оспорюваного правочину та припущення щодо безоплатності цього правочину спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що відповідач 1 надіслав на адресу позивача повідомлення від 03.03.2016 № 12-08/315, докази направлення якого, зокрема, копія фіскального чеку та опису вкладення у цінний лист містяться в матеріалах справи, а оригінали оглянуто судом у судовому засіданні, про укладення між публічним акціонерним товариством «БАНК ПЕТРОКОМЕРЦ-УКРАЇНА» та товариством з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ЦЕНТРАЛ КАПІТАЛ" договору відступлення прав вимоги (договір цесії) від 28.08.2015, в якому зазначив, що товариству з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ЦЕНТРАЛ КАПІТАЛ" відступлені права вимоги за кредитним договором та договором поруки.

Водночас, в матеріалах справи міститься копія меморіального ордеру від 03.03.2016 № 18392 відповідно до якого відповідач 2 перерахував відповідачеві 1 грошові кошти у розмірі 128 062 818, 83 грн на виконання умов договору відступлення, зокрема, пунктів 3.1. та 3.2.

Щодо порушень відповідачами у справі, на думку позивача, ст. 60 Закону України «Про банки та банківську діяльність» суд зазначає, що у відповідності до ч. 3 ст. 61 вказаного Закону банк має право надавати інформацію, яка містить банківську таємницю, приватним особам та організаціям для забезпечення виконання ними своїх функцій або надання послуг банку відповідно до укладених між такими особами (організаціями) та банком договорів, у тому числі про відступлення права вимоги до клієнта, за умови, що передбачені договорами функції та/або послуги стосуються діяльності банку, яку він здійснює відповідно до статті 47 цього Закону, тому вказана дія не суперечить вимогам законодавства України, а відповідні твердження позивача спростовуються.

Крім того, позивач, підписавши кредитний договір погодив умову, відповідно до якої банк має право відступати свої права, що виникли з договору чи у зв'язку з договором - іншій (іншим) особі (особам) та повідомляти такій особі (особам) інформацію про позичальника і його діяльність та передавати документи, що стосуються позичальника і його діяльності (п. 2.2.5. кредитного договору).

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1-3, 5 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» № 11 від 29.05.2013 роз'яснено, що правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Судом невідповідність спірного договору відступлення права вимоги вимогам чинного законодавства, у тому числі й приписам ч. 1 ст. 215 ЦК України, в момент його вчинення, не встановлено.

Пленум Верховного Суду України у п. 7 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснив, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Одночасно у п. 26 вказаної постанови зазначено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що спірний договір відступлення прав вимоги (договір цесії), укладений 28.08.2015 між публічним акціонерним товариством «БАНК ПЕТРОКОМЕРЦ-УКРАЇНА» та товариством з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ЦЕНТРАЛ КАПІТАЛ", не суперечить вимогам законодавства України, тому підстави для визнання його недійсним відсутні. Товариство з обмеженою відповідальністю "ДЖУЛІЯ ХАУЗ УКРАЇНА" не довело, що його права та охоронювані законом інтереси, за захистом яких товариство звернулось до суду, порушені відповідачами - публічним акціонерним товариством «БАНК ПЕТРОКОМЕРЦ-УКРАЇНА» та товариством з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ЦЕНТРАЛ КАПІТАЛ". Відтак суд відмовляє в задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю "ДЖУЛІЯ ХАУЗ УКРАЇНА" з підстав його необґрунтованості.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

З урахуванням викладеного, керуючись ст. ст. 1, 4, 12, 22, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. У задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю "ДЖУЛІЯ ХАУЗ УКРАЇНА" відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду через Господарський суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня підписання повного тексту рішення.

Повне рішення складено 01 червня 2016 року.

Суддя Я.А. Карабань