ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" травня 2016 р. Справа №922/794/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Ільїн О.В., суддя Сіверін В.І.,

при секретарі Євтушенко Є.В.,

за участю представників:

позивача ОСОБА_1, за довіреністю №ББУ/ПУ261/П/15 від 18.12.2015 року;

першого відповідача ОСОБА_2, за довіреністю №5 від 17.02.2016 року;

другого відповідача не зявився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля», м.Павлоград, (вх.№1328Х/1-40) на рішення господарського суду Харківської області від 13.04.2016 року по справі №922/794/16,

за позовом Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля», м.Павлоград,

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «НПП Постача», м.Харків,

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «ТД Желдормаш», м.Харків,

про визнання недійсним договору,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2016 року Публічне акціонерне товариство «ДТЕК Павлоградвугілля» звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «НПП Постача» та Товариства з обмеженою відповідальністю «ТД Желдормаш», в якому просило визнати недійсним договір поруки №29/04 від 28.04.2015 року, який укладений між відповідачами.

Рішенням господарського суду Харківської області від 13.04.2016 року по справі №922/794/16 (суддя Чистякова І.О.) у задоволені позову відмовлено повністю.

Позивач із вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 13.04.2016 року та прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції під час розгляду справи та прийнятті оскаржуваного рішення не було взято до уваги того, що оскільки порука є видом забезпечення виконання зобовязання і водночас має зобовязальний, договірний характер, на правовідносини поруки поширюються загальні положення про зобовязання та про договір. Спірний договір поруки №29/04 від 28.04.2015 року не містить обовязкових істотних умов договору, зокрема, визначення зобовязання, яке забезпечується порукою, його зміст та розмір, реквізити основного договору, його предмет, строк виконання, відомості про боржника, тощо. На думку апелянта, відсутність зазначених істотних умов у договорі поруки вказує на не чинність правочину.

Скаржник вказує, що місцевим господарським судом не надано належної оцінки умовам договору, які були суттєвими для сторін при його укладенні, а саме пункт 8.4. договору поставки, яка забороняє передання будь-яких прав та/або зобовязань третім особам. При цьому, апелянт звертає увагу суду на необхідність дослідження обставин, чи дійсно за договором поруки були виконані будь-які дії, чи відображені ці відомості в господарських операціям підприємств, в бухгалтерському та податковому обліках. Крім того, апелянт відмічає, що сплата 10000,00 грн. другим відповідачем на виконання умов договору поруки здійснювалася ТОВ «ТД Желдормаш» на розрахунковий рахунок про який ні у договорі, ні у вимозі не вказувався.

На думку апелянта, укладенням договору поруки відповідачі приховали дійсний правочин , що на своїй меті має відступлення права вимоги, яке без отримання згоди боржника недопустимо. Так, ТОВ «НПП Постача» допустило порушення вимог ст.ст. 516, 526, 610, 629 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України та п. 8.4., 8.6. договору поставки.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 13.05.2016 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» прийнято до провадження та призначено до розгляду.

27.05.2016 року представник першого відповідача надав через канцелярію суду відзив на апеляційну скаргу (вх.№5398), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об'єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у звязку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвала суду про прийняття апеляційної скарги до провадження та призначення її до розгляду на 30.05.2016 року була направлена другому відповідачу Товариству з обмеженою відповідальністю «ТД Желдормаш», рекомендованим листом 16.05.2016 року за адресою, зазначеною в апеляційній скарзі і отримана ним 18.05.2016 року, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, яке долучено до матеріалів справи. Однак, другий відповідач у судове засідання не зявився, про причини не з'явлення суд не повідомив.

Враховуючи, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті, зважаючи на те, що ухвала про прийняття апеляційної скарги до провадження направлялась рекомендованою кореспонденцією, а також на те, що явка представника другого відповідача у судове засідання не була визнана обовязковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні за відсутності представника другого відповідача.

У судовому засіданні 30.05.2016 року представник позивача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги в повному обсязі та просив її задовольнити.

Представник першого відповідача проти позиції скаржника заперечував з підстав викладених у відзиві.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представників позивача та першого відповідача, повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

28.04.2015 між Публічним акціонерним товариством «ДТЕК Павлоградвугілля» (покупець, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «НПП Постача» (постачальник, перший відповідач у справі) укладено договір поставки №1097-ПУ-УМТС, за умовами якого, в порядку та на умовах, передбачених цим договором, постачальник зобов'язався поставити у власність покупця продукцію і/або обладнання виробничо-технічного призначення, код ДК (надалі «Продукція»), в асортименті, кількості, в терміни, за ціною і з якісними характеристиками, узгодженими сторонами в цьому договорі та специфікаціях, які є невід'ємними частинами цього договору.

У пункті п.1.2. договору поставки сторони узгодили, що покупець зобов'язався прийняти та оплатити поставлену в його власність продукцію відповідно до умов цього договору.

Згідно з п. 4.1. договору поставки поставка продукції проводиться партіями в асортименті, кількості, за цінами, з якісними характеристиками і в строки, узгоджені сторонами в специфікаціях до цього договору. Під партією продукції сторони розуміють будь-яку кількість продукції, однорідної за своїми якісними показниками, яке супроводжується одним документом про якість, та/або одним товаросупровідним документом.

Відповідно до п. 5.1. договору поставки загальна сума договору визначається загальною сумою всіх специфікацій, які є невід'ємною частиною цього договору. У разі відхилення кількості фактично поставленої продукції від узгодженої до постачання кількості, загальна вартість договору, змінюється пропорційно кількості фактично поставленої продукції з розрахунку її ціни, зазначеної у відповідних специфікаціях до договору. Толеранс (відхилення за кількістю) поставки продукції складає ----, якщо інше не обумовлено сторонами у відповідних специфікаціях до договору. У будь-якому випадку, загальна орієнтовна сума договору не повинна перевищувати 5000000,00 грн. з ПДВ на дату укладення договору. Сума договору може бути збільшена шляхом підписання сторонами відповідної додаткової угоди після отримання дозволу уповноваженого на те органу управління покупця.

Згідно з п. 5.2. договору поставки ціни на продукцію, що поставляється постачальником продукцію встановлюються сторонами у відповідних специфікаціях до цього договору.

Відповідно до п. 5.4. договору поставки розрахунки за поставлену постачальником продукцію за цим договором здійснюються покупцем шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 5 (п'яти) робочих днів з 60 (шістдесятого) календарного дня з дати поставки відповідної продукції на підставі отриманого покупцем рахунку і за умови надання постачальником належним чином оформленої податкової накладної, а також документів, передбачених розділом 4 цього договору. Датою оплати вважається дата списання грошових коштів з поточного рахунку покупця.

Згідно з п.8.1. договору поставки цей договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і скріплення печатками сторін. Сторони дійшли згоди, що у разі неналежного виконання обома сторонами своїх зобов'язань, строк дії договору встановлюється до 31.12.2015 року включно.

У разі невиконання (неналежного виконання) сторонами (стороною) своїх зобов'язань за цим договором, термін дії договору продовжується до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

У разі укладення сторонами на виконання цього договору специфікації (-ий) до договору до закінчення терміну дії договору, встановленого в абзаці 1 п. 8.1. цього договору, терміни виконання зобов'язань за якими виходять за рамки терміну дії договору, зазначеного в абзаці 1 п. 8.1. цього договору, дія договору продовжується на строк виконання сторонами зобов'язань за вказаними специфікаціям. Термін дії договору продовжується тільки щодо специфікацій, які укладені в порядку, зазначеному в даному пункті договору, і тільки на період виконання сторонами зобов'язань за вказаними специфікаціям.

У п. 8.4. договору поставки сторони визначили, що жодна зі сторін не може передати свої права та/або обов'язки за цим договором третій особі без попередньої згоди іншої сторони.

Також, у п. 8.6. договору поставки сторони визначили, що кожна із сторін зобов'язується забезпечити сувору конфіденційність інформації, яка стала їй відома при виконанні цього договору, і вжити необхідних заходів щодо її нерозголошення третім особам. Передача конфіденційної інформації третім особам, її опублікування або розголошення іншими способами чи методами може мати місце лише за письмовою згодою сторін, крім випадків, передбачених чинним законодавством України. Відповідальність сторін за порушення положень даної статті визначається і вирішується відповідно до чинного законодавства України. Крім усього іншого, за невиконання умов даного пункту договору, винна сторона несе відповідальність у вигляді відшкодування всіх заподіяних іншій стороні збитків.

Договір поставки №1097-ПУ-УМТС складено в письмовій формі, підписано уповноваженими представниками та скріплено печатками підприємств.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.1 ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 2 ст.712 Цивільного кодексу України встановлює, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ч.1 ст. 547 Цивільного кодексу України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

З метою забезпечення виконання зобов'язання позивача за договором поставки №1097-ПУ-УМТС від 28.04.2015 року між першим відповідачем ТОВ «НПП Постача» (кредитор) та другим відповідачем ТОВ «ТД Желдормаш» (поручитель) укладено договір поруки №29/04 від 28.04.2015 року.

Згідно з ч.1, ч.2 ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Відповідно до ч.1. ч.2 ст. 556 Цивільного кодексу України після виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов'язок боржника. До поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Відповідно до п.1.1. договору поруки поручитель (ТОВ «ТД Желдормаш») зобов'язався частково відповідати перед кредитором (ТОВ «НПП Постача») за виконання Публічним акціонерним товариством «ДТЕК Павлоградвугілля», (боржник), зобов'язань, що виникли з договору №1097-ПУ-УМТС від 28.04.2015 року, укладеного між кредитором і боржником - позивачем (основний договір).

Згідно з п. 2.5. договору поруки поручитель несе частково відповідальність перед кредитором за невиконання або неналежне виконання боржником забезпеченого зобов'язання. Розмір відповідальності поручителя становить 10000,00 (десять тисяч) гривень.

Відповідно до п. 3.1.1. договору поруки при порушенні боржником зобов'язання перед кредитором за основним договором, поручитель зобов'язаний виконати за боржника зобов'язання в сумі, що встановлена п. 2.5. цього договору, у 5-ти денний строк з дня отримання вимоги або позову від кредитора шляхом перерахування суми зобов'язання на поточний рахунок кредитора.

Згідно з п.3.1.2. договору поруки поручитель зобов'язаний виконати взяті на себе зобов'язання за даним договором поруки незалежно від настання строку виконання зобов'язання у випадках, коли розпочинається процедура реорганізації або ліквідації поручителя або відносно поручителя порушено провадження у справі про банкрутство.

Відповідно до п.3.1.3. договору поруки після виконання поручителем зобов'язання боржника за основним договором до поручителя, який виконав таке зобов'язання, переходять усі права кредитора за основним договором в сумі виконаних грошових зобов'язань.

Згідно з п.5.1., п.5.2. договору поруки цей договір набирає чинності з моменту підписання сторонами і діє до моменту виконання основного зобов'язання, окрім випадків визначених в ст. 559 Цивільного Кодексу України. Порука також припиняється, якщо кредитор протягом 3-х (трьох) років з дня настання строку виконання зобов'язання боржника за договором не пред'явить вимоги до поручителя.

Як вказує позивач, спірний договір поруки укладений між першим відповідачем як кредитором та другим відповідачем як поручителем в забезпечення виконання позивачем зобов'язань за договором поставки №1097-ПУ-УМТС від 28.04.2015 року не відповідає вимогам закону, а саме ч.1 ст. 516 Цивільного кодексу України, оскільки у п.8.4. основного договору сторони встановили, що заміна кредитора у зобов'язанні може бути здійснена лише за згодою боржника.

Частина 1 ст. 516 Цивільного кодексу України визначає, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

У ст. 512 Цивільного кодексу України наведені підстави заміни кредитора у зобов'язанні, а саме визначено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов'язку боржника третьою особою.

Зі змісту п. 8.4. основного договору (договору поставки №1097-ПУ-УМТС від 28.04.2015 року) вбачається, що сторони визначили неможливість передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) без згоди боржника.

У свою чергу заміна кредитора у зобов'язанні внаслідок виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем) є іншою підставою для заміни кредитора у зобов'язанні та діючим законодавством не передбачено обов'язкового погодження з боржником укладання договору поруки, як і не передбачено це умовами основного договору.

Чинне законодавство не містить приписів щодо обов'язковості кредитора або поручителя за договором поруки попереджати боржника про укладання такого договору. Договір поруки є додатковою фінансовою підтримкою для боржника, оскільки по зобов'язаннях останнього відповідає і поручитель. Також, діюче законодавство не забороняє укладення договорів в забезпечення виконання зобов'язання після його порушення.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що оскаржуваним договором поруки не порушено умов договору поставки (основного договору) і у даному випадку заміна кредитора у зобовязанні відбувається на підставі закону, внаслідок настання юридичного факту, яким є виконання обовязку боржника поручителем.

У п.3.16 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 року №11, господарським судам роз'яснено, що у вирішенні спорів про визнання недійсними договорів поруки на підставі того, що відповідний договір укладено без згоди боржника, господарському суду слід виходити з такого: «Згідно з приписами статей 553, 554 ЦК України договір поруки укладається кредитором і поручителем за зобов'язанням, яке забезпечується договором поруки. Що ж до боржника, то він стороною договору поруки не виступає, а є учасником у зобов'язанні, забезпеченому порукою. Обов'язок кредитора або поручителя за договором поруки одержувати згоду боржника на укладення такого договору законодавством України не передбачений та не випливає зі змісту правовідносин поруки. Відповідно відсутність зазначеної згоди не порушує й умов дійсності договору поруки та не є підставою для визнання його недійсним».

Позивач, обґрунтовуючи свою позицію по справі, посилається на те, що при укладенні спірного договору поруки першим відповідачем порушено вимоги основного договору, а саме п.8.6. договору, а отже наявні правові підстави для визнання договору поруки недійсним як такого, що не відповідає вимогам закону.

У відповідності до ст. 15, 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільного права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Аналогічно ст. 20 Господарського кодексу України передбачає можливість визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом з метою захисту прав і законних інтересів суб'єкта господарювання.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 Цивільного кодексу України, відповідно до якої:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

При цьому, згідно ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Зазначені положення Цивільного кодексу України узгоджуються з положеннями ч.1 ст. 207 Господарського кодексу України, відповідно до якої господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Колегія вважає за необхідне зазначити, що вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Так, у свою чергу чинне законодавство не пов'язує можливість визнання недійсним договору з обставинами розголошення або нерозголошення конфіденційної інформації за зобов'язаннями у яких здійснюється заміна кредитора. Отже, посилання апелянта відхиляються як необґрунтовані.

Щодо посилань позивача, що спірний договір поруки є фіктивним, оскільки зі сторони 2-го відповідача не вчинялися дії спрямовані на виникнення відповідних правовідносин, а тому договір поруки вчинений відповідачами без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались ним, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ст. 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається недійсним внаслідок того, що він не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, вказаних в ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін, яка не спрямована на виникнення, зміну чи припинення цивільних прав і обов'язків, не відповідає зовнішньому її прояву.

У пункті 3.11. постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 року №11, господарським судам роз'яснено, що фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише не вчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Натомість, позивачем всупереч приписів ст. 33 Господарського процесуального кодексу України не надано належних та допустимих доказів того, що спірний договір поруки укладено з порушенням ч.5 ст. 203 Цивільного кодексу України та в момент вчинення правочину внутрішня воля відповідачів не відповідала зовнішньому її прояву, тобто учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки, обумовлені ним.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що першим відповідачем було пред'явлено другому відповідачу вимогу про виконання зобов'язань поручителя за спірним договором поруки (вимога за вих.№415 від 02.12.2015 року), яку другий відповідач отримав 03.12.2015 року та сплатив першому відповідачу борг позивача за основним договором в сумі 10000,00 грн. згідно платіжного доручення №30 від 21.03.2016 року. Посилання апелянта на не дослідження судом відображення відомостей щодо проведення операції з оплати другим відповідачем коштів на виконання договору поруки в бухгалтерському та податковому обліках колегія суддів відхиляє, оскільки вказане немає законодавчого відношення до встановлення дійсності чи недійсності договору від дотримання будь-якою зі сторін правил ведення податкового чи бухгалтерського обліку.

Колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду зазначає, що оскаржуваний договір поруки укладено уповноваженими сторонами (керівниками товариств), він потягнув реальні правові наслідки у вигляді виникнення прав і обовязків сторін учасників правовідносин за цим договором, доказів примусу з боку сторін при укладенні договору виявлено не було, так само як і доказів шкоди чиїм-небудь інтересам, а зміст правочину не суперечить приписам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства України, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв'язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у звязку з чим апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення господарського суду Харківської області від 13.04.2016 року по справі №922/794/16 має бути залишене без змін.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, витрати апелянта по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 99, 101, п.1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 13.04.2016 року по справі №922/794/16 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 30 травня 2016 року.

Головуючий суддя Хачатрян В.С.

Суддя Ільїн О.В.

Суддя Сіверін В.І.