ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

06.06.2016 Справа № 920/382/16

Господарський суд Сумської області, у складі судді Зайцевої І.В. при секретарі судового засідання Пономаренко Т.М., розглянувши матеріали справи № 920/382/16:

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю ОСОБА_1 ЛТД, с. Блиставиця, Бородянський район, Київська область,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю АМІКС-СЕРВІС, м. Шостка, Сумська область,

про стягнення 614760 грн. 06 коп.,

за участю представників сторін:

від позивача: не зявився,

від відповідача: не зявився,

Суть спору: позивач просить суд стягнути з відповідача 535860 грн. основного боргу, 12453 грн. 42 коп. 3 % річних, 12860 грн. 64 коп. інфляційних втрат, 53586 грн. пені відповідно до договору поставки товару від 29.05.2015 № 1-а, укладеного між сторонами даного спору, а також 9221 грн. 40 коп. судового збору.

Представник позивача в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, відзиву на позов чи будь-яких інших клопотань суду не подав, про дату та час розгляду справи відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення був повідомлений належним чином - 27.05.2016.

Відповідно до п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» № 18 від 26.12.2011 у випадку незявлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи достатність часу, наданого позивачу та відповідачу для підготовки до судового засідання та подання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, ст. 43 та ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи та оцінивши надані докази, суд встановив:

29.05.2015 року між позивачем та відповідачем було укладено договір поставки товару № 1-а, відповідно до умов якого, позивач зобовязався поставити обладнання, а відповідач в свою чергу зобовязався прийняти та оплатити вартість поставленого товару.

Відповідно до п. 1.2 договору, найменування, кількість та ціна обладнання узгоджені сторонами в додатку до договору № 1, відповідно до якого, ТОВ «ОСОБА_1 ЛТД» повинно здійснити поставку товару ТОВ «АМІКС-СЕРВІС», а саме: повітропровід із оц. сталі, товщ.=0,5мм в кількості 800 м2. на суму 111936 грн 00 коп, повітропровід із оц. сталі, товщ.=0.7мм в кількості 2400 м2. на суму 386784 грн. 00 коп, повітропровід із оц. сталі, товщ.=1мм в кількості 200 м2 на суму 37140 грн. 00 коп. На загальну суму 535860 грн. 0 коп.

Згідно п.2.1. вищевказаного договору постачальник зобов'язується поставити обладнання в термін до 20 (двадцяти) днів від дати підписання договору.

ТОВ «ОСОБА_2 ЛТД» здійснило поставку товару в повному обсязі, що підтверджується видатковою накладною № РН-0000001 від 17 червня 2015 року.

Відповідно до п.3.2. договору, покупець здійснює оплату обладнання в наступному порядку: 100% вартості обладнання протягом 20 (двадцяти) банківських днів з моменту підписання договору.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем покладених на нього договором обовязків, щодо своєчасної оплати поставленого товару, у звязку з чим у відповідача перед позивачем виникла заборгованість у розмірі 535860 грн. 00 коп.

20.01.2016 позивач звернувся до відповідача з претензією, в якій просив відповідача погасити заборгованість за договором поставки товару № 1-а від 29.05.2015.

03.03.2016 представник відповідача надав відповідь на претензію, в якій визнав суму боргу в розмірі 551760 грн. 00 коп та запропонував графік погашення даної заборгованості.

Згідно із частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і відповідно до умов договору, а згідно вимог статті 610 цього ж Кодексу, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Стаття 525 Цивільного кодексу України передбачає, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) - частина 1 статті 530 Цивільного кодексу України.

У відповідності до вимог статей 4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна надати докази в обґрунтування своїх вимог або заперечень.

Відповідачем не подано ні доказів сплати боргу, ні аргументованих заперечень проти вимог позивача, тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 535860 грн. 00 коп. заборгованості за поставлений товар суд вважає обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з п.3 ч.1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Згідно ч. 1, 3 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч.1 статті 550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Відповідно до п. 5.2 договору за затримку платежів у строк, обумовлений даним договором, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної ставки Національного банку України за кожний день прострочення та штраф в розмірі 1% від вартості вчасно неоплаченого обладнання, але не більше 10% від вартості такого обладнання.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 Господарського кодексу України.

Чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Вищевказаної правової позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 09.04.2012 року у справі № 20/246-08 про стягнення суми пені та штрафу.

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» № 2921-ІІІ від 10.01.2002р., розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня.

Згідно поданого позивачем розрахунку пеня нарахована за період з 22.06.2015 по 21.12.2015 і становить 138061 грн. 00 коп, а розмір штрафу -5358 грн. 60 коп, проте відповідно до п. 5.2 договору, пеня та штраф не повинні перевищувати 10% від вартості поставленого товару, тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача пені та штрафу в сумі 53586 грн. 00 коп. є правомірними, обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

З огляду на викладене, враховуючи встановлений судом факт неналежного виконання відповідачем договірних зобов'язань щодо своєчасної оплати поставленого товару, позовні вимоги в частині стягнення 12860 грн. 64 коп. інфляційних збитків, 12453 грн. 42 коп. 3% річних підлягають задоволенню як такі, що нараховані відповідно до норм укладеного між сторонами договору та вимог діючого законодавства, а також підтверджуються перевіреними судом розрахунками позивача.

Виходячи з фактичних обставин даної справи, враховуючи, що спір між сторонами виник в результаті неправомірних дій відповідача, а саме, не своєчасної оплати поставленого товару, суд дійшов висновку про відшкодування позивачеві суми сплаченого судового збору пропорційно задоволеним вимогам в розмірі 9221 грн. 40 коп. за рахунок відповідача відповідно до вимог ст. ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. 44, 49, ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод «АМІКС-СЕРВІС» (41100, Сумська область, м. Шостка, вул. Леніна, буд. 5 і.к. 37499807) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 ЛТД» (07835, Київська область, Бородянський район, село Блиставиця, вул. Нова, буд. 23. І.к 34358085) 535860 грн. основного боргу, 12453 грн. 42 коп. 3 % річних, 12860 грн. 64 коп. інфляційних втрат, 53586 грн. пені відповідно до договору поставки товару від 29.05.2015 № 1-а, а також 9221 грн. 40 коп. судових витрат.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 08.06.2016.

Суддя І.В. Зайцева