ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" травня 2016 р. Справа № 921/1179/15-г/3

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Галушко Н.А.

суддів Данко Л.С.

ОСОБА_1

розглянув апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" № 5346/6 від 07.04.2016 р.

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 02.03.2016 р.

у справі № 921/1179/15-г/3

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз", м. Київ

до відповідача: Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Тернопільгаз", м. Тернопіль

про: cтягнення заборгованості в сумі 4 492 469,96 грн.

За участю представників:

від позивача: ОСОБА_2 представник;

від відповідача: ОСОБА_3-представник;

Представникам сторін розяснено права та обовязки передбачені ст. 20, 22 ГПК України.

Клопотань про здійснення фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в порядку ст.811 ГПК України, учасниками судового процесу не заявлено.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 02.03.2016 р. у справі № 921/1179/15-г/3 (суддя Боровець Я.Я. ) позов задоволено частково; стягнено з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Тернопільгаз" на користь Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" 471 649,61грн. пені, 80 260,87грн. інфляційних втрат, 51 491,36грн. 3% річних та 62 051,77грн. судового збору. У частині позовних вимог щодо стягнення 3 061 733,65грн. основного боргу провадження у справі припинено. У решті частин позовних вимог у задоволенні позову відмовлено.

ПАТ "Укртрансгаз" подано апеляційну скаргу № 5346/6 від 07.04.2016р., в якій просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 946 962, 48 грн. пені та 351 740,12 грн. 7% штрафу, прийняти в цій частині нове рішення, яким задоволити позовні вимоги у розмірі 946 962, 48 грн. пені та 351 740,12 грн. 7% штрафу, в цій частині вважає рішення незаконним та необгрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, при невідповідності висновків суду дійсним обставинам справи. Зокрема, скаржник посилається на те, що посилання відповідача на скрутне фінансове становище в Україні, відсутність грошових коштів та збитки відповідача у 2015 році, як на підставу зменшення пені, не можна визнати винятковими обставинами та виправданням причин порушення грошових зобов»язань перед позивачем.

Також скаржник вважає, що посилання відповідача на відсутність грошових коштів у зв»язку із модернізацією та реконструктиризацією розподільчих газопроводів, заміні обладнання на них, несвоєчасною оплатою природного газу населенням та підприємствами промисловості за іншими договорами не є підставою для зменшення пені.

Порушення відповідачем визначеного діючим законодавством та договору порядку здійснення розрахунків за послуги з транспортування природного газу спричинило зайві витрати позивача на закупівлю достатньої кількості газу для виробничо-технологічних витрат на забезпечення транспортування природного газу замовника шляхом залучення кредитних ресурсів від комерційних банків та сплати відсотків за користування кредитними коштами.

Окрім того, скаржник зазначає, що обов»язкові умови для настання та застосування відповідальності у вигляді додаткового стягнення штрафу у розмірі 7% від простроченої суми наявні та доведені доказами, що є в матеріалах справи.

ПАТ по газопостачанню та газифікації "Тернопільгаз" подано відзив на апеляційну скаргу № 03/526 від 16.05.2016 р., в якому просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення, з підстав зазначених у відзиві. Зокрема, товариство посилається на те, що вимоги скаржника є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення, а рішення суду є законним, ухваленим у повній відповідності з нормами матеріального та процесуального права, при цьому взято до уваги усі істотні обставини справи.

Розглянувши матеріали справи, апеляційної скарги, заслухавши прояснення та заперечення представників сторін в судовому засіданні, суд апеляційної інстанції встановив наступне.

між Дочірньою компанією "Укртрансгаз" НАК "Нафтогаз України", правонаступником усіх майнових та немайнових прав та обов'язків якої є Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз"(газотранспортне підприємство) згідно Статуту товариства зареєстрованого 27.12.2012 р. та Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Тернопільгаз" (замовник) 27 вересня 2011 року укладено договір № /Н37 на транспортування природного газу магістральними трубопроводами та 17.01.2013 року - додаткову угоду № 1 до договору № /Н37 на транспортування природного газу магістральними трубопроводами від 27.09.2011 року (а.с.50-63).

Відповідно до пункту 1.1 договору № /Н37 від 27.09.2011р. та п. 1.1 додаткової угоди № 1 від 17.01.2013 р. газотранспортне підприємство зобов'язується надати замовнику послуги з транспортування магістральними трубопроводами природного газу замовника від пунктів приймання-передачі газу в магістральні трубопроводи до пунктів призначення газорозподільних станцій, а замовник зобов'язується сплатити за надані послуги з транспортування природного газу магістральними трубопроводами у розмірі, у строки та порядку, передбаченому умовами договору.

Згідно п. 2.11 договору та п. 3.1., п. 3.2., п. 3.3., п.3.4 додаткової угоди від 17.01.2013 р. послуги по транспортуванню природного газу оформлюються газотранспортним підприємством і замовником актами наданих послуг з транспортування природного газу магістральними трубопроводами.

Відповідно до п.п. 5.1., 5.3 договору та п.п. 6.1, 6.3 додаткової угоди від 17.01.2013 р. газотраснпортне підприємство зобов'язалось виконувати умови цього договору; забезпечити транспортування газу до пунктів призначення на умовах та в обсягах визначених цим договором; забезпечити надання послуг, якість яких відповідає встановленим чинним законодавством вимогам, в свою чергу замовник забов'язався виконувати умови цього Договору; своєчасно та в повному обсязі сплачувати за послуги згідно з умовами цього Договору.

Згідно з п. 10.1. договору, останній набирає чинності з дня його підписання сторонами. Договір діє в частині транспортування газу до 31.12.2012 р. (відповідно до пунктом 11.1 додаткової угоди від 17.01.2013 р. - до 31.12.2013 р.), а в частині проведення розрахунків за надані газотранспортним підприємством послуги до повного виконання замовником своїх зобов'язань за цим договором. Договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо не менше ніж за місяць до закінчення строку дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

Також, 17.03.2014 р. та 05.11.2014 р. сторони уклали між собою додаткові угоди до договору № /Н37 на транспортування природного газу магістральними трубопроводами відповідно № 2 та № 3, якими внесли зміни в розділ 12 договору щодо реквізитів сторін (а.с.65-66)..

В ході розгляду справи в суді першої інстанції встановлено, що на виконання умов укладеного між сторонами договору та додаткових угод позивач протягом січня червня 2015 року поставив відповідачеві природний газ, в обсязі 187 930,337 тис.куб.м. на загальну суму 13 876 747,88 грн. в свою чергу останній отримав газ, що підтверджується актами надання послуг з транспортування природного газу магістральними трубопроводами, підписаними представниками та завірені печатками сторін (а.с.66-78).

Відповідач в порушення умов договору здійснив оплату наданих протягом січня-травня 2015 року послуг з порушенням належного строку для їх оплати, чим допустив прострочення термінів оплати за переданий природний газ.

Окрім того, за прострочення виконання зобовязання позивачем нараховано відповідачу пеню в розмірі 946 962,48грн., 3% річних в розмірі 51 772,84грн., інфляційні втрати в сумі 80 260,87грн., 7% штрафу в розмірі 351 740,12грн.

Вищенаведене стало підставою для звернення позивача із позовними вимогами про стягнення 3 061 733,65грн. основного боргу, пені в розмірі 946 962,48грн., 3% річних в розмірі 51 772,84грн., інфляційні втрати в сумі 80 260,87грн., 7% штрафу в розмірі 351 740,12грн.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку, при цьому зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 174 ГК України господарські зобовязання виникають з господарського договору та інших угод, передбачених законом.

Згідно із ст. 526 ЦК України, ст.193 ГК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У ст. 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається, а у відповідності до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У відповідності з частиною першою статті 693 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У силу статті 610, частини першої статті 612 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як убачається з матеріалів справи та правомірно встановлено судом першої інстанції, відповідач взяті на себе зобов'язання щодо оплати отриманого природного газу виконав не в повному обсязі і на день звернення з позовом до суду заборгував позивачу 3 061 733,65грн.

В ході розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем погашено основний боргу в розмірі 3 061 733,65грн. повністю, що підтверджується платіжним дорученням №2 від 20.01.2016р. (а.с.117).

З огляду на те, що під час розгляду справи відповідач добровільно погасив основну заборгованість в розмірі 3 061 733,65 грн., що підтверджується матеріалами справи, провадження у справі в цій частині підлягає припиненню на підставі п. 1-1 ст. 80 ГПК України.

Відповідно до вимог статті 611 ЦК України та статті 230 ГК України у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно із ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 229 ГК України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Згідно із ч.1. ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі закону та договору.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п.п. 4.1, 4.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як і інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Сторони договору можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних. Якщо укладеним сторонами договором передбачено збільшення розміру процентів у зв'язку з простроченням сплати боргу, розмір ставки, на яку збільшено проценти, слід вважати іншим розміром процентів.

Здійснивши перерахунок заявлених до стягнення сум інфляційних втрат судом першої інстанції правомірно встановлено, що позовні вимоги в частині стягнення 80 260,87 грн. інфляційних втрат підлягають до задоволення.

Здійснивши перерахунок заявлених до стягнення сум 3% річних судом першої інстанції правомірно встановлено, що вірно обрахованими та правомірно заявленими до стягнення є сума 51 491,36грн., в іншій частині щодо стягнення 281,48грн.. 3% річних, то вимоги є неправомірними, оскільки позивачем безпідставно в період часу, за який нараховувались три відсотки річних, включено дні, коли відповідач проводив оплати за отриманий газ.

Частинами першою і третьою статті 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 6.3 договору від 27.09.2011 р. та п. 7.3 додаткової угоди № 1 від 17.01.2013 р., у разі порушення замовником строків оплати, передбачених розділом 4 договору та розділу 5 додаткової угоди, із замовника стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

У зв'язку з неналежним виконанням умов договору та додаткової угоди № 1 щодо своєчасної оплати за послуги по транспортуванню природного газу, позивачем нарахована відповідачу пеня в сумі 946 962,48 грн.

Пунктом 1.9 Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення пені.

Здійснивши перерахунок суми пені, заявленої до стягнення, судом першої інстанції правомірно встановлено, що пеня складає 943 299,22 грн., оскільки позивачем безпідставно в період часу, за який нараховувалась пеня, включено дні, коли відповідач проводив оплати за отриманий газ.

З матеріалів справи вбачається, що у відзиві на позовну заяву (а.с.113-116) відповідач просив суд зменшити розмір заявленої до стягнення пені.

В силу частини 1 статті 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Пунктом 1 статті 233 цього ж Кодексу визначено, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому, повинно бути взято до уваги ступінь виконання зобовязання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частиною 3 статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому, відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Статтею 83 ГПК України господарському суду надано право, приймаючи рішення, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що зменшення розміру заявленої до стягнення пені є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.

Таким чином, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

В пункті 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України" зазначено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків), тощо.

Крім того, у п. 7 оглядового листа Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань (за матеріалами справ, розглянутих у касаційному порядку ВГСУ)" від 29.04.2013р. №01-06/767/2013 зазначено, що положеннями частини першої статті 233 ГК України передбачено, що у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Приймаючи рішення про зменшення розміру неустойки (пені) господарський суд першої інстанції прийняв до уваги майновий стан сторін і оцінив співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора, враховуючи інтереси обох сторін. Також суд врахував те, що відповідач забезпечує послугами газопостачання населення та соціальну сферу.

Також, на думку суду, позивач застосував до відповідача таку міру відповідальності, як стягнення 3% річних, які є платою за користування коштами, що не були своєчасно оплачені боржником та інфляційних нарахувань, які за своєю правовою природою є компенсацією за понесені збитки, спричинені знеціненням грошових коштів, що не передбачено умовами договору, однак передбачено нормами чинного законодавства;

Отже, враховуючи наведене, норми ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України вважає правомірним висновок суду першої інстанції щодо наявності обставин, за яких можливе зменшення стягнутої суми пені на 50%, стягнувши її в сумі 471 649,61грн.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача 7% штрафу у розмірі 351 740,12 грн., судова колегія зазначає наступне.

Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно із ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Як вбачається із умов договору № /Н37 на транспортування природного газу магістральними трубопроводами від 27.09.2011 р. та додаткової угоди № 1 від 17.01.2013 р. до договору сторони не передбачили правових наслідків у разі порушення договірних зобов'язань у вигляді 7% штрафу.

Судом першої інстанції правомірно встановлено, що між сторонами у справі, що розглядається, виник спір щодо неоплати виконаних робіт за договором надання послуг, а тому необхідно з'ясувати, яке саме це зобов'язання - грошове чи негрошове.

Господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених ГК України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку (ч. 1 ст. 173 ГК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 510 ЦК України, якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Статтею 901 ЦК України визначено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Отже, договір надання послуг складається із двох взаємопов'язаних між собою зобов'язань: 1) правовідношення, в якому виконавець має надати послугу, а замовник наділений правом вимагати виконання цього обов'язку; 2) правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати.

Аналізуючи положення глави 47 ЦК України, можна зробити висновок, що грошовим зобов'язанням є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів.

Відтак, грошове зобов'язання це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу грошима, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, є грошовим зобов'язанням.

Застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, санкцій, передбачених абз. 3 ч. 2 ст. 231 ГК України, можливе, якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу.

Вищенаведеної правової позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 04.02.2014 р. про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 20.11.2013 року у справі № 903/610/13.

Враховуючи, що між сторонами у справі, що розглядається, виникло грошове зобов'язання, а тому в частині позовних вимог щодо стягнення 7% штрафу на підставі ст.231 ГК України судом першої інстанції правомірно відмовлено.

Враховуючи наведене, загальна сума заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, у звязку з неналежним виконанням своїх зобовязань, з урахуванням зменшення пені, становить: 471 649,61грн. пені, 80 260,87грн. інфляційних втрат, 51 491,36грн. 3% річних.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доводи апеляційної скарги позивача щодо безпідставного зменшення судом розміру пені на 50% не заслуговують на увагу, оскільки таке право передбачено статтею 83 ГПК України та можливість такого зменшення обгрунтовано в рішенні суду.

За таких обставин, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про те, що рішення суду першої інстанції прийняте із дотриманням норм законодавства та у відповідності до обставин справи, а тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Судові витрати відповідно до ст. 49 ГПК України за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника .

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, -

Львівський апеляційний господарський суд П О С Т А Н О В И В:

1.Рішення Господарського суду Тернопільської області від 02.03.2016 р. у справі № 921/1179/15-г/3 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

3.Справу направити у господарський суд Тернопільської області.

Головуючий суддя Галушко Н.А

Суддя Данко Л.С.

Суддя Орищин Г.В.