КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" травня 2016 р. Справа№ 910/1123/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Гаврилюка О.М.

Гончарова С.А.

при секретарі судового засідання - Куценко К.Л.

за участю представників:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: Ляхович С.О. - представник за довіреністю б/н від 01.10.2015;

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Телесистеми України"

на рішення Господарського суду міста Києва від 18.03.2016

у справі № 910/1123/16 (суддя - Підченко Ю.О.)

за позовом Державного комунального підприємства "Луцьктепло"

до Приватного акціонерного товариства "Телесистеми України"

про стягнення 30 174,71 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Державне комунальне підприємство "Луцьктепло" (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Телесистеми України" (надалі - відповідач) про стягнення боргу у розмірі 30 174, 71 грн., в тому числі, основного боргу у розмірі 25 500, 00 грн., пені у розмірі 3 620, 29 грн., суми, на яку збільшилася заборгованість внаслідок інфляційних процесів у розмірі 823, 65 грн., 3% річних у розмірі 230, 77 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в порушення умов договору про надання послуг з обслуговування обладнання № O-01/W VOL LCK0452/010508 від 01.06.2008 (надалі - договір) відповідачем не виконано зобов'язання щодо оплати наданих послуг, внаслідок чого утворилась заборгованість.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.03.2016 (дата підписання повного тексту рішення - 21.03.2016) позовні вимоги Державного комунального підприємства "Луцьктепло" задоволено; стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Телесистеми України" на користь Державного комунального підприємства "Луцьктепло" суму основного боргу у розмірі - 25 500,00 грн., 3% річних у розмірі - 230,77 грн., інфляційних втрат у розмірі - 823,65 грн., пеню у розмірі 3 620,29 грн. та судовий збір у розмірі 1 378,00 грн.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Приватне акціонерне товариство "Телесистеми України" 04.04.2016 (згідно відтиску штемпеля відділення поштового зв'язку на конверті) звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 18.03.2016 в частині стягнення з відповідача заборгованості за послуги за період з листопада 2015 по грудень 2015 в сумі 5100,00 грн. та відмовити у задоволенні позову в цій частині.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм матеріального права, в неповному обсязі з'ясував обставини справи, зокрема, судом першої інстанції не було враховано, що позивач не надавав послуги за договором, починаючи з листопада 2015 року, а тому нарахування плати за листопад-грудень 2015 року є неправомірним.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.04.2016 апеляційну скаргу у даній справі було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 26.05.2016.

В судовому засіданні 26.05.2016 представник відповідача апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволення позовних вимог при стягнення суми основного боргу в розмірі 5 100,00 грн.

В судове засідання 26.05.2016 представник позивача не з'явився. Разом з цим, на адресу Київського апеляційного господарського суду направив відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Окрім цього, просив розгляд справи здійснювати без його участі. Дане клопотання позивача було задоволено судом апеляційної інстанції.

Враховуючи те, що явка представників учасників апеляційного провадження судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, Київський апеляційний господарський суд (з урахуванням поданого позивачем відзиву на апеляційну скаргу та клопотання про розгляд справи без його участі) дійшов висновку про можливість здійснення перевірки рішення Господарського суду міста Києва в апеляційному порядку в даному судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, докази по справі, розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, оглянувши оригінали документів, пов'язаних з предметом спору, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 01.06.2008 між Державним комунальним підприємством "Луцьктепло" (як - виконавецем) та Закритим акціонерним товариством "Телесистеми України" (як - замовником, ПрАТ "Телесистеми України") було укладено договір № О-01/W VOL LCK010608/010608 про надання послуг з обслуговування обладнання (надалі - договір), відповідно до умов якого замовник передає, а виконавець приймає на утримання та обслуговування телекомунікаційне обладнання замовника згідно його переліку та місць утримання, які зазначені у додатку до договору, що є його невід`ємними частинами.

Згідно п. 1.2 договору перелік та дата передачі виконавцю конкретного обладнання на утримання та обслуговування виконавцю зазначається сторонами в акті (актах) прийому-передачі обладнання на обслуговування (акт готовності), що є підставою для визначення початку надання виконавцем послуг щодо конкретного обладнання. Передача обладнання не веде до переходу права власності на нього до виконавця, а також не перекладає на останнього відповідальності за роботу обладнання та його схоронність, крім випадків, коли з вини виконавця порушуються ізольованість місця розташування обладнання та обмежений доступ до третіх осіб, крім персоналу виконавця та замовника.

Сторонами обумовлено у п. 1.3 договору, що місце утримання обладнання повинно бути ізольованим, мати захищений та обмежений доступ, бути обладнаним пожежною та охоронною сигналізацією. Проведення відповідних робіт у випадку відсутності належного облаштування місць утримання обладнання покладається на замовника.

Згідно з п. 3.4. договору щомісячно, до 10-го числа місяця, наступного за звітним (місяцем оплати), виконавець надає замовнику два примірники акту здачі-приймання наданих послуг, що підписуються уповноваженими представниками сторін.

Пунктом 3.1. договору встановлено, що вартість послуг, які надаються виконавцем замовнику за договором, вказується сторонами в додатку №1 до договору.

Так, згідно з додатком № 1 від 01.05.2008 до договору вартість послуг по обслуговуванню контейнера, антени і обладнання БС становить 3000,00 грн., у т.ч. ПДВ 20% - 500 грн. за надання послуг протягом повного місяця або пропорційно за частку місяця.

Сторони погодили у п. 3.2. договору, що вартість електроенергії визначається по її фактичному споживанню за даними обліку електролічильника.

Як вірно було зазначено місцевим господарським судом нарахування плати за послуги починається з дати підписання сторонами акту прийому-передачі обладнання на обслуговування (акт готовності) і продовжується до моменту вивозу замовником обладнання з місця його утримання (п.3.3. договору).

Відповідно до п. 3.5. договору послуги оплачуються замовником на підставі акту здачі-приймання наданих послуг і рахунку на оплату послуг протягом 10 банківських днів з дати підписання сторонами акту здачі-приймання наданих послуг та отримання відповідного рахунку.

Вартість електроенергії сплачується окремо на підставі рахунку виконавця у строки, встановлені на оплати послуг (п. 3.6 договору).

На підставі п.3.7 договору у випадку зростання інфляції розмір плати за послуги може бути переглянутий шляхом підписання додаткової угоди між сторонами.

Згідно з п.7.1. договору строк його дії - з дати укладання до 30 квітня 2011 р. з можливістю подальшої пролонгації. За місяць до закінчення строку дії договору, сторона, яка бажає припинити його дію або продовжити її з коригуванням умов договору, повинна письмово попередити про це іншу сторону. Якщо у вказаний термін зазначене повідомлення не було зроблене, договір вважається продовженим на кожний наступний аналогічний попередньому термін.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором про надання послуг.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідно до акту готовності до договору від 01.06.08 (а.с. 17) виконавцем підготовлені, а замовником погоджено як прийняте для розміщення обладнання стільникового зв'язку замовника, а саме: контейнер, телекомунікаційне обладнання ЗАТ "ТСУ" в кількості один комплект, на умовах, зазначених в договорі, наступне місце утримання обладнання згідно додатку до договору - котельня по вул. Конякіна, 24. Як зазначено сторонами в акті, місце розташування обладнання знаходиться у задовільному технічному стані та може використовуватися у цілях, визначених у вищезгаданому договорі.

З матеріалів справи вбачається, що 30.03.2009 між сторонами було укладено додаткову угоду №1 до договору №О-01/W VOL LCK0452/010608 про надання послуг з обслуговування обладнання від 01.06.2008, відповідно до якої додаток №1 до договору викладено в наступній редакції: загальна щомісячна плата за надання виконавцем обумовлених договором послуг складає (без вартості спожитої електроенергії) - 2550,00 грн., у т.ч. ПДВ 20% - 425, 00 грн.

На виконання умов договору позивачем, зокрема, протягом березня - грудня 2015 року були надані послуги по розміщенню та обслуговуванню телекомунікаційного обладнання на загальну суму 25 500,00 грн., що підтвержується актами здачі-прийняття робіт за вказаний період, що підписані повноважними представниками сторін та скріплені печатками відповідних юридичних осіб (а.с. 30-37, 54-55).

На підставі вказаних актів позивачем виставлялись щомісячні рахунки на оплату: № 422 від 31.03.2015; № 599 від 30.04.2015; № 876 від 31.05.2015; № 1094 від 30.06.2015; № 1398 від 31.07.2015; № 1590 від 31.08.2015; № 1840 від 30.09.2015; № 2054 від 31.10.2015; № 2256 від 30.11.2015, № 2473 від 31.12.2015, копії яких містяться в матеріалах справи (а.с. 20-29).

Разом з цим, доказів повного або часткового виконання позивачем зобов'язання за договором в частині оплати наданих послуг матеріали справи не містять та, як вбачається зі змісту апеляційної скарги, наявність заборгованості за надані послуги з березня по жовтень 2015 відповідачем не заперечуються.

При цьому матеріали справи не містять жодних звернень відповідача на адресу позивача стосовно будь-яких порушень умов договору, що також свідчить про те, що послуги за договором надавалися позивачем належним чином.

Задовольняючи позов в частині стягнення з відповідача основної заборгованості у розмірі 25 500,00 грн., суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованим та підтверджуються належними та допустимими доказами.

Суд апеляційної інстанції погоджується з вказаним висновком місцевого господарського суду, враховуючи наступне.

Статтею 901 ЦК України визначено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

За правилами ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов'язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов'язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Разом з цим суд апеляційної інстанції не приймає доводи апелянта щодо того, що позивачем не надавались послуги в листопаді-грудні 2015, з урахуванням підписаного 29.10.2015 акту демонтажу обладнання, відповідно до якого обладнання відповідача, що обслуговувалось позивачем за договором, було демонтовано в повному обсязі, що обґрунтовується наступним.

Як вбачається з матеріалів справи, акт демонтажу обладнання від 29.10.2015 (а.с. 89) було підписано лише представниками відповідача, доказів направлення вказаного акту на адресу позивача представником відповідача надано не було. Разом з цим, матеріали справи містять підписані та скріплені печаткою відповідача акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) № 9337 від 30.11.2015 та №1109 від 31.12.2015 (а.с. 54-55), з урахуванням яких навіть фактичний демонтаж обладнання відповідачем не є підставою для відмови в позові. Достовірність вказаних актів відповідачем під сумнів не ставилась, а тому вони є належними та допустимими доказами надання таких послуг у вказаний період в розумінні ст. ст. 33, 34, 36, 43 ГПК України (аналогічна позиція викладена в постанові Вищого господарського суду від 30.10.2013 по справі № 910/4684/13).

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що в серпні 2015 відповідачем на адресу позивача було направлено лист № 15/ЗТУ/0119 від 19.08.2015 з проханням про надання доступу до телекомунікаційного обладнання та просив вважати договір про надання послуг з обслуговування обладнання № O-01/W VOL LCK0452/010508 від 01.06.2008 припиненим з 20.09.2015. Однак погодження на вказаний лист позивач не надав, а відповідач, в свою чергу, підписав акти про надання послуг за спірний період, що свідчить про фактичну відмову від свого наміру припинити дію договору з 20.09.2015.

Отже, суд апеляційної інстанції вважає правомірним висновок місцевого суду стосовно того, що факт надання позивачем послуг за договором за період з березня по грудень 2015 належним чином доведений та підтверджується матеріалами справи.

А тому суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 25 500,00 грн.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. (Аналогічна позиція зазначена в постанові Верховного Суду України від 01.10.2014 у справі № 6-113цс14).

А тому суд апеляційної інстанції вважає, що місцевим господарським судом правомірно було задоволено позовні вимоги щодо стягнення з відповідача окрім основного боргу пені, 3% річних та інфляційних втрат за заявлений період.

Суд апеляційної інстанції зробив власний розрахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат, що наданий позивачем та дійшов висновку, що нарахована сума пені у розмірі 3 620,29 грн., 3 % річних у розмірі 230,77 грн., та інфляційні втрати в розмірі 823,65 грн. - за заявлені періоди є арифметично вірною, а тому правомірно задоволено судом першої інстанції.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли би бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43, 101 ГПК України.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта в порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись статтями 32-34, 36, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Телесистеми України" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.03.2016 у справі № 910/1123/16 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 18.03.2016 у справі № 910/1123/16 - залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/1123/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді О.М. Гаврилюк

С.А. Гончаров