ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" травня 2016 р. Справа № 07/336-10 (н.р.29/243-09)

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Білецька А.М. , суддя Могилєвкін Ю.О.

при секретарі - Кохан Ю.В.

за участю представників учасників судового процесу:

осіб, які подали апеляційні скарги - ОСОБА_1, за довіреністю №351 від 09.12.2015 року, за довіреністю № 3057 від 09.12.2015 року;

позивача - ОСОБА_2, протокол № 1 від 19.04.2013 року;

відповідача ОСОБА_3, за довіреністю №08-11/7212/2-15 від 26.11.2015 року

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційні скарги ОСОБА_4 (вх.№5812 Х/3-12) та ОСОБА_5 (вх.№5813 Х/3-12) на рішення господарського суду Харківської області від 03.03.2011 року по справі № 07/336-10 (н.р.29/243-09)

за позовом Автогаражного кооперативу "Світла", м. Харків

до Харківської міської ради, м. Харків

про визнання права власності,-

ВСТАНОВИЛА:

Автогаражний кооператив "Світла" звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до Харківської міської ради про визнання права власності на нежитлові приміщення, що знаходяться у м. Харкові, по вул. Світла,9.

Рішенням господарського суду Харківської області від 12.06.2009 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 12.07.2010 року по справі № 29/243-09 позов задоволено. Визнано за Автогаражним кооперативом "Світла" право власності на нежитлові приміщення, що знаходяться за адресою: м. Харків, вул. Світла, 9, загальною площею 2934,5 кв. м, а також на підсобне приміщення площею 15,1 кв. м та кімнату охорони 14,3 кв. м.

Постановою Вищого господарського суду України від 05.11.2010 року по справі №29/243-09 рішення господарського суду Харківської області від 12.06.2009 року та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 12.07.2010 року у справі №29/243-09 скасовано, справу направлено на новий розгляд до господарського суду Харківської області.

При новому розгляді справі присвоєно № 07/336-10.

Рішенням господарського суду Харківської області від 03.03.2011 року по справі № 07/336-10 (н.р.29/243-09) (суддя Інте Т.В.) позов задоволено. Визнано за гаражним кооперативом "Світла право власності на нежитлові приміщення, що знаходяться у м. Харкові по вул. Світла, буд. 9 та складаються з приміщень літ. А-1 1-го поверху №1 бокс 21,9 кв. м., №2 бокс 23,0 кв. м., №3 бокс 21,9 кв. м., №4 бокс 15,8 кв. м., №5 бокс 15,0 кв. м., №6 бокс 15,0 кв. м., №7 бокс 24,2 кв. м., №8 бокс 24,2 кв. м., №9 бокс 33,9 кв. м., №10 бокс 22,9 кв. м., №11 бокс 21,5 кв. м., №12 бокс 17,8 кв. м., №13 бокс 16,7 кв. м., №14 бокс 16,7 кв. м., №15 бокс 16,7 кв. м., №16 бокс 16,7 кв. м., №17 бокс 16,7 кв. м., №18 бокс 16,7 кв. м., №19 бокс 16,7 кв. м., №20 бокс 12,7 кв. м., №21 бокс 21,0 кв. м., №22 бокс 20,7 кв. м., №23 бокс 19,6 кв. м., №24 бокс 15,8 кв. м., №25 бокс 15,8 кв. м., №26 бокс 15,8 кв. м., №27 бокс 15,8 кв. м., №28 бокс 15,8 кв. м., №29 бокс 15,8 кв. м., №30 бокс 15,3 кв. м., №31 бокс 15,5 кв. м., №32 бокс 15,5 кв. м., №33 бокс 15,5 кв. м., №34 бокс 15,5 кв. м., №35 бокс 15,5 кв. м., №36 бокс 15,5 кв. м., №37 бокс 15,5 кв. м., №38 бокс 15,5 кв. м., №39 бокс 15,5 кв. м., №40 бокс 15,5 кв. м., №41 бокс 15,7 кв. м., №42 бокс 21,5 кв. м., №43 бокс 22,4 кв. м., №44 бокс 37,5 кв. м., №45 бокс 30,8 кв. м., №46 бокс 16,5 кв. м., №47 бокс 16,1 кв. м., №48 бокс 16,1 кв. м., №49 бокс 16,1 кв. м., №50 бокс 16,1 кв. м., №51 бокс 15,8 кв. м., №52 бокс 16,1 кв. м., №53 бокс 16,1 кв. м., №54 бокс 16,1 кв. м., №55 бокс 16,1 кв. м., №56 бокс 15,5 кв. м., №57 бокс 16,1 кв. м., №58 бокс 20,1 кв. м., №59 бокс 16,2 кв. м., №60 бокс 16,2 кв. м., №61 бокс 16,2 кв. м., №62 бокс 16,6 кв. м., №63 бокс 16,2 кв. м., №64 бокс 16,2 кв. м., №65 бокс 16,2 кв. м., №66 бокс 16,2 кв. м., №67 бокс 16,2 кв. м., №68 бокс 16,2 кв. м., №69 бокс 16,2 кв. м., №70 бокс 16,2 кв. м., №71 бокс 16,2 кв. м., №72 бокс 16,2 кв. м., №73 бокс 20,9 кв. м., №74 бокс 25,3 кв. м., №75 бокс 16,1 кв. м., №76 бокс 16,1 кв. м., №77 бокс 16,1 кв. м., №78 бокс 16,1 кв. м., №79 бокс 16,1 кв. м., №80 бокс 16,1 кв. м., №81 бокс 16,1 кв. м., №82 бокс 16,1 кв. м., №83 бокс 16,1 кв. м., №84 бокс 16,1 кв. м., №85 бокс 16,1 кв. м., №86 бокс 16,1 кв. м., №87 бокс 16,1 кв. м., №88 бокс 16,1 кв. м., №89 бокс 17,4 кв. м., №90 бокс 17,4 кв. м., №91 бокс 17,4 кв. м., №92 бокс 17,4 кв. м., №93 бокс 17,2 кв. м., №94 бокс 17,2 кв. м., №95 бокс 17,3 кв. м., №96 бокс 17,2 кв. м., №97 бокс 17,0 кв. м., №98 бокс 17,2 кв. м., №99 бокс 17,2 кв. м., №100 бокс 17,2 кв. м., №101 бокс 19,5 кв. м., №102 бокс 18,9 кв. м., №103 бокс 22,3 кв. м., №104 бокс 17,8 кв. м., №105 бокс 17,3 кв. м., №106 бокс 18,1 кв. м., №107 бокс 18,1 кв. м., №108 бокс 18,1 кв. м., №109 бокс 18,1 кв. м., №110 бокс 18,1 кв. м., №111 бокс 18,1 кв. м., №112 бокс 18,1 кв. м., №113 бокс 18,1 кв. м., №114 бокс 18,1 кв. м., №115 бокс 18,1 кв. м., №116 бокс 18,1 кв. м., №117 бокс 17,4 кв. м., №118 бокс 18,1 кв. м., №119 бокс 18,1 кв. м., №120 бокс 20,0 кв. м., №121 бокс 17,3 кв. м., №122 бокс 17,3 кв. м., №123 бокс 17,3 кв. м., №124 бокс 17,3 кв. м., №125 бокс 17,3 кв. м., №126 бокс 17,3 кв. м., №127 бокс 17,3 кв. м., №128 бокс 17,3 кв. м., №129 бокс 17,3 кв. м., №130 бокс 17,3 кв. м., №131 бокс 17,3 кв. м., №132 бокс 23,5 кв. м., №133 бокс 25,3 кв. м., №134 бокс 27,4 кв. м., №135 бокс 27,4 кв. м., №136 бокс 21,1 кв. м., №137 бокс 28,9 кв. м., №138 бокс 20,3 кв. м., №139 бокс 19,1 кв. м., №140 бокс 19,1 кв. м., №141 бокс 19,1 кв. м., №142 бокс 19,1 кв. м., №143 бокс 19,1 кв. м., №144 бокс 19,1 кв. м., №145 бокс 19,1 кв. м., №146 бокс 18,5 кв. м., №147 бокс 19,1 кв. м., №148-149 бокс 47,4 кв. м., №150 бокс 19,1 кв. м., №151 бокс 19,1 кв. м., №152 бокс 19,1 кв. м., №153 бокс 21,2 кв. м., усього по літері А-1 2934,5 кв. м., літ. Б-1 1-поверху приміщення №1 підсобне 15,1 кв. м., 2-поверху приміщення № 2 кімната охорони 14,3 кв. м., усього по літ. Б-2 29,4 кв. м.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_4 звернулась до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій з урахуванням уточнення апеляційної скарги, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 03.03.2011 року по справі № 07/336-10 (н.р.29/243-09) в частині визнання за автогаражним кооперативом "Світла" права власності на нежитлове приміщення, гаражний бокс № 69, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Світла, буд. 9.

В апеляційній скарзі заявник посилається на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм чинного законодавства України і що суд першої інстанції не в повному обсязі з'ясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, неправильно та неповно дослідив докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, а також на те, що суд невірно застосував норми як матеріального, так і процесуального права, що потягло за собою неправильне вирішення господарського спору та згідно статті 104 Господарського процесуального кодексу України є підставою для його скасування.

З рішенням господарського суду Харківської області від 03.03.2011 року по справі № 07/336-10 (н.р.29/243-09) не погодився і ОСОБА_5 та подав до Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій з урахуванням уточнення апеляційної скарги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати в частині визнання за автогаражним кооперативом "Світла" права власності на нежитлове приміщення, гаражний бокс № 133, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Світла, буд. 9.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 25.12.2015 року по справі №07/336-10 (н.р.29/243-09) обєднано апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в одне апеляційне провадження та призначені до розгляду.

Автогаражний кооператив "Світла" надав відзив, у якому проти доводів викладених в апеляційних скаргах заперечує, вважає, що оскаржуване рішення прийнято при повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, із дотриманням норм матеріального та процесуального права, у звязку з чим відсутні підстави для його скасування.

12.02.2016 року позивач надав пояснення щодо користування земельною ділянкою по вул. Світла, 9 автогаражним кооперативом "Світла" для експлуатації та обслуговування нежитлових приміщень (гаражних боксів).

17.02.2016 року представник апелянтів у поясненні зазначив, що переоформлення права користування земельною ділянкою на якій знаходяться гаражні бокси № 69, 133 відбудеться після закінчення розгляду даної справи.

Харківська міська рада у судовому засіданні 10.03.2016 року підтримала позицію позивача та просила суд рішення господарського суду Харківської області від 03.03.2011 року по справі № 07/336-10 залишити без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Для забезпечення повного, всебічного та об'єктивного дослідження матеріалів справи в судовому засіданні 10.03.2016 року була оголошена перерва до 11.03.2016 року

Позивач звернувся до суду апеляційної інстанції із клопотанням про зупинення провадження, обґрунтовуючи його тим, що автогаражний кооператив "Світла" подав апеляційну скаргу на рішення Московського районного суду м.Харкова від 30.06.2009 року по справі №2-7241/098 у відповідності до якого визнано за ОСОБА_4 право власності на гараж №69, розташований: в м. Харкові по вул. Світла, буд. 9, загальною площею 24,45 кв.м., цільове призначення гараж та за ОСОБА_5 визнано право власності на гараж №133, розташований: в м. Харкові по вул. Світла, буд. 9, загальною площею 27,4 кв.м., цільове призначення гараж.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 11.03.2016 року по справі №07/336-10 (н.р.29/243-09) клопотання Автогаражного кооперативу "Світла" задоволено. Провадження у справі №07/336-10 зупинено.

У зв'язку з надходженням касаційних скарг ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на ухвалу апеляційного господарського суду про зупинення провадження у справі матеріали справи №07/336-10 (н.р.29/243-09) були направлені до Вищого господарського суду України.

23.03.2016 року позивач надав суду апеляційної інстанції докази порушення апеляційного провадження по справі №2-7241/098 за позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до Харківської міської ради (а.с.134, том 3).

Надалі, 19.04.2016 року до відділу документального забезпечення Харківського апеляційного господарського суду від Автогаражного кооперативу "Світла" надійшов супровідний лист, в якому останній повідомляв, що апеляційним судом Харківської області розглянута справа №2-7241/098 та рішенням від 12.04.2016 року задоволена апеляційна скарга, рішення Московського районного суду від 30.06.2009 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким в позові ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до Харківської міської ради відмовлено.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 20.04.2016 року по справі №07/336-10 (н.р.29/243-09) касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 залишини без задоволення. Ухвалу Харківського апеляційного господарського суду від 11.03.2016 року у справі №07/336-10 (н.р.29/243-09) залишено без змін.

Після здійснення касаційного розгляду справи, матеріали справи №07/336-10 (н.р.29/243-09) супровідним листом були направлені до Харківського апеляційного господарського суду.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 10.05.2016 року по справі №07/336-10 (н.р.29/243-09) поновлено провадження у справі №07/336-10 (н.р.29/243-09).

На адресу суду від представника апелянтів надійшли письмові пояснення по справи, в яких апелянти просять визнати право власності на гаражні бокси №69 та № 133 за ОСОБА_4, ОСОБА_5 відповідно.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши в судовому засіданні пояснення представників позивача, відповідача та осіб, що подали апеляційні скарги, дослідивши доводи апеляційних скарг в межах вимог, передбачених ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Як свідчать матеріали справи, Автогаражний кооператив "Світла" звернувся до господарського суду з позовом, в якому просив суд, з посиланням на ст.ст. 15, 321, 331 Цивільного кодексу України, визнати за ним право власності на нежитлові приміщення, що знаходяться у м. Харкові, по вул. Світла, 9.

Рішенням господарського суду Харківської області від 03.03.2011 року по справі № 07/336-10 (н.р.29/243-09) визнано за гаражним кооперативом "Світла" право власності на нежитлові приміщення, що знаходяться у м. Харкові по вул. Світла, буд. 9.

Вважаючи, що дане рішення суду порушує їх права та законні інтереси, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулись до суду апеляційної інстанції.

Так, апелянти вважають, що у автогаражного кооперативу "Світла" відсутні будь-які законні права на гаражні бокси №69, №133, оскільки за рішенням Московського районного суду від 30.06.2009 року №2-7241/098 за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Харківської міської ради, визнано за ОСОБА_4, та ОСОБА_5 права власності на нежитлові будівлі-гаражі №69 та №133.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі відповідно Перший протокол; Конвенція). Держави-учасниці Конвенції зобовязані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення в Україні закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (ст. 41 Конституції України).

Відповідно до ст. 3 Конституції України - людина, її життя і здоров'я, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; ст. 41 Конституції України, згідно до якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, у тому числі це стосується і нерухомого майна; право власності набувається у порядку, визначеному законом; ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР, кожна фізична особа або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, регулювання відносин власності ґрунтується на будь-яких джерелах права, які містять загальні або конкретні правові приписи (принципи права, положення закону або правило, сформульоване судовим прецедентом), а з точки зору змісту та якості повинно відповідати вимогам доступності і передбачуваності, правової визначеності встановлюваних правил, враховуючи загальне правило неприпустимості використання зворотної сили закону, а також відповідати вимоги ефективності гарантованих субєктивних прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності, відповідно до ст. 317 ЦК України, становлять три складові - право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Володіння майном - це юридично закріплена можливість фактично мати майно, впливати на нього в будь-який момент, здійснювати щодо такого майна свою волю.

Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, мати з цього певну користь та вигоду. Право розпорядження - це можливість власника установлювати, змінювати та припиняти юридичне існування майна.

Згідно з ч.1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Всупереч викладеним вище нормам позивач не може в повній мірі здійснити своє право власності щодо зазначених нежитлових споруд.

У цьому випадку позивач обмежений у своєму праві розпоряджатися своїм майном.

Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Власник або інша заінтересована особа мають право звернутися до суду за забезпеченням права власності, пов'язаних з усуненням перешкод, які заважають власнику або іншому титульному володільцеві здійснювати в повній мірі та беззаперечно свої права володіння та розпорядження майном.

Слід зазначити, що відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільного права є його визнання.

Згідно ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, а відповідно до ч.2 ст. 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільного права є його визнання.

Нормами частини 1 статті 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ч.1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Статтею 3 цього Закону встановлено, що державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Крім того, відповідно до пункту 26 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 р. № 703 (далі за текстом - Порядок) передбачено, що для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно та інші документи, визначені цим Порядком.

Відповідно до підпункту 10 пункту 27 Порядку документом, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, є, зокрема, рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

На замовлення позивача, КП "Харківське МБТІ" провело технічну інвентаризацію щодо кожного гаражного боксу, за результатами якої видані технічні паспорти (а.с.34, том 1).

Згідно технічного висновку, виготовленого на замовлення позивача ТОВ «Арон» (ОСОБА_3. ліцензія сер АБ №205079 від 30.09.2005 року), усі основні конструктивні елементи знаходяться в нормальному технічному стані та забезпечують несучу здатність, достатню для їх подальшого використання.

Таким чином, збудована позивачем нерухомість повністю відповідає будівельним нормам і вимогам та придатна для подальшої експлуатації.

На думку скаржників, гаражні бокси були побудовані без затвердження проектів будівництва, та є такими, що побудовані самочинно.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Колегія суддів не може погодитись з такими доводами апелянтів, з огляду на наступне.

Стаття 376 Цивільного кодексу України є спеціальною нормою в регулюванні спірних правовідносин, оскільки унормовує відносини, що виникають у тих випадках, коли загальний порядок будівництва був порушений.

При застосуванні статті 376 Цивільного кодексу України не застосовується стаття 331 цього кодексу (Набуття права власності на новостворене майно та обєкти незавершеного будівництва), оскільки вказаною статтею регулюється набуття права власності на новостворене майно, якщо воно побудоване з дотриманням встановленого діючим законодавством порядку (постанова ВГСУ у справі №5023/10189/11, постанова ВСУ у справі № 11/30-07).

Відповідно до ч.1 ст. 376 Цивільного кодексу України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Таким чином, можна виділити наступні ознаки самочинного будівництва:

- обєкт нерухомого майна збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети у встановленому порядку;

- відсутність належного дозволу чи належно затвердженого проекту для будівництва;

- створення обєкта з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Кожна із зазначених ознак є самостійною і достатньою для того, щоб визнати обєкт нерухомого майна самочинним будівництвом.

Частиною 2 статті 376 Цивільного кодексу України передбачено загальне правило про те, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Виключення з цієї норми визначено частиною 3 зазначеної статті ЦК України, якою встановлено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Відтак, для визнання за позивачем права власності суд має встановити, що самовільно збудовані приміщення завершені будівництвом, а також те, що земельна ділянка, надана йому в установленому законом порядку.

Відповідно до ч. 4 ст. 376 Цивільного кодексу України, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво або за її рахунок.

Разом з цим, власник (користувач) земельної ділянки може набути право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 Цивільного кодексу України).

Статтею 5 Закону України "Про основи містобудування" передбачені основні вимоги до містобудівної діяльності, якими, зокрема, є:

- розробка містобудівної документації, проектів конкретних об'єктів згідно з вихідними даними на проектування, з дотриманням державних стандартів, норм і правил;

- розміщення і будівництво об'єктів відповідно до затверджених у встановленому порядку містобудівної документації та проектів цих об'єктів;

- раціональне використання земель та територій для містобудівних потреб, підвищення ефективності забудови та іншого використання земельних ділянок;

- урахування державних та громадських інтересів при плануванні та забудові територій;

- урахування законних інтересів та вимог власників або користувачів земельних ділянок та будівель, що оточують місце будівництва, та ін.

Згідно зі ст. 9 Закону України "Про архітектурну діяльність", будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Згідно статті 5 Закону України Про основи містобудування, статей 12, 23 Закону України Про планування та забудову територій, статті 9 Закону України Про архітектурну діяльність будівництво обєкту нерухомості вимагає розробки і затвердження у встановленому порядку компетентними органами проекту його будівництва та отримання дозволів і узгоджень відповідних органів та служб на здійснення будівельних робіт.

Відповідно до статті 22 Закону України Про основи містобудування забудова земельних ділянок здійснюється після виникнення права власності чи права користування земельною ділянкою та отримання дозволу на виконання будівельних робіт, а експлуатація обєктів дозволяється після прийому їх державною технічною комісією (ст.18 цього Закону).

Порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна передбачено Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 р. № 7/5, відповідно до п.1.3 якого державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснюють підприємства бюро технічної інвентаризації у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць.

Згідно з п. 1.4 Тимчасового положення державна реєстрація прав власності на нерухоме майна - це внесення запису до Реєстру власності на нерухоме майно у зв'язку з виникненням, існуванням або припиненням права власності на нерухоме майно, що здійснюється БТІ за місцезнаходженням об'єктів нерухомого майна на підставі право встановлювальних документів коштам особи, що звернулася до БТІ.

Згідно ст. 39 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності, датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта є дата реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації або видачі сертифіката. Експлуатація закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих в експлуатацію забороняється.

Аналіз наведених норм дає можливість дійти висновку, що самочинно збудований обєкт нерухомості може бути оформлений у власність особи як такий, що споруджений правомірно, за умов:

- надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже самочинно збудоване нерухоме майно;

- якщо набуття власником (користувачем) земельної ділянки права власності не порушує прав інших осіб;

- додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією при веденні будівництва.

Дослідження вказаних умов має істотне значення для правильного вирішення справи та визначення законних підстав щодо можливості визнання за позивачем права власності на обєкти нерухомого майна, що були ним реконструйовані або самочинно побудовані.

Так, за матеріалами справи встановлено, що згідно рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради депутатів трудящих № 616 від 09.10.1974 року "Про відвід ділянок землі виконкому Московської районної ради депутатів трудящих для спорудження тимчасових відкритих стоянок автомобілів і мотоциклів індивідуальних власників на Салтівському житловому масиві", Московському райвиконкому було відведено земельну ділянку, за рахунок вільної від забудови міської землі, для будівництва кооперативної стоянки по вул. Світла № 9 в розмірі 0,13 га.( а.с. 12-13 т.1).

20.11.1974 року на підставі загальних зборів членів кооперативу, згідно протоколу № 1 від 20.11.1974 року, було створено автогаражний кооператив "Світла".

Господарська діяльність кооперативів регулюється ГК України (глава 10), ЦК України (параграф 2 глава 8), Законом України «Про кооперацію», Законом України «Про споживчу кооперацію», Законом України «Про сільськогосподарську кооперацію», із змінами та доповненнями, та іншими нормативно-правовими актами. Кооперативи самостійно визначають основні види та напрями своєї господарської діяльності. Вони можуть створюватися і діяти у галузі промисловості, будівництва, на транспорті, в торгівлі й громадському харчуванні, побутовому обслуговуванні, медицині та інших галузях господарської діяльності.

При створенні кооперативу, насамперед, важливо визначити його тип, якщо кооператив буде проводити господарську діяльність з метою одержання прибутку - то він буде відноситься до типу виробничого кооперативу, а якщо кооператив буде надавати послуги своїм членам, не маючи на меті одержання прибутку - то він буде відноситься до типу обслуговуючий або споживчий. Після цього кооператив визначається, за яким напрямом діяльності він буде працювати (житловим, житлово-будівельним, садово-городнім, гаражним, торговельно-закупівельним, транспортним, освітнім, туристичним, медичним тощо).

В зв'язку з цим, доцільно буде зробити висновок, що житлово-будівельний кооператив можна віднести до типу обслуговуючий кооператив.

В ст. 7 Закону України «Про кооперацію» вказано, що засновниками кооперативу можуть бути громадяни України, іноземці та особи без громадянства, а також юридичні особи України та іноземних держав, які беруть участь у діяльності кооперативів через своїх представників. Тобто, юридичні особи можуть бути засновниками кооперативу.

Закон не містить жодних обмежень стосовно створення ЖБК в частині наявності житлових потреб засновників або членів, вікового цензу або знаходження на квартирному обліку тощо.

Відповідно до статей 7 та 15 Закону України «Про кооперацію» рішення про створення кооперативу приймається його установчими зборами, а вищим органом управління кооперативу є загальні збори членів кооперативу.

Листом Державного комітету з питань регуляторної політики та підприємництва від 03.10.2005 N 8584 визначено, що державна реєстрація кооперативу проводиться в порядку, передбаченому законом.

Оскільки законами України «Про місцеве самоврядування в Україні» та «Про кооперацію» не встановлено особливостей державної реєстрації житлово-будівельних і гаражних кооперативів, їх реєстрація відбувається в порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців».

Рішенням виконкому Московської районної ради депутатів трудящих № 369 від 25.12.74 року "Про затвердження кооперативної відкритої автостоянки "Світла" для зберігання автомобілів та мотоциклів, що знаходяться в особистій власності громадян по вул. Світлій, 9 на Салтівському житловому масиві", затверджено кооперативну автостоянку для збереження автомобілів та мотоциклів, що знаходяться в особистій власності громадян по вул. Світлій, 9 на Салтівському житловому масиві, а саме, затверджено автостоянку на 50 місць, списки членів кооперативу, Статут кооперативу тощо ( а. с. 15-16 т.1).

Отже, даним рішенням виконкому Московської районної ради депутатів трудящих було створено нову одиницю господарської діяльності - автогаражний кооператив "Світла" (свідоцтво про державну реєстрацію від 28.07.1998 року серії АО1 №07325).

Доказів незаконності створення автогаражного кооперативу "Світла" матеріали справи не містять.

Надалі, рішенням виконкому Харківської міської ради народних депутатів від 22.11.1978 року № 760 "Про додатковий відвід земельної ділянки кооперативу автостоянки "Світла" по вул. Світлій, 9", позивачу було відведено земельну ділянку площею 544 кв. м. за рахунок вільної від забудови міської землі для розширення існуючої відкритої автостоянки та зобовязано Головне архітектурно-планувальне управління міста Харкова видати архітектурно-планувальне завдання, відвести додатково земельну ділянку в натурі, а міське управління житлового господарства зареєструвати даний відвід ( а. с. 18-19 т.1).

Криту автостоянку було прийнято в експлуатацію робочою комісією Московської районної ради депутатів трудящих, що підтверджується актом приймання в експлуатацію закінченого будівництва критої автостоянки по вул. Світлій, 9 від 19.08.1980 року, згідно якого, будівництво здійснено на підставі рішення міськвиконкому № 616 від 09.10.1974 року та рішення московського райвиконкому № 369 від 25.12.1974 року ( а.с. 20-25 т.1).

За вказаним актом встановлено, що роботи по будівництву по вул. Світлій, 9 виконані відповідно до проекту, згідно з будівельними нормами і правилами, відповідають вимогам прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом приміщень та споруд. Всі будівельно-монтажні роботи прийнято, крита автостоянка завершена будівництвом, збудована без відступів від затвердженої технічної документації, недоробки відсутні ( а. с. 20-25 т.1).

Згідно рішення виконкому Московської районної ради народних депутатів від 07.07.1981 року № 201 (а.с.143 т. 2) автогаражному кооперативу "Світла" були передані нежитлові приміщення, які належали ЖЕУ-113 та ЖЕУ-179, загальною площею 400 кв.м., що підтверджено актом приймання в експлуатацію ( а.с.144 т.2).

06.12.1983 року рішенням виконкому Московської районної ради народних депутатів №512 було затверджено акт приймання до експлуатації державної приймальної комісії щодо закінчення будівництва кооперативної критої авто стоянки «Світла» по вул. Світла,9.

14.06.1989 року виконкомом Харківської міської ради народних депутатів було прийнято рішення № 139-7 "Про додатковий відвід земельної ділянки для розширення автостоянки по вул. Світла, 9", згідно якого, автогаражному кооперативу "Світла" додатково було виділено вільну від забудови ділянку міської землі, орієнтовною площею 0,2 га, для розширення на 48 машиномісць існуючої відкритої автостоянки індивідуального автотранспорту по вул. Світлій, 9.

З метою подальшого будівництва гаражних боксів, позивачем було отримано архітектурно-планувальне завдання на проектування автостоянки на 48 машиномісць (а.с. 26-31 т.1).

Відповідно до п.2 рішення виконкому Харківської міської ради народних депутатів № 243-19 від 11.10.1989 року "Про облаштування навісів на відкритих автостоянках м. Харкова", позивачу було надано дозвіл на влаштування критих гаражних боксів на 48 машин, що також підтверджується актом приймання в експлуатацію робочою комісією завершеного будівництва критої автостоянки на 48 машин по вул. Світлій,9 Московського району м. Харкова від 08.05.1991 року ( а.с. 147-148 т.2).

Таким чином, автогаражному кооперативу "Світла" земельна ділянка відводилась на підставі рішень органу місцевого самоврядування як для будівництва критої, так і відкритої автостоянки.

Згідно даних державного земельного кадастру, загальна площа земельної ділянки автогаражного кооперативу "Світла" складає 4267 кв.м.; кадастровий код земельної ділянки :12:002:0508 (а.с.38, том 2).

Питання щодо права користування земельною ділянкою розглядалось на сесії Харківської міської ради, що підтверджується відповідним рішенням від 22.09.2010 року №246/10, на підставі якого позивачеві надано дозвіл на розроблення проекту відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,5260 га по вул. Світла, 9 для експлуатації та обслуговування нежитлових приміщень (гаражних боксів).

22.12.2010 року Харківською міською радою рішенням №36/10 надано автогаражному кооперативу "Світла" в оренду строком до 01.12.2015 року земельну ділянку загальною площею 0,5156 га за рахунок земель житлової та громадської забудови по вул. Світла, 99 для експлуатації та обслуговування нежитлових приміщень (гаражних боксів).

В 2015 року, у звязку з необхідністю продовження договору оренди земельної ділянки, кооператив звернувся з відповідною заявою до Харківської міської ради.

На підставі вищевикладеного та наявних в матеріалах справи письмових доказів, колегія зазначає, що:

- земельна ділянка, на якій здійснено будівництво гаражних боксів надавалась позивачу у відповідності до встановлених правил та норм, рішення Харківської міської ради народних депутатів про відведення гаражному кооперативу "Світла" земельних ділянок для забудови автостоянки по вул. Світла, 9 є чинним, докази їх скасування відсутні.

- гаражні бокси були прийняті в експлуатацію в установленому порядку та на виконання вимог Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".

- обєкти нерухомого майна, на які позивач просив визнати право власності відповідають будівельним нормам, правилам і стандартам (наявний технічний висновок визначає, що усі основні конструктивні елементи знаходяться в нормальному технічному стані та забезпечують несучу здатність, достатню для їх подальшого використання).

- відсутність порушення діями позивача прав та законних інтересів інших осіб.

Як свідчить усталена практика Європейського Суду поняття майно може стосуватися існуючого майна та майнових активів, зокрема права вимоги, на підставі яких заявник може стверджувати, що він має принаймні законне сподівання отримати реальну можливість користуватися майновим правом (див. рішення у справах J.A. Pye (Oxford) Ltd i J.A. Pye (Oxford) Land Ltd проти Сполученого Королівства (заява 4430202, § 61); Maltzan та інші проти Німеччини (заяви №71916/01, 71917/01 и 10260/02, § 74); Kopeckэ проти Словаччини (заява №44912/98, § 35). У рішенні Сагхінадзе та інші проти Грузії (заява №18768/05 §103). Євросуд зауважує, що сподівання є правомірним, якщо воно ґрунтується на нормі закону або на правовому акті, що стосується відповідного майнового інтересу.

До матеріалів справи не було надано жодних письмових доказів які б свідчили, що нежитлові будівлі-гаражі №69 та №133 були побудовані за рахунок скаржників.

Натомість, пунктом 1.8 Статуту кооперативу встановлено, що всі будівлі автогаражного кооперативу (гаражні бокси, технічні та побутові приміщення, підземлі шляхи та підходи) збудовані за рахунок членів кооперативу.

Будівництво гаражних боксів відбувалось автогаражним кооперативом "Світла" за безпосередньої участі членів кооперативу, при цьому частина гаражних боксів утворилась шляхом передачі органами місцевого самоврядування кооперативу визначених відповідним рішенням нежитлових приміщень.

Скаржники по теперішній час є членами автогаражного кооперативу "Світла" та користувачами гаражів №69, №133, які знаходяться на території цього кооперативу. Доказів протилежного в матеріалах справи відсутні.

Перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення в рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів дійшла висновків про те, що місцевий господарський суд розглянув всебічно, повно та об'єктивно в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, належним чином проаналізував правовідносини, що виникли між сторонами, та вірно застосував норми матеріального та процесуального права.

Висновок господарського суду про задоволення позовних вимог автогаражного кооперативу "Світла" та визнання за ним права власності на усі гаражні бокси, зазначені у позовній заяві є обґрунтованим та таким, що не суперечить обставинам справи.

Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, прийнятого у Парижі 20.03.1952 pоку, було гарантовано захист права власності. Згідно з нею кожна фізична або юридична особа має право мирно во лодіти своїм майном.

У рішенні у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» визначено основні вимоги стосовно застосування ст. 1 Протоколу №1 щодо захисту права власності (Sporrong and Lonnroth c.Suede of 23 September 1982, Series A, № 52, paragraph 61). Як встановив Суд, положення ст. 1 Протоколу № 1 передбачають такі правила захисту права власності: перша норма, виражена в першому реченні першого абзацу, має загальний характер і встановлює принцип безперешкодного користування майном, друга норма, зафіксована в другому реченні того ж абзацу, регулює випадки позбавлення власності, встановлюючи певні умови, у третій нормі, що зафіксована в другому абзаці, за державами-учасницями визнається право контролю над володінням власністю відповідно до загальних інтересів та право на запровадження законів, необхідних для цього.

Обґрунтовуючи відсутність у автогаражного кооперативу "Світла" права власності на гаражні бокси №69,№133 скаржники надали копію рішення Московського районного суду від 30.06.2009 року №2-7241/098 за позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до Харківської міської ради, за яким за заявниками визнано права власності на нежитлові будівлі-гаражі №69 та №133.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка у відповідності до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом права, одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25.07.2002; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007, пункт 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини" від 18.11.2003 р. №01-8/1427).

Відповідно до пунктів 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 р. у справі "Христов проти України" одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (справа "Брумареску проти Румунії", п. 61). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 12.04.2016 року по справі №2-7241/09 рішення Московського районного суду м. Харкова скасовано і ухвалено нове рішення, яким в позові ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до Харківської міської ради про визнання права власності на нежитлові будівлі-гаражі відмовлено.

Судом встановлено, що ОСОБА_4, ОСОБА_5 не звертались до компетентних органів за вирішенням питання про відвід новоствореного обєкту до експлуатації, надання у користування або у власність самочинно зайнятої земельної ділянки під забудову гаражів №69, 133.

Крім того, визнав факт відсутності у позивачів (апелянтів по даній справі) свідоцтва ІДАБК у Харківській області про відповідність збудованого обєкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельним нормам і правил.

З урахуванням викладеного у колегії суддів відсутні підстави для повторного доказування наведених обставин, адже існування даної обставини підтверджує судове рішення, що не може бути поставлене під сумнів.

Переоцінка вказаного факту буде свідчити про поставлення під сумнів наведеного судового рішення, що є недопустимим.

Таким чином, згідно вказаного рішення апеляційного суду Харківської області від 12.04.2016 року по справі №2-7241/09 скаржники не є власниками гаражних боксів №69,№133, що в свою чергу свідчить про відсутні у них будь-яких прав на вказані нежитлові обєкти на момент вирішення спору у даній справі.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Втім, право, яке захищається повинно існувати на день прийняття судового рішення.

Відтак, оскільки скаржники на даний час не є власниками нежитлових будівель-гаражів №69,№133, то відсутні підстави вважати наявним на час прийняття оскаржуваного рішення їх порушених прав, на захист яких було спрямовано подання апеляційних скарг.

При цьому, існування на момент звернення з апеляційними скаргами у скаржників матеріальних прав на гаражі №69,№133, з огляду на їх подальше припинення під час вирішення спору у суді апеляційної інстанції, нівелює можливість відновлення таких прав і інтересів в судовому порядку, оскільки задоволення апеляційних скарг не може призвести до відновлення порушених прав.

Щодо зауваження скаржника про недотримання судом першої інстанції вимог щодо всебічно, повно і об'єктивно розгляду в судовому процесі всіх обставин, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити про наступне.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За практикою Європейського суду з прав людини, визначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Обсяг обов'язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формування рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів встановила, що у даному випадку скаржниками не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції. Таким чином, апеляційні вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційних скарг не спростовують висновки суду першої інстанції.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Харківської області від 03.03.2011 року по справі № 07/336-10 (н.р.29/243-09) прийняте при належному зясуванні обставин, що мають значення для справи та у відповідності до норм матеріального і процесуального права і відсутні підстави для його скасування, в звязку з чим, апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись статтями 99, 101, 102, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 та апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 03 березня 2011 року по справі № 07/336-10 (н.р.29/243-09) залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Білецька А.М.

Суддя Могилєвкін Ю.О.