ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" червня 2016 р.Справа № 923/175/16
Одеській апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 (головуючий), суддів: Аленіна О.Ю. та Лашина В.В.,

(склад судової колегії сформовано на підставі автоматичного розподілу справ між суддями)

секретар судових засідань ОСОБА_2

за участю представників:

Приватної виробничо-комерційної фірми „Стройіндустрія - ОСОБА_3 (на підставі доручення) та ОСОБА_4 (директор),

Насіннєвого фермерського господарства „Руслан ОСОБА_5 (на підставі доручення),

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Одеса апеляційну скаргу Насіннєвого фермерського господарства „Руслан на рішення господарського суду Херсонської області від 21.04.2016 р. по справі № 923/175/16 за позовом Приватної виробничо-комерційної фірми „Стройіндустрія до Насіннєвого фермерського господарства „Руслан про витребування оригіналів документів

ВСТАНОВИВ:

22.02.2016 р. Приватна виробничо-комерційна фірма „Стройіндустрія (далі позивач) звернулась до господарського суду Херсонської області з позовною заявою про витребування від Насіннєвого фермерського господарства «Руслан» (далі відповідач) оригіналів документів позивача, отриманих за актом примання-передачі від 16.12.2015 року, складеним з ПАТ «Полтава банк», а саме:

- Технічний паспорт (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу САТ №213519) на автомобіль марки FІАТ модель LINЕА, 2013 року випуску, реєстраційний номер ВТ 1022АМ, шасі (кузов, рама) ZFA0016, що належить ПВКФ «Стройіндустрія» на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САТ №213519, зареєстрованого МРЕВ ДАІ м. Херсон;

- Технічний паспорт (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу ВТС 050000), на автомобіль вантажнопасажирський марки JAC, 2007 року випуску, моделі НFС 1020 КR, шасі (кузов, рама) № LJ1 1РААВ976014794, реєстраційний № НОМЕР_1, що належить ПВКФ «Стройіндустрія», на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ВТС 050000, зареєстрованого МРВ ДАІ м. Херсон 04 грудня 2008 року;

- Свідоцтво на право власності на нерухоме майно від 22.07.2014 року;

- Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ № 593780 від 02.11.2009 року;

- Технічний паспорт;

- ОСОБА_6 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності серія ЕЕМ № 597496;

- ОСОБА_6 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності серія ЕЕЕ № 231110.

В обґрунтування заявлених вимог позивач послався на приписи чинного законодавства України та зазначив, що 26.02.2015 р. між позивачем та Публічним акціонерним товариством "Полтава-Банк" (надалі - банк) укладено кредитний договір № 4384 (далі кредитний договір), згідно з яким позивач отримав від банку в якості кредиту 1 200 000,00 грн. на умовах повернення, строковості, платності та цільового використання (характеру) цих коштів (надалі - кредитний договір).

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між позивачем та банком укладено договори іпотеки нерухомого майна торговельно-виробничої бази, розташованої за адресою: м. Херсон, Бериславське шосе, 10, а також договори застави транспортних засобів та іншого рухомого майна.

29.10.2015 року позивачу приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_7, було передано вимогу відповідача, зареєстровану в реєстрі 28.10.2015 року за № 3364, про звернення стягнення на іпотечне та заставне майно ПВКФ «Стройіндустрія» при умові непроведення розрахунку в сумі 1 234 813, 64 грн. (один мільйон двісті тридцять чотири тисячі вісімсот тринадцять гривень 64 копійки) протягом 30-ти днів з моменту отримання вимоги.

Проте у зазначених листах не було вказано банківських реквізитів відповідача.

Не отримавши запитуваних відомостей, ПВКФ «Стройіндустрія» здійснило погашення заборгованості шляхом внесення коштів на депозит нотаріуса (докази надаються).

У січні 2016 року ПВКФ «Стройіндустрія» отримало від НФГ «Руслан» копію позовної заяви до якої, серед іншого, була надано акт приймання-передачі від 16 грудня 2015 року, складений між банком, в особі ОСОБА_8 та відповідачем, за яким останньому було передано оригінали правовстановлюючих документів на майно, яке належить на праві власності позивачу.

05.02.2016 р. позивач звернувся з листом до відповідача з вимогою повернути оригінали правовстановлюючих документів на майно, який залишено відповідачем без відповіді та реагування.

З урахуванням викладеного, позивач вважає, що з моменту внесення на депозит нотаріуса грошових коштів, зобовязання позивача є припиненим. (т. 1 а.с. 3-5)

Ухвалою господарського суду Херсонської області від 24.02.2016 р. за вказаним позовом порушено провадження по справі № 923/175/16. (т. 1 а.с. 1)

Відповідач проти позову заперечував та надав у суді першої інстанції відзив на позовну заяву в якому зазначив, що відповідач електронною поштою надав позивачу інформацію про юридичну адресу та банківські реквізити. Щодо перерахування позивачем грошових коштів на рахунок нотаріуса, а не на рахунок відповідача, то на думку відповідача це є ухиленням від виконання взятих на себе зобовязань. Дії нотаріуса з прийняття від фізичної особи у депозит грошової суми як виконання позивачем зобовязання за кредитним договором перед відповідачем, є протиправними, оскільки суперечать положенням законодавства України про нотаріат. Відповідач, також зазначив, що позивач не є власником автомобіля марки FIAT, модель LINEA, 2013 року випуску, шасі (кузов, рама) ZFA0016, реєстраційний № ВТ 1022АМ, й тому підстави для повернення позивачеві технічного паспорту на цей автомобіль відсутні. (т. 1 а.с. 47-53)

01.03.2016 р. відповідач до місцевого господарського суду подав клопотання про зупинення провадження у справі, у звязку із неможливістю розгляду даної справи до вирішення повязаної з нею інших справ № 668/2391/16-ц, №821/155/16, № 666/725/16-ц. (т. 1 а.с. 75)

Рішенням господарського суду Херсонської області від 21.04.2016 року (повний текст якого підписано 28.04.2016 р. суддею Соловйовим К.В.) у задоволенні позову відмовлено повністю.

Приймаючи рішення суд першої інстанції послався на приписи чинного законодавства України та зазначив, що щодо неналежного виконання позивачем зобов'язання за кредитним договором.

Щодо виконання цього зобов'язання, з порушенням ч. 1 ст. 527 Цивільного кодексу України, не позивачем, а іншою особою (тобто, неналежним боржником), суд першої інстанції зазначив, що сума вказаного платежу відповідає розміру заборгованості за кредитним договором, щодо погашення якої відповідач надіслав позивачеві, через нотаріуса (з заявою нотаріуса) вимогу від 28.10.2015р., а зазначені у призначенні вказаного платежу.

Окремо та безвідносно до раніше наведеного висновку суду про виконання належною особою на користь відповідача грошового зобов'язання позивача за кредитним договором, як на користь нового кредитора за кредитним договором, суд зазначає, що покладення на іншу особу боржником свого обов'язку щодо виконання зобов'язання за ч. 1 ст. 528 Цивільного кодексу України, й, як наслідок, виконання такого обов'язку за боржника іншою особою (факту чого при розгляді справи не доведено), є обов'язковим для прийняття кредитором як належного виконання зобов'язання. Оскільки, за наведеною нормою закону, якщо зобов'язання покладається боржником на іншу (третю) особу, кредитор не вправі відмовитися від його прийняття, виходячи з наведеного призначення платежу, саме, як погашення заборгованості за певним договором (виконання певного грошового зобов'язання), оскільки презюмується, що кредиторові байдуже, хто виконає зобов'язання на його користь.

Щодо виконання цього зобов'язання, з порушенням ч. 1 ст. 532 Цивільного кодексу України, не за місцезнаходженням відповідача (тобто, за неналежним місцем виконання зобов'язання) то з цього приводу суд першої інстанції зазначив.

Відповідачем при розгляді справи не наведено належних доводів та не надано належних доказів на підтвердження того, що місце виконання позивачем на користь відповідача грошового зобов'язання позивача за кредитним договором, як на користь нового кредитора за кредитним договором, має визначатися виходячи з положень ч. 2 ст.197 Господарського кодексу України, тобто, як для грошового зобов'язання, місце виконання якого не визначено.

Вказане грошове зобов'язання позивача перед відповідачем виникло не з вимоги відповідача від 28.10.2015р. до позивача щодо здійснення позивачем виконання на користь відповідача грошового зобов'язання позивача за кредитним договором, як на користь нового кредитора за кредитним договором, та не 28.10.2015р. Це зобов'язання виникло для позивача з положень кредитного договору, та ґрунтується на відступленому банком відповідачеві праві вимоги до позивача щодо виконання зобов'язання за кредитним договором.

За таких обставин належним місцем виконання на користь відповідача грошового зобов'язання позивача за кредитним договором, як на користь нового кредитора за кредитним договором, є саме, м. Херсон.

Суд, виходячи з раніше наведених за текстом даного рішення суду висновків про належне виконання позивачем зобов'язання за кредитним договором, відхилив доводи відповідача щодо протиправності дій нотаріуса, з приймання від фізичної особи у депозит грошової суми як виконання позивачем зобовязання за кредитним договором перед відповідачем.

Посилаючись на приписи ст. 35 ГПК України щодо переліку обставин, які приймаються судом без доказування, та щодо переліку документів (джерел), які мають прийматися судом, в якості належних доказів таких обставин, без доказування, суд першої інстанції, не прийняв без доказування при розгляді даної справи, як належний доказ протиправності вказаних дій нотаріуса.

Додатково суд зазначив, що за наведених висновків вказаних листів про порушення приватним нотаріусом положень нормативно-правових документів у сфері нотаріальної діяльності (про вчинення нотаріусом нотаріальних дій щодо прийняття у депозит грошової суми та щодо зняття заборони відчуження заставленого майна, в порушення кількох норм законодавства, та, при цьому, про кілька випадків порушень нотаріусом правил нотаріального діловодства) у цих листах не вказано про застосування до відповідного приватного нотаріуса державними установами-авторами цих листів будь-яких заходів відповідальності, що передбачені Законом України "Про нотаріат"

При цьому, зобов'язання приватного нотаріуса пройти навчання з метою підвищення кваліфікації у Центрі перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників юстиції не є заходами відповідальності за Законом України "Про нотаріат".

Суд, також, відхилив доводи відповідача про належне повідомлення позивачеві банківських реквізитів відповідача, за якими позивач мав виконати грошове зобов'язання перед відповідачем, як новим кредитором за кредитним договором.

Заява відповідача до приватного нотаріуса щодо передачі позивачу вимоги відповідача від 28.10.2015р. про усунення порушень по борговим зобов'язанням за кредитним договором не містить у собі банківських реквізитів відповідача (а.с.12-13). Вказане відповідачем при розгляді справи не заперечується.

Доводи про повідомлення позивачеві банківських реквізитів відповідача шляхом надсилання 23.11.2015р. позивачеві рекомендованим листом (штрих-код ідентифікатор поштового відправлення "940"), з описом вкладення (а.с.59-60), листа-повідомлення з такими реквізитами не підтверджено належними доказами.

Суд оцінив та не прийняв до уваги наданий відповідачем опис вкладення до рекомендованого листа від 23.11.2015р. в якості доказу надсилання за цим листом позивачеві листа-повідомлення з банківськими реквізитами відповідача, в якості доказу таких обставин, оскільки з поштового конверту та опису вкладення до цього листа, а також, поштового повідомлення до нього, слідує, що даний лист не є листом з оголошенню цінністю: вказані поштовий конверт, опис та повідомлення не містять у собі відповідних відміток щодо оголошеної цінності даного листа (оцінки вартості вкладення до нього). За таких обставин складання поштовим відділенням опису вкладення до даного листа суперечить положенням п. 8 та п. 19 Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009р. № 270, із змінами, оскільки ці правила не передбачають складання опису вкладення до листа без оголошеної цінності. Також, у наданому відповідачем до суду описі вкладення до листа (а.с.61), всупереч п. 61 цих правил, не вказаний номер поштового відправлення (його штрих-код ідентифікатор).

Суд не прийняв до уваги наданий відповідачем фіскальний чек від 23.11.2015р. (а.с.61), в якості доказу надсилання позивачеві 23.11.2015р. вказаного рекомендованого листа, в якості доказу таких обставин, а також, в якості доказу надсилання позивачеві будь-якого поштового відправлення, оскільки у чеку не вказано адресатом позивача (у чеку адресатом вказано "СВИСЬ"), не вказано номеру поштового відправлення (його штрих-код ідентифікатор) "940", що містить наданий до суд відповідачем поштовий конверт, а вказаний у чеку поштовий індекс "00001" адресату "940", не відповідає поштовому індексу позивача "73000" (як і іншим поштовим індексам об'єктів поштового зв'язку м. Херсона).

Суд дійшов висновку, що доводи про повідомлення позивачеві банківських реквізитів відповідача шляхом надсилання 19.11.2015р. та 20.11.2015р. позивачеві електронною поштою електронних листів-повідомлень з такими реквізитами не підтверджено належними доказами. В якості доказів таких обставин відповідачем надано до суду п'ять скрін-шотів роздруківок змісту зображення з екрану комп'ютерного монітору) з позначками "з оригіналом згідно", що скріплені підписом представника відповідача), за змістом яких за певною електронною адресою, що за твердженнями відповідача є електронною адресою позивача, 19.11.2015р. та 20.11.2015р. надсилалися електронні листи (а.с.57-58, 97-99).

Суд зазначив, що при розгляді даної справи позивачем не заперечується той факт, що вказана у цих скрін-шотах електронна адреса, на яку надсилалися електронні листи, належить позивачеві, а також, зазначення такої електронної адреси містять наявні у цій справі документи, що виконані на фірмовому бланку позивача (а.с.10, 91,164). Разом з тим, позивач стверджує, що будь-які повідомлення щодо банківських реквізитів відповідача електронною поштою до позивача не надходили.

Суд не прийняв жоден з вказаних наданих до суду відповідачем скрін-шотів, в якості доказу надсилання позивачеві електронною поштою повідомлень щодо банківських реквізитів відповідача, оскільки, з вказаних скрін-шотів не можливо достовірно та однозначно ідентифікувати зміст електронних листів, які за даними цих скрін-шотів надсилалися позивачеві.

Суд відхилив доводи відповідача про належне повідомлення позивача про банківські реквізити, за якими позивач мав виконати грошове зобов'язання перед відповідачем, як новим кредитором за кредитним договором, внаслідок отримання позивачем 11.11.2015р. від банку виписки по особовому рахунку позивача, у якому відображена інформація про платіж відповідача на користь банку на погашення заборгованості згідно укладеного між банком та відповідачем договору про відступлення прав грошової вимоги за кредитним договором, з зазначеними у цій виписки, серед інших даних, стосовно однієї з банківських операцій, й банківських реквізитів рахунку, з яких відповідачем був здійснений відповідний платіж (а.с.93).

Суд відхилив доводи відповідача щодо відсутності підстав для повернення позивачеві технічного паспорту на автомобіль марки FIAT, модель LINEA, 2013 року випуску, шасі (кузов, рама) ZFA0016, реєстраційний №ВТ1022АМ, оскільки позивач не є його власником , з посиланням на ненадання відповідачем суду, всупереч ст.4-3 ГПК України та ст.33 ГПК України, й відсутності у матеріалах справи будь-яких передбачених ГПК України доказів.

За вказаних фактичних обставин, а також, виходячи з наведених у ст. 179 Цивільного кодексу України визначення поняття "річ", а також, наведених у ст. 190 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 139 Господарського кодексу України визначень поняття "майно", суд дійшов висновку про недоведення матеріалами справи належності спірних документів до об'єктів, які охоплюються поняттям "майно", згідно вказаних норм закону. Додатково, суд зазначає, що обов'язкова наявність у об'єктів, які охоплюються поняттям "майно", такої характеристики як "вартість", підтверджується, крім положень ст.ст. 66 та 139 Господарського кодексу України, й положеннями ст.1213 Цивільного кодексу України: "У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи".

З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що позов про витребування оригіналів документів, з вказаних у позові юридичних підстав (ст. ст. 1212-1213 Цивільного кодексу України), як майна, що безпідставно набуто відповідачем, задоволенню не підлягає. (т. 1 а.с. 197-203)

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції вищевказаним рішенням відповідач звернувся з апеляційною скаргою до Одеського апеляційного господарського суду, в якій просить скасувати рішення частково (повністю його мотивувальну частину) та прийняти нове рішення. Судові витрати покласти на позивача.

Скаржник не погоджується з висновком суду про те, що погашення фізичною особою ОСОБА_4 грошового зобов'язання замість позивача відповідає вимогам ст. 65 ГК України та ч. 1. ст. 527 ЦК України. Скаржник вважає, що судом неправильно застосовані зазначені норми матеріального права. Посилаючись на п. 7.5 кредитного договору № 4384 від 24.02.2015 р. скаржник зазначив, що ОСОБА_4 мав би право виконати грошове зобов'язання лише в разі укладення кредитором з ним відповідних договорів забезпечення виконання грошового зобов'язання.

Скаржник не погоджується з висновком суду про те, що відповідно до ч. 1 ст. 528 Цивільного кодексу України виконання певного грошового зобов'язання третьою особою є обоє'язковим для прийняття кредитором, як належного виконання зобов'язання. Крім того, скаржник вважає, що судом неправильно застосована зазначена норма матеріального права.

Скаржник не погоджується з висновком суду про те, що відповідачем не наведено належних доводів та не надано належних доказів на підтвердження того, що місце виконання позивачем грошового зобов'язання на користь відповідача, як нового кредитора, має визначатися виходячи з положень ч. 2 ст. 197 ГК України та скаржник не погоджується з висновком суду про те, що належне місце виконання грошового зобов'язання позивачем на користь скаржника є м. Херсон.

Також, скаржник вважає, що судом неправильно застосовані норми матеріального права.

Так, скаржник посилаючись на вимогу про усунення порушень по борговим зобовязанням від 2810.2015 р., яку було передано позивачу 29.10.2015 р. в нотаріальному порядку приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_7, було повідомлено, що внаслідок укладення скаржником з ПАТ «ПОЛТАВА-БАНК» договору про відступлення права грошової вимоги від 26.10.2015 відбулася заміна кредитора з ПАТ «ПОЛТАВА-БАНК» на скаржника.

В зазначеній вимозі скаржником було зазначено і його місце знаходження, як нового кредитора: 74502, Херсонська обл. смт. Велика Лепетиха, вул. Кірова, 53.

Скаржник, також не погоджується з висновками суду про те, що скаржником неналежно повідомлено позивача про банківські реквізити кредитора.

Висновки суду про те, що повідомлення позивача про банківські реквізити шляхом надсилання рекомендованого листа (штрих-код ідентифікатор поштового відправлення « 2940»), з описом вкладення не підтвердженого належними доказами, не відповідають дійсним обставинам справи.

Скаржник не погоджується з висновками суду про те, що надані скрін-шоти з електронної пошти позивача є неналежним повідомленням позивача про банківські реквізити.

Судом не досліджено скрін-шоти з електронної пошти позивача, що були додані до матеріалів справи, та залишено їх поза увагою.

Твердження позивача про те, що електронні листи з відповідними повідомленнями на його електронну адресу не надходили, не відповідають дійсним обставинам справи.

Скаржник не погоджується з висновками суду про те, що повідомлення первісним кредитором - ПАТ «ПОЛТАВА-БАНК» про погашення заборгованості відповідачем у вигляді виписки, в якій були зазначені юридичні та банківські реквізити скаржника не є належним доказом.

Скаржник не погоджується з висновками суду про те, що наданими ним доказами не підтверджено повідомлення позивача про банківські реквізити відповідача в період з 26.20.2015 по 27.11.2015.

Скаржник не погоджується з висновками суду про те, що при розгляді справи доведений факт ухилення відповідача від прийняття від позивача виконання вказаного грошового зобов'язання, шляхом неповідомлення позивачеві банківських реквізитів позивача.

Скаржник не погоджується, з висновком суду про те, що при розгляді справи доведений факт належного виконання позивачем на користь відповідача грошове зобов'язання за кредитним договором, як на користь нового кредитора, шляхом внесення у депозит приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу (в контексті належного місця виконання цього зобов'язання). Скаржник вважає, що судом неправильно застосовано норми матеріального права.

Скаржник, також, не погоджується з висновком суду про те, що відповідач без належних для цього підстав протиправно утримує правовстановлюючі документи позивача, чим об'єктивно порушує права власника такого майна, оскільки виступає засобом контролю за користуванням цим майном. Скаржник вважає, що судом не правильно застосовано норми матеріального права.

Крім того, скаржник також зазначив, що судом не встановлено, яким саме чином утримання скаржником у себе правовстановлюючих документів позбавляє, обмежує або порушує права позивача доводити наявні йому права на майно, що знаходиться під арештом перед третіми особами у разі такої необхідності, оскільки накладення арешту не передбачає можливість позивача вчиняти будь-які дії, що потребують доведення своїх прав на арештоване майно. (т. 2 а.с.4-11)

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 16.05.2016р. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 07.06.2016 р. об 11:00 год., про що учасники процесу, згідно ст. 98 ГПК України, були повідомлені належним чином.

Фіксація судового процесу здійснювалась за допомогою технічних засобів.

Представник скаржника в усних поясненнях наданих суду просив суд задовольнити апеляційну скаргу, скасувати часткове рішення місцевого суд,у а саме його мотивувальну частину та прийняти нове рішення яким відмовити в позову, з урахуванням підстав зазначених в апеляційній скарзі.

Представник позивача в усних поясненнях наданих суду просив, суд залишити рішення без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Згідно ст. 85 ГПК України, в судовому засіданні оголошувались лише вступна та резолютивна частини судової постанови.

Переглянувши відповідно до приписів ст. 101 ГПК України справу, в повному обсягу, заслухавши усні пояснення представників сторін, обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, дослідивши обставини справи та наявні у матеріалах справи докази, а також перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія встановила наступне.

Приватне виробничо-комерційна фірма "Стройіндустрія" (надалі - позивач) та Публічне акціонерне товариство "Полтава-Банк" (надалі - банк) уклали 24.02.2015р. між собою кредитний договір № 4384, згідно з яким позивач отримав від банку в якості кредиту 1 200 000,00 грн. на умовах повернення, строковості, платності та цільового використання (характеру) цих коштів (надалі - кредитний договір) (т. 1 а.с.62-65).

В забезпечення виконання позивачем зобовязань за цим кредитним договором позивач та банк уклали кілька договорів застави (у т.ч. іпотеки) майна, яке належить позивачеві на праві власності: договір іпотеки нерухомого майна (з предметом іпотеки - торговельно-виробнича база) та договори застави рухомого майна - транспортних засобів, виробничого устаткування та цементу (т. 1 а.с.124-143).

За актами від 25.02.2015р. та від 21.10.2015р. позивач передав банку оригінали правовстановлюючих документів на майно, що є предметом застави (іпотеки) за вказаними договорами забезпечення до кредитного договору (т. 1 а.с.94-95), а саме:

- технічний паспорт (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу САТ№ 213519) на автомобіль марки FIAT, модель LINEA, 2013 року випуску, шасі (кузов, рама) ZFA0016, реєстраційний № ВТ 1022АМ, що належить позивачеві на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САТ№ 213519, зареєстрованого МРЕВ ДАІ м. Херсон;

- технічний паспорт (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу ВТС№ 050000) на автомобіль вантажопасажирський марки JAC, модель HFC 1020 KR, 2007 року випуску, шасі (кузов, рама) LJ1 1РААВ976014794, реєстраційний № НОМЕР_2, що належить позивачеві на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ВТС№050000, зареєстрованого МРЕВ ДАІ м. Херсон;

- свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 22.07.2014р.;

- державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ № 593780 від 02.11.2009р.;

- технічний паспорт (без позначення об'єкту (майна), на який виданий технічний паспорт - примітка суду);

- витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності серія ЕЕМ № 597496;

- витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності серія ЕЕЕ № 231110.

У зв'язку з невиконанням позивачем своїх зобов'язань за кредитним договором щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитними коштами, що не заперечується позивачем при розгляді даної справи, банк надсилав позивачеві листи-вимоги від 17.06.2015р. та від 15.07.2015р. про дострокове повернення кредиту, в повному обсязі та сплату відсотків за користування кредитними коштами (а.с.160-161). Вказані вимоги банку у встановлені в цих вимогах строки позивач не задовольнив, що не заперечується позивачем при розгляді справи.

З матеріалів справи вбачається, що 26.10.2015р. Банк та Насіннєве фермерське господарство "Руслан" уклали між собою договір про відступлення належного банку права вимоги грошового зобов'язання в розмірі 1 234 813,64 грн. за кредитним договором до позивача (т. 1 а.с.66), а також, банк та відповідач уклали 26.10.2015р. договори про відступлення банком відповідачеві прав вимоги до позивача за усіма укладеними між банком та позивачем договорами забезпечення до кредитного договору (т. 1 а.с.67-71).

З матеріалів справи також вбачається, що за актом від 16.12.2015р. банк передав відповідачеві оригінали правовстановлюючих документів на майно позивача, що є предметом застави (іпотеки) за договорами забезпечення до кредитного договору (т. 1 а.с.9, 96).

Матеріали справи свідчать, що 28.10.2015р. позивач отримав від банку листа-повідомлення від 27.10.2015р. №946/150 (т. 1 а.с.14), за яким позивачеві повідомлялося про відступлення банком на користь відповідача права вимоги за кредитним договором до позивача та прав вимоги до позивача за усіма укладеними між банком та позивачем договорами забезпечення до кредитного договору.

З матеріалів справи вбачається, що 29.10.2015р. позивач отримав від приватного нотаріуса вимогу відповідача від 28.10.2015р. про усунення порушень по борговим зобов'язанням, за якою позивачеві було запропоновано у тридцятиденний строк з моменту пред'явлення даної вимоги виконати грошове зобов'язання в розмірі 1 234 813,64 грн. за кредитним договором на користь відповідача, як нового кредитора за цим договором. Згідно з цією вимогою позивача було, також, повідомлено про звернення стягнення на погашення 1 234 813,64 грн. заборгованості за кредитним договором на заставне майно позивача за договорами забезпечення до кредитного договору, у разі невиконання такої вимоги відповідача у встановлений у ній строк (т. 1 а.с.12-13).

Матеріали справи свідчать, що позивач листом від 13.11.2015р. звернувся до відповідача з запитом на отримання від відповідача банківських реквізитів відповідача, за якими позивач має виконати грошове зобов'язання перед відповідачем, як новим кредитором за кредитним договором, копій документів на підтвердження відступлення банком відповідачеві прав вимоги за кредитним договором та договорами забезпечення до нього та розрахунку заборгованості за кредитним договором (т. 1 а.с.15).

Слід зазначити, що факт отримання відповідачем такого листа не заперечується відповідачем при розгляді справи як в суді першої так і апеляційної інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що в подальшому, приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу було передано відповідачеві заяву про передачу заяви від 17.11.2015р. позивача (т. 1 а.с.17), яка містила у собі вимогу до відповідача надати позивачеві відомостей про банківські реквізити відповідача, з копіями документів на підтвердження відступлення банком відповідачеві прав вимоги за кредитним договором та договорами забезпечення до нього.

Факт отримання відповідачем такої заяви не заперечується відповідачем при розгляді справи як в суді першої так і апеляційної інстанції.

Матеріали справи свідчать, що 27.11.2015р. було здійснено погашення 1 234 814,00 грн. заборгованості за кредитним договором на користь відповідача, шляхом внесення коштів у депозит нотаріуса (приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу), що підтверджується листом від 27.11.2015р. нотаріуса до відповідача, довідкою та випискою банківської установи про внесення на рахунок нотаріуса відповідної грошової суми (т. 1 а.с.19-21). Підставою для погашення заборгованості у такий спосіб стало, за твердженнями позивача, неотримання від відповідача за станом на 27.11.2015р. відомостей про банківські реквізити, за якими позивач мав здійснити погашення на користь відповідача заборгованості за кредитним договором, та закінчення встановленого відповідачем строку для виконання позивачем відповідного грошового зобов'язання.

27.11.2015р. нотаріусом (приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу) складено листа до відповідача, за яким відповідачеві повідомляється про здійснення позивачем погашення 1 234 814,00 грн. заборгованості за кредитним договором на користь відповідача, шляхом внесення 27.11.2015р. коштів у депозит вказаного нотаріуса (т. 1 а.с. 21). Факт отримання відповідачем цього листа не заперечується відповідачем при розгляді справи як в суді першої так і апеляційної інстанції.

Враховуючи вказані обставини суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого суду про те, що позивач приймав всі передбачені чинним законодавством міри для виконання своїх зобовязань по погашенню своєї заборгованості перед відповідачем і не маючи реквізитів відповідача, з метою виконання своїх зобовязань по погашенню наявної і нього заборгованості виконав у встановлені відповідачем строки свої зобовязання по погашенню заборгованості у єдиний можливий при цих обставинах спосіб шляхом перерахування заборгованості (в повному обсягу) на депозитний рахунок нотаріуса.

Суд апеляційної інстанції не приймає до уваги доводи скаржника, що дії позивача не відповідає приписам чинного законодавства, а тому, як вважає скаржник, не можна визнати що позивач погасив заборгованість, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За ст. 629 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 528 Цивільного кодексу України виконання обов'язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства або суті зобов'язання не випливає обов'язок боржника виконати зобов'язання особисто. У цьому разі кредитор зобов'язаний прийняти виконання, запропоноване з боржника іншою особою.

Відповідно до ч. 1 ст. 532 Цивільного кодексу України місце виконання зобов'язання встановлюється у договорі. Якщо місце виконання зобов'язання не встановлено у договорі, виконання провадиться:

- за грошовим зобовязанням - за місцем проживання кредитора, а якщо кредитором є юридична особа, - за її місцезнаходженням на момент виникнення зобов'язання.

- за іншим зобов'язанням - за місцем проживання (місцезнаходженням) боржника.

Згідно з ч. 2 ст. 532 Цивільного кодексу України зобов'язання може бути виконане в іншому місці, якщо це встановлено актами цивільного законодавства або випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 517 Цивільного кодексу України при заміні кредитора у зобовязанні первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу та ст. 203 Господарського кодексу України зобовязання припиняються виконанням проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 197 Господарського кодексу України господарське зобов'язання підлягає виконанню за місцем, визначеним законом, господарським договором, або місцем, яке визначено змістом зобов'язання. Згідно з частиною 2 цієї ж статті, у разі якщо місце виконання зобов'язання не визначено, зобов'язання повинно бути виконано:

за грошовими зобов'язаннями - за місцезнаходженням (місцем проживання) управненої сторони на момент виникнення зобов'язання, або за її новим місцезнаходженням (місцем проживання) за умови, що управнена сторона своєчасно повідомила про нього зобов'язану сторону;

за іншими зобов'язаннями - за місцезнаходженням (місцем проживання) зобов'язаної сторони, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 537 Цивільного кодексу України боржник має право виконати свій обовязок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей у депозит нотаріуса, нотаріальної контори, зокрема, в разі:

- відсутності кредитора або уповноваженої ним особи у місці виконання зобовязання;

- ухилення кредитора або уповноваженої ним особи від прийняття виконання або в разі іншого прострочення з їхнього боку.

Згідно з ч. 2 ст. 537 Цивільного кодексу України нотаріус повідомляє кредитора у порядку, встановленому законом, про внесення боргу у депозит.

Згідно з ч. 3 ст. 197 Господарського кодексу України, у разі відсутності управненої сторони, ухилення її від прийняття виконання або іншого прострочення нею виконання зобов'язана сторона за грошовим зобов'язанням має право внести належні з неї гроші до депозиту нотаріальної контори або приватного нотаріуса, які повідомляють про це управнену сторону. Внесення грошей до депозиту нотаріальної контори або приватного нотаріуса вважається виконанням зобов'язання.

Відповідно до ст. 85 Закону України "Про нотаріат" нотаріус у передбачених законодавством України випадках приймає від боржника в депозит грошові суми для передачі їх кредитору. Про надходження грошових сум нотаріус повідомляє кредитора і на його вимогу видає йому грошові суми. Прийняття нотаріусом грошових сум провадиться за місцем виконання зобовязання.

Відповідно до ст. 4-3 ГПК України та ч. 2 ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно з ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також, інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору. Ці дані встановлюються письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів, поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, які (пояснення) на вимогу суду, мають бути викладені письмово.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розглядові в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевказані законодавчі приписи та вищевказані встановлені фактичні обставини суд апеляційної інстанції відхиляє доводи скаржника щодо необґрунтованості та помилковості мотивувальної частини рішення суду першої інстанції, з огляду на таке.

Щодо доводів скаржника неналежного виконання позивачем зобов'язання за кредитним договором., тобто виконання зобовязання не позивачем, а іншою особою - неналежним боржником.

Згідно ч. 2 ст. 65 Господарського кодексу України, власник суб'єкта господарювання здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів. Згідно з частиною 3 цієї ж статті для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) або уповноважений ним орган призначає (обирає) керівника підприємства. Згідно з частиною 5 цієї ж статті керівник підприємства без доручення діє від імені підприємства, представляє його інтереси в органах державної влади і органах місцевого самоврядування, інших організаціях, у відносинах з юридичними особами та громадянами, формує адміністрацію підприємства і вирішує питання діяльності підприємства в межах та порядку, визначених установчими документами.

З отриманого судом першої інстанції витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (т. 1 а.с. 31) вбачається, що ОСОБА_4 є керівником позивача.

З відомостей, які містить довідка банківської установи та виписка цієї ж установи по рахунку приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округа (т. 1 а.с. 19-20), слідує, що на рахунок вказаного нотаріуса 27.11.2015р. внесено 1 234 814,00 грн. з призначенням платежу: "Погашення за заявою-вимогою від 28.10.2015 заборгованості за Кр.дог. № 4384 від 24.02.15 за ПВКФ Стройіндустрія через ОСОБА_4 без ПДВ ОТ Бурлаченко ОСОБА_9".

Сума вказаного платежу відповідає розміру заборгованості за кредитним договором, щодо погашення якої відповідач надіслав позивачеві, через нотаріуса (з заявою нотаріуса) вимогу від 28.10.2015р., а зазначені у призначенні вказаного платежу:

- дата заяви-вимоги (28.10.2015р.) та назва боржника "ПВКФ Стройіндустрія" відповідає, вказаним у вимозі відповідача від 28.10.2015р. до позивача про виконання грошового зобов'язання за кредитним договором даті складання такої вимоги та скороченій назві боржника у відповідному зобов'язанні (зазначено на 1-й стор. у 1-ому рядку цієї вимоги як "ПВКФ "Стройіндустрія");

- дата та номер кредитного договору відповідає даті та номеру укладеного між позивачем та банком кредитного договору, право вимоги за яким банк відступив відповідачеві, а також, реквізитам цього ж кредитного договору, що зазначені у вимозі відповідача від 28.10.2015р. до позивача про виконання грошового зобов'язання за кредитним договором;

- словосполучення за ПВКФ "Стройіндустрія" відповідає призначенню цього платежу, а саме, не як погашенню заборгованості фізичної особи - ОСОБА_4 перед відповідачем, а погашення заборгованості позивача перед відповідачем за кредитним договором, через ОСОБА_4, реквізити якого вказано у призначенні відповідного платежу;

- прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, через яку здійснювалася сплата грошової суми на погашення заборгованості, відповідає прізвищу, імені та по батькові керівника позивача.

З урахуванням наведених положень ч. 2, ч. 3 та ч. 5 ст. 65 Господарського кодексу України, наведених даних з вказаного витягу на позивача та зазначених фактичних обставин суд доходить висновку, що здійснення керівником позивача сплати вказаних коштів, як погашення заборгованості позивача перед відповідачем, з зазначенням боржником, саме, позивача та реквізитів кредитного договору, боржником у зобов'язаннях за яким, є саме, позивач, відповідає ст. 65 Господарського кодексу України та ч. 1 ст. 527 Цивільного кодексу України.

Доводи скаржника про інше не узгоджуються з вказаними встановленими судом фактичними обставинами щодо здійснення такого платежу.

При цьому, суд звертає увагу, що відомості про місцезнаходження позивача, його податковий номер та реквізити поточного рахунку позивача містять передані банком відповідачеві кредитний договір та договори забезпечення до нього.

Крім того, як щоб виконання грошового зобовязання і відбулось би неналежною стороною його слід вважати виконаним, так як згідно присів ч. 1 ст. 528 Цивільного кодексу України, виконання такого обов'язку за боржника іншою особою, є обов'язковим для прийняття кредитором як належного виконання зобов'язання. Оскільки, за наведеною нормою закону, якщо зобов'язання покладається боржником на іншу (третю) особу, кредитор не вправі відмовитися від його прийняття, виходячи з наведеного призначення платежу, саме як погашення заборгованості за певним договором (виконання певного грошового зобов'язання), оскільки презюмується, що кредиторові байдуже, хто виконає зобов'язання на його користь.

Щодо доводів скаржника виконання цього зобов'язання, з порушенням ч. 1 ст. 532 Цивільного кодексу України, не за місцезнаходженням відповідача (тобто, за неналежним місцем виконання зобов'язання).

Як вірно зазначив місцевий суд у своєму рішенні, відповідачем при розгляді справи не наведено належних доводів та не надано належних доказів на підтвердження того, що місце виконання позивачем на користь відповідача грошового зобов'язання позивача за кредитним договором, як на користь нового кредитора за кредитним договором, має визначатися виходячи з положень ч. 2 ст.197 Господарського кодексу України, тобто як для грошового зобов'язання, місце виконання якого не визначено.

Вказане грошове зобов'язання позивача перед відповідачем виникло не з вимоги відповідача від 28.10.2015р. до позивача щодо здійснення позивачем виконання на користь відповідача грошового зобов'язання позивача за кредитним договором, як на користь нового кредитора за кредитним договором, та не 28.10.2015р. Це зобов'язання виникло для позивача з положень кредитного договору, та ґрунтується на відступленому банком відповідачеві праві вимоги до позивача щодо виконання зобов'язання за кредитним договором.

З положень ч. 1 ст. 514 Цивільного кодексу України слідує, що зміна кредитора у зобов'язанні не тягне за собою зміни обсягу та умов зобов'язань боржника у зобов'язанні.

З системного аналізу положень кредитного договору, а саме, його п.1.1.- п.1.3. та п.п. а) п. 3.1.1., з урахуванням визначеного цим договором характеру (виду) кредиту, а саме, "відновлювальна кредитна лінія, в межах встановленого кредитного ліміту" та передбаченого договором способу надання кредиту, шляхом встановлення кредитного ліміту на "відкритий у банку поточний рахунок позивача", з зазначенням у Розділі 8 кредитного договору реквізитів поточного рахунок позивача у банку, з урахуванням фактично обраного сторонами кредитного договору способу надання кредиту, шляхом встановлення кредитного ліміту на вказаний у Розділі 8 кредитного договору поточний рахунок позивача, слідує, що місцем виконання позивачем грошових зобов'язань за кредитним договором щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом є місце знаходження структурного підрозділу банку, що від імені банку уклав з позивачем кредитний договір та у якому відкритий поточний рахунок позивача, на якій згідно умов кредитного договору був встановлений кредитний ліміт (тобто, Відділення "Херсонське регіональне управління" банку - з місцезнаходженням - м. Херсон, вул. Кірова, 14-а.). Вказане підтверджується й прийняттям банком від позивача, саме, такого виконання позивачем зазначеного грошового зобов'язання за кредитним договором (шляхом сплати позивачем грошових коштів на виконання такого зобов'язання, саме, на зазначений у кредитному договорі поточний рахунок позивача), що слідує з виписки банку (т.1 а.с.145-158).

Внаслідок відступлення банком відповідачеві права вимоги грошового зобов'язання виконання на користь відповідача грошового зобов'язання позивача за кредитним договором, як на користь нового кредитора за кредитним договором, кредитним договором до позивача, місце виконання даного зобов'язання для позивача не змінилося.

За таких обставин місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що належним місцем виконання на користь відповідача грошового зобов'язання позивача за кредитним договором, як на користь нового кредитора за кредитним договором, є саме, м. Херсон.

На переконання суду апеляційної інстанції суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи відповідача щодо протиправності дій нотаріуса, з приймання від фізичної особи у депозит грошової суми як виконання позивачем зобовязання за кредитним договором перед відповідачем, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 35 ГПК України:

- обставини, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, можуть не доказуватися перед судом, якщо в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання;

- обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування;

- обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини;

- вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обовязковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

З урахуванням наведених положень ст. 35 ГПК України щодо переліку обставин, які приймаються судом без доказування, та щодо переліку документів (джерел), які мають прийматися судом, в якості належних доказів таких обставин, без доказування, надані відповідачем до матеріалів справи лист від 25.12.2015р. Головного територіального управління юстиції у Херсонській області (т. 1 а.с. 102-104) та лист від 21.03.2016р. Міністерства юстиції України (т. 1 а.с. 188-191), що містять висновки цих державних установ про прийняття приватним нотаріусом від фізичної особи у депозит грошової суми, як виконання позивачем зобовязання за кредитним договором перед відповідачем, в порушення приписів ст. 197 Господарського кодексу України, п. 4 ч. 1 ст. 532 Цивільного кодексу України, та як наслідок (у зв'язку з цим), порушення приватним нотаріусом положень нормативно-правових документів у сфері нотаріальної діяльності), не можуть бути прийняті судом, без доказування при розгляді даної справи, як належний доказ протиправності вказаних дій нотаріуса. Крім цього, такі висновки вказаних листів не ґрунтуються на усій сукупності досліджених матеріалів даної судової справи.

Крім того у цих листах не вказано про застосування до відповідного приватного нотаріуса державними установами-авторами цих листів будь-яких заходів відповідальності, що передбачені Законом України "Про нотаріат":

- зупинення або припинення нотаріальної діяльності за ч. 4 та ч. 5 ст. 33 цього закону з підстав неодноразових порушень нотаріусом правил нотаріального діловодства та/або неодноразового грубого порушення порядку вчинення нотаріальних дій;

- анулювання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю за пунктом е) ч.1 ст. 12 цього ж закону з підстав неодноразових порушення нотаріусом чинного законодавства при вчиненні нотаріальних дій.

Суд апеляційної інстанції також не погоджується з доводами скаржника про належне повідомлення позивачеві банківських реквізитів відповідача, за якими позивач мав виконати грошове зобов'язання перед відповідачем, як новим кредитором за кредитним договором.

Так заява відповідача до приватного нотаріуса щодо передачі позивачу вимоги відповідача від 28.10.2015р. про усунення порушень по борговим зобов'язанням за кредитним договором не містить у собі банківських реквізитів відповідача (т. 1 а.с.12-13). Вказане відповідачем при розгляді справи не заперечується.

Доводи про повідомлення позивачеві банківських реквізитів відповідача шляхом надсилання 23.11.2015р. позивачеві рекомендованим листом (штрих-код ідентифікатор поштового відправлення "940"), з описом вкладення (т. 1 а.с.59-60), листа-повідомлення з такими реквізитами не підтверджено належними доказами.

На переконання суду апеляційної інстанції суд першої інстанції вмотивовано не прийняв до уваги наданий відповідачем опис вкладення до рекомендованого листа від 23.11.2015р. в якості доказу надсилання за цим листом позивачеві листа-повідомлення з банківськими реквізитами відповідача, в якості доказу таких обставин, оскільки з поштового конверту та опису вкладення до цього листа, а також, поштового повідомлення до нього, слідує, що даний лист не є листом з оголошенню цінністю: вказані поштовий конверт, опис та повідомлення не містять у собі відповідних відміток щодо оголошеної цінності даного листа (оцінки вартості вкладення до нього).

За таких обставин складання поштовим відділенням опису вкладення до даного листа суперечить положенням п. 8 та п. 19 Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009р. № 270, із змінами, оскільки ці правила не передбачають складання опису вкладення до листа без оголошеної цінності. Також, у наданому відповідачем д описі вкладення до листа (т. 1 а.с.61), всупереч п. 61 цих правил, не вказаний номер поштового відправлення (його штрих-код ідентифікатор).

Суд апеляційної інстанції також погоджується з висновком суду першої інстанції, що наданий відповідачем фіскальний чек від 23.11.2015р. (т. 1 а.с.61), не можна приймати в якості доказу надсилання позивачеві 23.11.2015р. вказаного рекомендованого листа, в якості доказу таких обставин, а також, в якості доказу надсилання позивачеві будь-якого поштового відправлення, оскільки у чеку не вказано адресатом позивача (у чеку адресатом вказано "СВИСЬ"), не вказано номеру поштового відправлення (його штрих-код ідентифікатор) "940", що містить наданий до суд відповідачем поштовий конверт, а вказаний у чеку поштовий індекс "00001" адресату "940", не відповідає поштовому індексу позивача "73000" (як і іншим поштовим індексам об'єктів поштового зв'язку м. Херсона).

На переконання суду апеляційної інстанції, доводи скаржника (відповідача) про повідомлення позивачеві банківських реквізитів відповідача шляхом надсилання 19.11.2015р. та 20.11.2015р. позивачеві електронною поштою електронних листів-повідомлень з такими реквізитами не підтверджено належними доказами.

Так в якості доказів таких обставин відповідачем надано до суду п'ять скрін-шотів роздруківок змісту зображення з екрану комп'ютерного монітору) з позначками "з оригіналом згідно", що скріплені підписом представника відповідача), за змістом яких за певною електронною адресою, що за твердженнями відповідача є електронною адресою позивача, 19.11.2015р. та 20.11.2015р. надсилалися електронні листи (т. 1 а.с.57-58, 97-99). При розгляді даної справи позивачем не заперечується той факт, що вказана у цих скрін-шотах електронна адреса, на яку надсилалися електронні листи, належить позивачеві, а також, зазначення такої електронної адреси містять наявні у цій справі документи, що виконані на фірмовому бланку позивача (т. 1 а.с.10, 91,164). Разом з тим, позивач стверджує, що будь-які повідомлення щодо банківських реквізитів відповідача електронною поштою до позивача не надходили.

За таких обставин місцевий суд обґрунтовано не прийняв до уваги жоден з вказаних наданих до суду відповідачем скрін-шотів, в якості доказу надсилання позивачеві електронною поштою повідомлень щодо банківських реквізитів відповідача, оскільки, з вказаних скрін-шотів не можливо достовірно та однозначно ідентифікувати зміст електронних листів, які за даними цих скрін-шотів надсилалися позивачеві.

На думку суду апеляційної інстанції, місцевий суд також обґрунтовано відхилив доводи відповідача про належне повідомлення позивача про банківські реквізити, за якими позивач мав виконати грошове зобов'язання перед відповідачем, як новим кредитором за кредитним договором, внаслідок отримання позивачем 11.11.2015р. від банку виписки по особовому рахунку позивача, у якому відображена інформація про платіж відповідача на користь банку на погашення заборгованості згідно укладеного між банком та відповідачем договору про відступлення прав грошової вимоги за кредитним договором, з зазначеними у цій виписки, серед інших даних, стосовно однієї з банківських операцій, й банківських реквізитів рахунку, з яких відповідачем був здійснений відповідний платіж , з огляду на таке.

По-перше, у наданій суду відповідній виписці банку у шестизначному коді "МФО" банківської установи, з банківського рахунку відповідача у якій був здійснений вказаний платіж на користь банку, практично відсутнє зображення третьої цифри у цьому коді "МФО", внаслідок дефекту виготовлення вказаної виписки, через, що ідентифікація такого коду є, об'єктивно, утрудненою.

По-друге, вказана виписка була отримана позивачем не від відповідача та не у зв'язку із зверненням позивача до банку з питання отримання від банку банківських реквізитів, за якими позивач мав виконати грошове зобов'язання перед відповідача, як новим кредитором за кредитним договором.

По-третє, вказане, виходячи з загальноприйнятої практики господарських відносин, оскільки іншого не доведено суду відповідачем при розгляді справи, не звільняло відповідача від необхідності надіслати позивачеві - у відповідь на відповідний письмовий запит позивача листа з повідомленням про банківські реквізити, за якими позивач мав виконати грошове зобов'язання перед відповідачем, як новим кредитором за кредитним договором (не усувало, згідно звичайно практики господарських відносин, потреби у надсиланні відповідачем такого листа), у разі якщо, відповідач дійсно мав намір прийняти від позивача виконання зазначеного грошового зобов'язання.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що отримання позивачем 11.11.2015р. від банку вказаної виписки по особовому рахунку позивача не може вважатися належним повідомленням позивача про банківські реквізити, за якими позивач мав виконати грошове зобов'язання перед відповідача, як новим кредитором за кредитним договором.

Щодо доводів відповідача про відсутність підстав для повернення позивачеві технічного паспорту на автомобіль марки FIAT, модель LINEA, 2013 року випуску, шасі (кузов, рама) ZFA0016, реєстраційний №ВТ1022АМ, оскільки позивач не є його власником.

Відповідач у порушення ст.4-3 ГПК України та ст.33 ГПК України не надав будь-яких передбачених ГПК України доказів:

- переходу права власності на цей автомобіль від позивача до іншої сторони за договором купівлі-продажу транспортного засобу № 18 від 14.08.2014р., у встановленому цим договором порядку - на підставі відповідного акту приймання-передавання автомобіля, складання якого передбачено п. 2.3. (т. 1 а.с.162-163);

- доказів відмови позивача, на відповідну вимогу іншої сторони (покупця) за договором купівлі-продажу транспортного засобу № 18 від 14.08.2014р., передати покупцю за цим договором автомобіль марки FIAT, модель LINEA, 2013 року випуску, шасі (кузов, рама) ZFA0016, реєстраційний № НОМЕР_3, зокрема, з складанням (на підставі) вказаного акту або повернути покупцеві здійснену ним оплату вартості цього автомобіля;

- доказів звернень покупця за вказаним договором купівлі-продажу транспортного засобу, згідно п. 6 - п. 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів..., затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998р. №1388, із змінами, зокрема, в редакціях цього Порядку, чинних у другій половині 2014 року та у 2015-2016рр - після укладання вказаного договору купівлі-продажу транспортного засобу, до органів Державтоінспекції (чи-то інших підрозділів МВС) з питання реєстрації прав покупця на автомобіль, що є предметом купівлі-продажу за вказаним договором, а також, доказів відмови у такій реєстрації з будь-яких підстав;

- доказів державної реєстрації права власності на автомобіль, що є предметом купівлі-продажу за договором купівлі-продажу транспортного засобу № 18 від 14.08.2014р., за фізичною особою - покупцем за вказаним договором купівлі-продажу транспортного засобу або ж за будь-якою особою (фізичною або юридичною), окрім позивача.

Суд також відхиляє доводи відповідача щодо відсутності у нього технічного паспорту на автомобіль марки FIAT, модель LINEA, 2013 року випуску, шасі (кузов, рама) ZFA0016, реєстраційний № НОМЕР_3, оскільки їх передано відповідачем фізичній особівласнику цього автомобіля, згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу № 18 від 14.08.2014р.. з огляд на таке:

- наявності у матеріалах справи складеного банком та відповідачем акту від 16.12.2015р., на підставі якого технічний паспорт на автомобіль марки FIAT, модель LINEA, 2013 року випуску, шасі (кузов, рама) ZFA0016, реєстраційний №ВТ1022АМ, серед інших документів на майно позивача, був переданий від банку до відповідача (т. 1 а.с. 9, 96);

- ненадання відповідачем суду, всупереч ст.4-3 ГПК України та ст.33 ГПК України, будь-яких передбачених ГПК України доказів передачі відповідачем після 16.12.2015р. вказаного технічного паспорту будь-яким особам (фізичним або юридичним).

Таким чином суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого суду ,про доведеність ухилення відповідачем від прийняття від позивача виконання вказаного грошового зобов'язання, шляхом неповідомлення позивачеві банківських реквізитів відповідача, за якими позивачеві слідує сплатити кошти на користь відповідача на виконання такого зобов'язання, та доведеності факту належного виконання позивачем на користь відповідача грошового зобов'язання за кредитним договором, як на користь нового кредитора за цим договором, шляхом внесення на депозит приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу (в контексті належного місця виконання цього зобов'язання).

Слід зазначити, що пояснень представника скаржника в суді апеляційної інстанції вбачається, що скаржник не зацікавлений в отриманні вищевказаних грошових коштів (погашення грошового зобовязання) і всі його дії направлені на звернення стягнення на предмети іпотеки та застави, тобто на заволодіння майном позивача, що також підтверджується його зверненням до іншого суду з позовом про зверненням стягнення на предмет іпотеки.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції доходить висновку що мотивувальна частина рішення суду першої інстанції ґрунтується на вищевказаних встановлених обставинах справи, з вірним послання та застосуванням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для зміни мотивувальної частини цього рішення відсутні.

Водночас суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого суду про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, з огляду на те, що за вищевказаних встановлених фактичних обставин, а також, виходячи з наведених у ст. 179 Цивільного кодексу України визначення поняття "річ", а також, наведених у ст. 190 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 139 Господарського кодексу України визначень поняття "майно", має місце недоведеність матеріалами справи належності спірних документів до об'єктів, які охоплюються поняттям "майно", а відповідно, що позов про витребування оригіналів документів, з вказаних у ньому (позові) юридичних підстав - ст.ст.1212-1213 Цивільного кодексу України, як майна, що безпідставно набуто відповідачем, є необґрунтованим і задоволенню не підлягає.

Згідно Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 22.03.2012р. Про судове рішення рішення господарського суду повинно ґрунтуватись на повному зясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються;чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до статті 104 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення суду є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

На думку суду апеляційної інстанції, місцевий суд повністю встановив та дослідив фактичні обставини справи дав у відповідності до приписів ст.43 ГПК України повну та всебічну оцінку наявним у ній доказам та правильно застосував норми матеріального права, дотримавшись при цьому вимог та приписів господарсько-процесуального законодавства, тобто рішення місцевого суду відповідає вищезазначеним вимогам.

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи, як зазначалось вище, не спростовують висновків місцевого суду та не доводять їх помилковість ,а тому не можуть бути підставою для скасування судового рішення, зокрема його мотивувальної частини.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 33, 43, 99, 101-105 ГПК України Одеський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Херсонської області від 21.04.2016 р. по справі № 923/175/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу Насіннєвого фермерського господарства „Руслан- без задоволення

Постанова, згідно ст. 105 ГПК України, набуває законної сили з дня її оголошення і може бути оскаржена у двадцятиденний строк касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя: М.А. Мирошниченко

Судді: О.Ю. Аленін

ОСОБА_6