ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

25 травня 2016 року Справа № 914/3837/15
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді:Владимиренко С.В. - доповідач,
суддів:Воліка І.М.,
Мележик Н.І.,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4
на постановуЛьвівського апеляційного господарського суду від 16.02.2016р.
та рішенняГосподарського суду Львівської області від 12.01.2016р.
у справі№914/3837/15 господарського суду Львівської області
за позовомСихівської районної адміністрації Львівської міської ради
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВТБ І КО"
продемонтаж тимчасової споруди

За участю представників:

- заявника касаційної скарги - не з'явились;

- позивача: не з'явились;

- відповідача: не з'явились

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради звернулась до господарського суду Львівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВТБ І КО" про демонтаж тимчасової споруди на АДРЕСА_1

Рішенням господарського суду Львівської області від 12.01.2016р. у справі №914/3837/15 (суддя Долінська О.З.), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 16.02.2016р. (колегією суддів у складі головуючого судді Хабіб М.І., суддів: Зварич О.В., Юрченка Я.О.) позов задоволено. Зобов'язано Товариство з обмеженою відповідальністю "ВТБ І КО" здійснити демонтаж тимчасової споруди на АДРЕСА_1 та стягнуто з відповідача на користь позивача 1218 грн. судового збору.

Рішення та постанова судів попередніх інстанцій мотивовані посиланнями на ст. 11, 13, 509 Цивільного кодексу України, ст. 283 Господарського кодексу України, ст.ст. 1, 20, 21 Закону України "Про благоустрій населених пунктів", ст. 28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", Порядком розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №244 від 21.10.2011р. та Правилами благоустрою та утримання території м. Львова, затверджені ухвалою Львівської міської ради №816 від 26.10.2000р. Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний господарський суд, зазначили, що в порушення умов договору та норм чинного законодавства відповідач не виконав свого обов'язку щодо демонтажу тимчасової споруди на АДРЕСА_1 у зв'язку з закінченням терміну дії дозволу на встановлення тимчасової споруди та терміну дії договору оренди №68-11 від 18.10.2011р.

Водночас, не погоджуючись з вищезазначеними рішенням та постановою, ОСОБА_5 - особа, яка не брала участі у розгляді справи, звернулась до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій зазначаючи, що вона є власником ? об'єкту нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, просить скасувати постанову Львівського апеляційного господарського суду від 16.02.2016р. та рішення господарського суду Львівської області від 12.01.2016р., а справу №914/3837/15 передати на новий розгляд до господарського суду першої інстанції з підстав порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права під час прийняття оскаржуваних постанов.

Відповідно до ст.107 Господарського процесуального кодексу України сторони, прокурор, треті особи, особи, які не брали участі у справі, але щодо яких суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення місцевого господарського суду після їх перегляду в апеляційному порядку та постанови апеляційного господарського суду, ухвалені за результатами апеляційного розгляду.

Діючи в межах наданих повноважень згідно Розділу ХІІ1 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, перевіривши дотримання заявником касаційної скарги - ОСОБА_5 вимог ст.111 Господарського процесуального кодексу України стосовно форми та змісту касаційної скарги, пересвідчившись у відсутності підстав, визначених ст.1113 Господарського процесуального кодексу України для повернення касаційної скарги без розгляду, ухвалою Вищого господарського суду України від 18.04.2016р. касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 16.02.2016р. та рішення господарського суду Львівської області від 12.01.2016р. прийняв до касаційного провадження та призначив розгляд скарги у засіданні Вищого господарського суду України на 11 травня 2016 року.

У зв'язку з нез'явленням заявника касаційної скарги та представників сторін у судове засідання, призначене на 11.05.2016р., та враховуючи необхідністю додаткового вивчення матеріалів справи, Вищий господарський суд України ухвалою від 11.05.2016р. відклав розгляд касаційної скарги у даній справі на 25.05.2016р.

У судове засідання, що відбулось 25.05.2016р. заявник касаційної скарги знову не з'явився та не направив повноважних представників, представники сторін також не з'явились до суду касаційної інстанції.

Враховуючи, що явка сторін обов'язковою не визнавалась, колегія суддів касаційної інстанції вважає за можливе розглянути касаційну скаргу ОСОБА_5 на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 16.02.2016р. та рішення господарського суду Львівської області від 12.01.2016р. без участі останньої.

Як вже зазначалось вище, заявник касаційної скарги не брав участі у розгляді даної справи у судах першої та апеляційної інстанції. Відтак, колегія суддів відзначає, що відповідно до вимог ст.107 Господарського процесуального кодексу України особи, яких не було залучено до участі у справі звертаючись до касаційної інстанції повинні довести, що оскаржуване судове рішення стосується їх прав та обов'язків, які саме їх права та обов'язки порушені судом при прийнятті судового рішення. При цьому, рішення, оскаржуване такою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов'язків цієї особи, тобто в рішенні суду безпосередньо розглядається й вирішується спір про право у правовідносинах, учасником яких є скаржник, або міститься судження про права та обов'язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов'язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов'язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов'язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов'язків. Будь-який інший правовий зв'язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги. Зазначеної правової позиції дотримується і Верховний суд України у своїй постанові від 02.09.2008р. у справі №23/294 та постанові від 23.03.2010р. у справі № 1/1120-26/396, висновок якого відповідно до положень ст. 11128 Господарського процесуального кодексу України стосовно застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 11116 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.63 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2011р. № 11 "Про деякі питання практики застосування розділу XII1 Господарського процесуального кодексу України" у розгляді касаційної скарги, поданої особою, яка не брала участі в розгляді справи господарським судом нижчої інстанції і яка вважала, що таким господарським судом вирішено питання про її права та обов'язки, касаційна інстанція, прийнявши касаційну скаргу до провадження (якщо вона не підлягає поверненню з передбачених Господарським процесуальним кодексом України підстав), повинна з'ясувати наявність правового зв'язку між скаржником і сторонами у справі. Якщо при цьому буде встановлено, що права такої особи судовими рішення місцевого та апеляційного господарських судів не порушено та що питання про її права і обов'язки стосовно сторін у справі попередніми судовими інстанціями не вирішувалися, то суд касаційної інстанції своєю ухвалою припиняє касаційне провадження на підставі п.1 ч.1 ст.80 Господарського процесуального кодексу України, оскільки у такому випадку не існує правового зв'язку між скаржником і сторонами у справі, в зв'язку з чим відсутній суб'єкт касаційного оскарження.

Розглянувши матеріали справи та касаційну скаргу, заслухавши суддю-доповідача, колегія суддів касаційної інстанції дійшла висновку про припинення касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_5 з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій під час розгляду справи №914/3837/15 встановлено, що ухвалою Львівської міської ради №566 від 01.06.2011р. відповідачу надано дозвіл на розміщення тимчасової споруди площею 60 кв.м на АДРЕСА_1 терміном на 3 роки для здійснення підприємницької діяльності, шляхом включення її до Перспективної схеми розміщення малих архітектурних форм як частини Програми комплексного благоустрою території міста (Додаток 1-НД до названої ухвали). Управління архітектури Львівської міської ради листом №5-10637/2401 від 04.10.2011р. погодило відповідачу проект зблокованих павільйонів на АДРЕСА_1. Сихівською районною адміністрацією Львівської міської ради 13.10.2011р. відповідачу надано дозвіл №145 на тимчасове порушення благоустрою при виконанні робіт із встановлення двох заблокованих павільйонів на АДРЕСА_1

18.10.2011р. Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради (орендодавець) та Товариство з обмеженою відповідальністю "ВТБ І КО" (орендар) уклали договір №68-11 на право тимчасового користування окремими конструктивними елементами благоустрою комунальної власності на умовах оренди для розміщення малої архітектурної форми площею 60 кв.м за адресою: АДРЕСА_1

Як встановлено судами попередніх інстанцій та вбачається з матеріалів справи, після закінчення 3-річного терміну дії дозволу на розміщення тимчасової споруди на АДРЕСА_1 встановленого ухвалою Львівської міської ради №566 від 01.06.2011р., та після закінчення терміну дії договору на право тимчасового користування окремими конструктивними елементами благоустрою комунальної власності на умовах оренди №68-11, термін дії дозволу на розміщення тимчасової споруди за цією адресою відповідачу не був продовжений, новий дозвіл не був наданий, як і не був укладений новий договір на право тимчасового користування окремими конструктивними елементами благоустрою комунальної власності. Проте, як досліджено судами в ході розгляду справи, відповідач не демонтував тимчасову споруду, встановлену на АДРЕСА_1 що підтверджується актом проведення обстеження тимчасової споруди на АДРЕСА_1 від 14.07.2015р., складеним працівниками позивача та КП "Адміністративно-технічне управління" та актом повторного обстеження від 16.09.2015р., складеного комісією у складі представників Сихівської районної адміністрації та КП "Адміністративно-технічне управління", що і стало підставою для виникнення спору у даній справі та подальшого задоволення позовних вимог Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВТБ і КО" про демонтаж тимчасової споруди на АДРЕСА_1

Натомість, заявник касаційної скарги - ОСОБА_5, звертаючись до суду з вимогою про скасування зазначених вище рішення та постанови судів попередніх інстанцій, зазначає, що вона є власником об'єкту нерухомо майна, а саме: ? частини будівлі за адресою: м. Львів, АДРЕСА_1, загальною площею 55,2 кв.м., вказуючи, що господарський суд Львівської області, з яким погодився Львівський апеляційний господарський суд зобов'язали відповідача здійснити демонтаж капітальної споруди, власником якої вона є. В підтвердження зазначених обставин, заявником було надано Витяг з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.02.2013р. та технічний паспорт на будівлю літ. "Г-1", що розташована за адресою: м. Львів, АДРЕСА_1, загальною площею 55,2 кв.м.

Тобто, в обґрунтування порушення своїх прав судами попередніх інстанцій, ОСОБА_5 зазначає, що оскаржуваними рішенням та постановою порушується її право власності на об'єкт нерухомого майна, розташований за адресою у АДРЕСА_1. Проте зазначені доводи заявника касаційної інстанції є необґрунтованими, спростовуються наявними у матеріалах справи документами та не можуть бути прийняті до уваги судом касаційної інстанції з огляду на наступне.

Як вже неодноразово було зазначено вище, оскаржуваними рішенням та постановою, зобов'язано Товариство з обмеженою відповідальністю "ВТБ І КО" здійснити демонтаж саме тимчасової споруди, розташованої за адресою у м. Львові по АДРЕСА_1, загальною площею 60 кв.м., з підстави закінчення терміну дії дозволу на її розміщення за цією адресою. Натомість, згідно доданих до касаційної скарги документів, ОСОБА_5 є власником ? будівлі, тобто капітальної споруди, яка згідно з технічним паспортом розміщена адресою: м.Львів, АДРЕСА_1, але з присвоєння їй літ. "Г-1", а також є меншою по площі за площу тимчасової споруди, демонтаж якої був предметом спору у даній справі. При цьому, колегія суддів касаційної інстанції відзначає, що відповідно до наявного у матеріалах справи Порядку розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові та комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м.Львові, затверджених Ухвалою 21-шої сесії 6-го скликання Львівської міської ради від 23.04.2015р. №4526 тимчасовою спорудою торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності є одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з врахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель та споруд, і встановлюється тимчасово, без влаштування фундаменту. Зазначені положення кореспондуються з приписами ст.21 Закону України "Про благоустрій населених пунктів".

Тоді як, нерухомим майном, згідно приписів ч.1 ст.181 Цивільного кодексу України є земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Таким чином, враховуючи зазначені вище обставини, а також з огляду на зміст оскаржуваних рішення та постанови, у яких відсутні в описовій, мотивувальній чи резолютивній частині висновки або судження про права та обов'язки заявника касаційної скарги, як власника об'єкту нерухомого майна, а висновки судів стосується виключно взаємовідносин між позивачем та відповідачем, пов'язаних з наданням дозволу та розміщенням тимчасової споруди торгівельного призначення по АДРЕСА_1 та її демонтажу, дійшовши висновку, що зазначені рішення та постанова не стосуються прав заявника касаційної скарги як власника об'єкту нерухомого майна, колегія суддів касаційної інстанції, керуючись повноваженнями, визначеними у Розділі XII1 Господарського процесуального кодексу України не вбачає підстав для перегляду оскаржуваних рішення та постанови у даній справі на предмет дотримання судами під час їх винесення норм матеріального та процесуального права на підставі касаційної скарги ОСОБА_5.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 80, ст.ст. 86, 107, 1115, 1117 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_5 на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 16.02.2016р. та рішення господарського суду Львівської області від 12.01.2016р.у справі №914/3837/15 припинити.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко

Судді І.М. Волік

Н.І. Мележик