ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" травня 2016 р.Справа № 915/2150/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого Діброви Г.І.

суддів Принцевської Н.М., Разюк Г.П.

при секретарі судового засідання Саломатовій К.А.

за участю представників учасників процесу:

від Товариства з обмеженою відповідальністю ОСОБА_1 європейська компанія, м.Миколаїв ОСОБА_2 за довіреністю від 08.04.2016 року № 31, ОСОБА_3 за довіреністю від 02.11.2015 року № 98;

від Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області, м. Миколаїв ОСОБА_4 за довіреністю від 16.02.2016 року №36;

від Державного підприємства Адміністрація морських портів України, м.Київ в особі Миколаївської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (Адміністрація Миколаївського морського порту), м.Миколаїв не зявився;

від Міністерства інфраструктури України, м. Київ не зявився;

розглянувши апеляційні скарги Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області, м. Миколаїв, Міністерства інфраструктури України, м. Київ та Державного підприємства Адміністрація морських портів України, м. Київ в особі Миколаївської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (Адміністрація Миколаївського морського порту), м. Миколаїв

на рішення господарського суду Миколаївської області від 22.03.2016 року

у справі № 915/2150/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ОСОБА_1 європейська компанія, м. Миколаїв

до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області, м. Миколаїв

за участю третіх осіб на стороні відповідача без самостійних вимог на предмет спору: Державного підприємства Адміністрація морських портів України, м.Київ в особі Миколаївської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (Адміністрація Миколаївського морського порту), м.Миколаїв, Міністерства інфраструктури України, м. Київ

про визнання незаконною бездіяльності відповідача та зобовязання відповідача розмістити оголошення

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю ОСОБА_1 європейська компанія, м. Миколаїв звернулось до господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області, м. Миколаїв за участю третіх осіб на стороні відповідача без самостійних вимог на предмет спору: Державного підприємства Адміністрація морських портів України, м. Київ в особі Миколаївської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (Адміністрація Миколаївського морського порту), м.Миколаїв, Міністерства інфраструктури України, м. Київ, в якій просило суд визнати незаконною бездіяльність Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області, м. Миколаїв, яка полягає у не розміщенні в офіційних друкованих засобах масової інформації та на веб-сайтах орендодавців оголошення про намір передати в оренду причал №12 (інв. №1031039) 187, 0 м.п., технологічною шириною 15,0 м.п. із залізничними коліями (інв. №1031068) 180, 0 м.п. у дві нитки, що розташовані за адресою: вул. Заводська, 23, м. Миколаїв та зобовязати Регіональне відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області, м. Миколаїв розмістити в офіційних друкованих засобах масової інформації та на веб-сайтах орендодавців оголошення про намір передати в оренду причал №12 (інв. №1031039) 187, 0 м.п., технологічною шириною 15,0 м.п. із залізничними коліями (інв. №1031068) 180, 0 м.п. у дві нитки, що розташовані за адресою: вул. Заводська, 23, м. Миколаїв.

21.01.2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю ОСОБА_1 європейська компанія, м. Миколаїв надало до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій позивач виклав пункт 3 позовних вимог у наступній редакції: «Зобовязати Регіональне відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області розмістити протягом 5 днів після набрання рішенням законної сили в офіційних друкованих засобах масової інформації: газеті "Відомості приватизації", а також на офіційному веб-сайті Фонду державного майна України - http:www.fgi.inf.ua оголошення про намір передати в оренду причал №12 (інв. №1031039), що розташований за адресою: вул. Заводська, 23, м. Миколаїв».

14.03.2016 року позивач звернувся з заявою про зменшення позовних вимог в частині залізничних колій №№ 53, 54 (інв. №№ 1031085, 1031086) 355,68 м.п. та підкранових колій, в задоволенні якої відмовлено місцевим господарським судом.

17.03.2016 року позивач звернувся до суду з заявою про часткову відмову від позову, а саме: про визнання незаконною бездіяльності відповідача, яка полягає у нерозміщенні інформації в частині залізничних колій №53, 54 та підкранних колій, яка прийнята та задоволена судом першої інстанції.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 22.03.2016 року у справі № 915/2150/15 (суддя Васильєва Л.І.) позов задоволено, визнано незаконною бездіяльність Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області, м. Миколаїв, яка полягає у не розміщенні в офіційних друкованих засобах масової інформації та на веб-сайтах орендодавців оголошення про намір передати в оренду причал №12 (інв. №1031039) 187, 0 м.п., технологічною шириною 15,0 м.п. із залізничними коліями (інв. №1031068) 180, 0 м.п. у дві нитки, що розташовані за адресою: вул. Заводська, 23, м. Миколаїв та зобовязано Регіональне відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області, м. Миколаїв розмістити в офіційних друкованих засобах масової інформації: газеті "Відомості приватизації", а також на офіційному веб-сайті Фонду державного майна України - http:www.fgi.inf.ua оголошення про намір передати в оренду причал №12 (інв. №1031039), що розташований за адресою: вул. Заводська, 23, м.Миколаїв, а також відшкодовано позивачу за рахунок відповідача судові витрати.

Регіональне відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області, м. Миколаїв, Міністерство інфраструктури України, м.Київ та Державне підприємство Адміністрація морських портів України, м.Київ в особі Миколаївської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (Адміністрація Миколаївського морського порту), м.Миколаїв з рішенням суду не погодились, тому звернулись до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційними скаргами, в яких просять скасувати рішення господарського суду Миколаївської області та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Ухвалами Одеського апеляційного господарського суду від 19.04.2016 року та від 28.04.2016 року колегією суддів у складі: головуючого судді Діброви Г.І., суддів Принцевської Н.М., Петрова М.С. апеляційні скарги Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області, м. Миколаїв та Міністерства інфраструктури України, м. Київ були прийняті до провадження та об'єднані для спільного розгляду.

У зв'язку з відпусткою судді-учасника колегії ОСОБА_5 було здійснено повторний автоматичний розподіл справи, внаслідок якого для розгляду апеляційних скарг сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Діброви Г.І., суддів Принцевської Н.М., Разюк Г.П.

До Одеського апеляційного господарського суду від позивача та від Державного підприємства Адміністрація морських портів України, м.Київ в особі Миколаївської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (Адміністрація Миколаївського морського порту), м.Миколаїв надійшли відзиви на апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області, м. Миколаїв, які судовою колегією залучено до матеріалів справи. Від відповідача до суду надійшли пояснення по справі, які також долучені до матеріалів справи.

05.05.2016 року до Одеського апеляційного господарського суду повторно надійшла апеляційна скарга Державного підприємства Адміністрація морських портів України, м. Київ в особі Миколаївської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (адміністрація Миколаївського морського порту), м. Миколаїв на рішення господарського суду Миколаївської області від 22.03.2016 року у справі №915/2150/15.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 06.05.2016 року у справі № 915/2150/15 апеляційну скаргу Державного підприємства Адміністрація морських портів України, м. Київ в особі Миколаївської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (адміністрація Миколаївського морського порту), м. Миколаїв на рішення господарського суду Миколаївської області від 22.03.2016 року у справі №915/2150/15 прийнято до провадження та обєднано для спільного розгляду з раніше прийнятими апеляційними скаргами Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області, м. Миколаїв і Міністерства інфраструктури України, м. Київ в одному апеляційному провадженні.

В судовому засіданні, яке відкладалось, представники учасників судового процесу підтримали свої доводи та заперечення з мотивів, викладених письмово.

На електронну адресу суду 25.05.2016 року від Міністерства інфраструктури України надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у звязку із зайнятістю представників в інших судових засіданнях. Через канцелярію суду 25.05.2016 року від Державного підприємства Адміністрація морських портів України, м. Київ в особі Миколаївської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (Адміністрація Миколаївського морського порту) надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, у звязку з виконанням термінового доручення Заступника Міністра інфраструктури України від 18.05.2016 року та прийняттям участі в судових засіданнях у господарському суді Миколаївської області. При цьому, до клопотання Державного підприємства Адміністрація морських портів України, м. Київ в особі Миколаївської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (Адміністрація Миколаївського морського порту), м. Миколаїв не надано жодного документа на підтвердження зазначених у клопотанні обставин.

Судова колегія розглянула дані клопотання та відхилила їх, у звязку з недоцільністю та необґрунтованістю, а також враховуючи те, що в засіданні суду 04.05.2016 року представники третіх осіб були присутніми та підтримали доводи своїх апеляційних скарг в повному обсязі.

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду вважає за необхідне розглянути апеляційні скарги, оскільки для зясування фактичних обставин справи достатньо матеріалів, що знаходяться в справі № 915/2150/15 та наданих представниками учасників судового процесу пояснень.

Апеляційний господарський суд, у відповідності до статті 101 Господарського процесуального кодексу України, на підставі встановлених фактичних обставин повторно розглядає матеріали господарської справи та викладені в скарзі доводи щодо застосування судом при розгляді справи норм матеріального та процесуального права, що мають значення для справи, при цьому суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційних скарг, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а рішення суду підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог в повному обсязі з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог з припиненням провадження по справі в зв'язку з прийняттям судом відмови позивача від частини позовних вимог, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, листом від 09.09.2015 року №01-3/1098 Товариство з обмеженою відповідальністю ОСОБА_1 європейська компанія звернулось до в. о. начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області та просило надати в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю ОСОБА_1 європейська компанія строком на 49 років причал № 12 (інв. №1031039) 187,0 м.п., технологічною шириною 15,0 м.п. із залізничними коліями № 53, 54 (інв. №1031085, 1031086) 355,68 м.п. та підкрановими коліями (інв. №1031068) 180,0 м.п. у дві нитки, розташовані за адресою: вул. Заводська, 23, м. Миколаїв.

10.09.2015 року Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Миколаївській області було надіслано заяву Товариства з обмеженою відповідальністю ОСОБА_1 європейська компанія з доданими документами Міністерству інфраструктури України.

Міністерство інфраструктури України отримало заяву позивача з комплектом документів 14.09.2015 року.

Абзац 1 частини 3 статті 9 Закону України Про оренду державного та комунального майна встановлює, що орган, уповноважений управляти державним майном, розглядає подані йому матеріали і протягом п'ятнадцяти днів після їх надходження надсилає орендодавцеві висновки про умови договору оренди або про відмову в укладенні договору оренди.

Факт того, що Міністерство інфраструктури України у передбачений законом термін не надало своїх висновків чи заперечень на заяву позивача і звернення орендодавця правильно встановлений судом І інстанції, оскільки підтверджений належними доказами по справі відповідно до норм статей 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України та неоспорений ані третьою особою, ані відповідачем в суді апеляційної інстанції при повторному розгляді справи.

Оскільки Міністерством інфраструктури України встановлений строк був порушений, то позивач вважає, що настали наслідки, передбачені абзацом 4 частини 3 статті 9 Закону України Про оренду державного та комунального майна, а саме укладення договору оренди вважається з цими органами погодженим.

Зважаючи на це, відповідно до частини 4 статті 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» відповідач, протягом пяти днів після погодження договору оренди з органом, уповноваженим управляти відповідним майном, розміщує в друкованих засобах масової інформація та на веб-сайтах оголошення про намір передати майно в оренду, або відмовляє в укладенні договору оренди та повідомляє про це заявника.

Відповідач може відмовити в укладенні договору оренди за наявності підстав, передбачених законом, зокрема частиною 4 статті 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Так, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області листом від 30.09.2015 року №14-11-01901 відповіло, що комплект документів, визначений наказом Фонду державного майна України від 15.02.2013 року № 201, направлено Міністерству інфраструктури України для погодження на передачу в оренду зазначеного державного майна. Подальша робота щодо передачі в оренду цього державного майна буде проводитись в законодавчому порядку тільки після отримання відповіді від органу уповноваженого управляти державним майном.

Міністерство інфраструктури України листом від 06.10.2015 року №11064/16/10-15 повідомило Регіональне відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області про те, що при розгляді комплекту документів було виявлено невідповідності, у звязку з чим повернуло матеріали без розгляду, проте готове повернутися до розгляду порушеного питання оренди державного нерухомого майна після усунення невідповідностей та подання документів відповідно до законодавства України. Зокрема, в своєму листі від 06.10.2015 року № 11064/16/10-15, Міністерство інфраструктури України повідомляє про те, що матеріали Товариству з обмеженою відповідальністю ОСОБА_1 європейська компанія повертаються без розгляду з огляду на відсутність інформації про причал № 12 та причальну інфраструктуру в переліку обєктів державної власності, які перебувають у сфері управління Міністерства інфраструктури України і тимчасово не використовуються.

Відповідь такого змісту не відповідає нормам статті 19 Конституції України, згідно якої державний орган повинен діяти лише на підставах, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України. В даному випадку Законом не передбачено можливості повернення без розгляду органом, уповноваженим управляти державним майном заяви позивача. До того ж, така відповідь взагалі не свідчить про відмову у погодженні оренди, в звязку з забороною передавати означене державне майно з підстав, що наведені скаржниками в апеляційних скаргах.

Не зважаючи на це, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області листом від 16.10.2015 року № 14-11-02065 повідомило позивача про непогодження оренди Міністерством інфраструктури України, що не відповідає обставинам справи.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідач надіслав до Міністерства інфраструктури України копії матеріалів щодо отримання висновків по умовах договору оренди без зазначення, що обєкти оренди заборонено передавати в оренди, тоді як обовязком відповідача за нормами частини 2 статті 9 Закону України Про оренду державного та комунального майна є перевірка потенційного обєкту оренди на предмет заборони на передачу його в оренду, в результаті якої заява позивача повинна була бути повернена орендодавцем саме з цих підстав.

Законом України Про оренду державного та комунального майна встановлено межі повноважень та способи дій Міністерства інфраструктури України як органу, що управляє державним майном, яке може бути обєктом оренди, а саме: відповідно до частини 3 статті 9 Закону України Про оренду державного та комунального майна міністерство повинно надіслати орендодавцю в пятнадцятиденний термін висновки про умови договору оренди; або про відмову в передачі в оренду майна. Жодного з вказаних дій Міністерство інфраструктури України, як орган, що управляє державним майном, не здійснило.

Враховуючи відсутність відповіді в передбачений законом строк, відповідач відповідно до вимог частини 4 статті 9 Закону України «Про оренду державного і комунального майна» повинен був здійснити розміщення оголошення. Як вбачається, в даному випадку і відповідач, і Міністерство інфраструктури України порушили ці норми, тому у суду першої інстанції були всі підстави для задоволення позовних вимог в цій частині та висновку про незаконність бездіяльності відповідача щодо неопублікування передбаченого законом оголошення про намір передати майно, а саме: причал № 12 (інв. № 1031039) 187,0 м. п., технологічною шириною 15,0 м. п. в оренду.

Доводи апеляційних скарг щодо того, що позивачеві відмовлено в укладенні договору оренди через те, що позивач просив передати в оренду майно, що відповідно до законодавства не може бути обєктом оренди, не можуть бути взяті до уваги судом в звязку з тим, що, відповідно до норм статті 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», відповідач в такому випадку не повинен був пересилати копії матеріалів до органу, уповноваженого управляти державним майном (частина 2 статті 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»), однак, відповідач надіслав, відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», копії матеріалів до органу, уповноваженого управляти державним майном, а останній, у встановлений законом строк, не надіслав ані своїх висновків щодо умов договору, ані відмови в укладенні договору. За таких умов відповідач зобовязаний був вчиняти дії, передбачені в законі, щодо розміщення оголошення про намір передати майно в оренду.

До того ж, відповідач та треті особи не довели належними та допустимими доказами у розумінні статей 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України встановленої діючим законодавством заборони на оренду спірного обєкта відповідно до норм статті 23 Закону України «Про морські порти України».

Щодо посилань скаржників стосовно причалів, які не можуть бути передані в оренду строком на 49 років, судова колегія зазначає, що це посилання взагалі не стосується предмета спору по даній справі, оскільки в даному випадку розглядається не переддоговірний спір між сторонами в частині строку дії договору оренди, а правомірність або неправомірність дій відповідача, як орендодавця, на стадії погодження майбутньої оренди державного майна з органом, уповноваженим управляти цим державним майном. Зокрема, дотримання державними органами строків, передбачених чинним законодавством України, розгляду заяви позивача та надання висновків і дії відповідача, у разі погодження оренди, з розміщення оголошення в засобах масової інформації та на офіційному веб-сайті. Тобто, в даному випадку судом перевіряється відповідність процедури погодження державними органами майбутньої оренди державного майна нормам ст. 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Доводи Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області, м. Миколаїв та Державного підприємства Адміністрація морських портів України, м. Київ в особі Миколаївської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (Адміністрація Миколаївського морського порту), м. Миколаїв щодо обрання позивачем невірного способу захисту розглянуті судовою колегією і відхилені, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу субєкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

В силу приписів статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до якої кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування

збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Зазначений перелік способів захисту не є вичерпним, однак у разі порушення цивільного права чи інтересу у позивача виникає право на застосування конкретного засобу захисту, який залежить від виду порушення. Тобто, позивач повинен обрати саме такий спосіб захисту, який відповідає характеру порушення його права чи інтересу.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб'єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Пунктом 4 частини 2 статті 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом, зокрема, припиненням дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення.

В позовній заяві (з урахуванням уточнень, прийнятих судом першої інстанції) Товариство з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 європейська компанія» просило суд визнати незаконною бездіяльність Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області, що відповідає пункту 10 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України. Таким чином, позовні вимоги у даній справі відповідають передбаченим чинним законодавством способам захисту порушеного права.

Позивач зазначає про те, що бездіяльність відповідача спричинила порушення охоронюваних законом інтересів та права позивача на отримання в оренду державного майна причалу № 12, закріпленого в Законі України «Про оренду державного та комунального майна» та статті 23 Закону України «Про морські порти України» та порушення права власності Позивача, адже право на укладення договору оренди та «законні сподівання» на отримання на підставі закону майна для забезпечення своєї діяльності є частиною права власності в розумінні прецедентної практики Європейського суду з прав людини.

В силу положень статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року суди застосовують при розгляді справ також Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини у справах «Мелахер та інші проти Австрії», «Прессос Компанія ОСОБА_6А.» та інші проти Бельгії», «ОСОБА_7 Девелопмент Лтд.» та інші проти Ірландії», «Стретч проти Сполученого Королівства», «Копескі проти Словаччини», визнав наявність порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод тоді, коли має місце «правомірне очікування»/«законне/легітимне сподівання», яке має бути конкретизованим і базуватись на правовій нормі або правовому акті. Європейський суд з прав людини роз'яснює, що «майном» може бути як «існуюче майно», так і активи, включаючи вимоги, щодо яких заявник може стверджувати, що він або вона має принаймні «легітимні сподівання» на реалізацію майнового права.

З документів, доданих до відзиву на апеляційну скаргу Адміністрації Миколаївського морського порту і прийнятих судовою колегією Одеського апеляційного господарського суду в порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, вбачається, що до теперішнього часу позивач користується причалом та причальною інфраструктурою, які розташовані за адресою: 54020, м. Миколаїв, вул. Заводська, 23 на підставі договору сервітуту від 04.07.2013 року №А3-А з додатковими угодами до нього, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 європейська компанія» та Державним підприємством Адміністрація морських портів України, м.Київ в особі Миколаївської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (Адміністрація Миколаївського морського порту). Цей договір є чинним, не визнаний недійсним і не розірвано у встановленому чинним законодавством порядку, про що свідчить рішення господарського суду Миколаївської області від 19.04.2016 року у справі № 915/196/16. До того ж, право користування позивача обєктом оренди зареєстровано у Державного реєстрі речових прав на нерухоме майно.

З аналізу статті 1 Протоколу 1 та зазначених рішень Європейського суду з прав людини вбачається, що за захистом свого права мирно володіти майном, особа може звернутися до суду не лише, якщо порушується її право власності/користування щодо рухомої чи нерухомої речі, а й права на майно, яке може в майбутньому відповідно до національного законодавства перейти у власність/користування до особи і у такої особи є всі підстави («правомірні очікування») вважати, що таке майно буде у її володінні/користуванні.

У справі «Меллахер та Інші проти Австрії» Європейський Суд з прав людини вказав, що право на укладення договору оренди є частиною права власності (право володіння та користування) і тому дане право є одним із аспектів права власності.

Крім цього, власністю в розумінні ст. 1 Першого Протоколу є і «законні сподівання» на отримання на підставі закону майна для забезпечення своєї діяльності (справа "Компанія ОСОБА_7 девелопментс ЛТД проти Ірландії", 1991рік).

У рішенні «Сагхінадзе та інші проти Грузії» Європейський суд зауважив, що «сподівання» є «правомірним», якщо воно ґрунтується на нормі закону або на правовому акті, що стосується відповідного майнового інтересу.

За таких підстав, у позивача було субєктивне право на звернення з даними позовними вимогами.

Що стосується доводів скаржників щодо непідвідомчості даного спору господарському суду, судова колегія вважає їх неправомірними, з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 12 Господарського кодексу України передбачено, що господарським судам підвідомчі спори у справах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні господарських договорів.

Для розмежування в даному випадку підвідомчості спору між судом господарської та адміністративної юрисдикції, слід виходити з характеру спірних правовідносин.

Так, позивач звернувся до господарського суду з позовними вимогами про визнання незаконною бездіяльності відповідача та зобов'язання здійснити публікацію оголошення про проведення конкурсу на право оренди державного майна, що являє собою один із етапів укладення договору оренди державного майна відповідно до Закону України «Про оренду державного та комунального майна» в майбутньому.

Відповідно до частини 1 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

У випадку, якщо суб'єкт (у тому числі орган державної влади, орган місцевою самоврядування, їхня посадова чи службова особа) у спірних правовідносинах не здійснює вказані владні управлінські функції щодо іншого суб'єкта, який є учасником спору, такий спір не має встановлених нормами Кодексу адміністративного судочинства України ознак справи адміністративної юрисдикції, тому не повинен вирішуватись адміністративним судом.

Правовідносини між сторонами у даному випадку виникли з приводу можливої оренди державного майна в майбутньому, тобто, відносини між сторонами в даному випадку за своїм характером є цивільно-правовими, в яких держава в особі органів здійснює не управлінські функції (тобто виступає не як суб'єкт владних повноважень), а виконує функції власника державного майна в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, Законом України «Про управління об'єктами державної власності» та Законом України «Про оренду державного та комунального майна» і є орендодавцем.

Стосовно доводів відповідача та третіх осіб про порушення місцевим господарським судом статей 22, 54, 78 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія вважає їх частково обґрунтованими та зазначає наступне.

Позивачем було заявлено клопотання про відмову від позовних вимог в частині визнання незаконною бездіяльності відповідача щодо наміру передачі в оренду залізничних колій № 53, 54 (інв. № 1031085, 1031086) 355,68 м. п. та підкранових колій (інв. № 1031068) 180,0 м. п. у дві нитки і така відмова була прийнята судом.

Відповідач та треті особи помилково вважають цю відмову від частини позовних вимог зміною предмету позову, чого в даному випадку не відбулося, так як позивач не змінив обєкт, який хотів взяти в оренду, як вважають скаржники, а тільки відмовився від частини позовних вимог щодо окремих обєктів оренди, оскільки причал, залізничні та підкранові колії за своєю суттю не є єдиним обєктом. Кожен з цих обєктів обліковується окремо на балансі третьої особи з різною балансовою вартістю та окремим інвентарним номером, вони мають різне цільове призначення, різні правові режими, оскільки колії відносяться до залізничної інфраструктури. Причал, підкранові та залізничні колії тісно повязані між собою у процесі їх експлуатації, однак вони не створюють єдиний обєкт оренди.

До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Пунктом 3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз'яснено, що Господарським процесуальним кодексом України, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як:

- подання іншого (ще одного) позову, чи

- збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи

- об'єднання позовних вимог, чи

- зміну предмета або підстав позову.

У будь-якому з таких випадків позивачем має бути додержано правил вчинення відповідної процесуальної дії, а недотримання ним таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені Господарським процесуальним кодексом та зазначені в цій постанові.

Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Якщо в заяві позивача йдеться про збільшення розміру немайнових вимог (наприклад, про визнання недійсним ще одного акта крім того, стосовно якого відповідну вимогу вже заявлено), то фактично також йдеться про подання іншого позову.

Абзацами 1, 3, 4-6 пункту 3.12 зазначеної постанови Пленуму також роз'яснено, що право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової зави, яка за формою і змістом має узгоджуватися зі статтею 54 Господарського процесуального кодексу України з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу.

У разі подання позивачем заяви, направленої на одночасну зміну предмета і підстав позову, господарський суд повинен відмовити в задоволенні такої заяви і, приєднавши її до матеріалів справи та зазначивши про цю відмову в описовій частині рішення (або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи), розглянути по суті раніше заявлені позовні вимоги, якщо позивач не відмовляється від позову. Позивач при цьому не позбавлений права звернутися з новим позовом у загальному порядку.

Таким чином, місцевий господарський суд правомірно прийняв до початку розгляду справи по суті уточнення позовних вимог та відмовив у задоволенні заяви про зменшення позовних вимог і не порушив приписи статей 22, 54 Господарського процесуального кодексу України в цій частині, оскільки по даній справі саме зменшення позовних вимог за своєю суттю було зміною предмету позову після початку розгляду справи по суті.

В той же час, відмовитись від позову або його частини позивач вправі на будь-якій стадії розгляду справи до моменту винесення рішення по справі.

За нормами частини 6 статті 22 Господарського процесуального кодексу України господарський суд не приймає відмови від позову, зменшення розміру позовних вимог, визнання позову відповідачем, якщо ці дії суперечать законодавству або порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси. В даному випадку скаржниками не доведено, що відмова від позовних вимог в частині визнання незаконною бездіяльності відповідача щодо окремо визначених обєктів оренди порушує їх права та інтереси або суперечить чинному законодавству України при тому, що це є реалізацією субєктивного права позивача і порушень процесуального права України в цій частині місцевий господарський суд не допустив.

Одночасно з цим, суд першої інстанції, в порушення норм процесуального права, а саме частини 3 статті 78 Господарського процесуального кодексу України, прийнявши відмову позивача від частини позовних вимог і зазначивши про це в рішенні, помилково не припинив провадження у справі щодо цих позовних вимог, що призвело до прийняття частково неправильного рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, яке в цій частині підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог з припиненням на підставі пункту 4 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України позовних вимог про визнання незаконної бездіяльності Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області, яка полягає у нерозміщенні в офіційних друкованих засобах масової інформації та на веб-сайтах орендодавців оголошення про намір передати в оренду залізничні колії № 53, 54 (інв. № 1031085, 1031086) 355,68 м.п. та підкранові колії (інв. № 1031068) 180,0 м.п. у дві нитки, що розташовані за адресою: вул. Заводська, 23, м. Миколаїв та вимог щодо зобовязання Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області розмістити протягом 5 днів після набрання рішенням законної сили в офіційних друкованих засобах масової інформації: газеті «Відомості приватизації», а також на офіційному веб-сайті Фонду державного майна України http://www.spfu.gov.ua та офіційному веб-сайті Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області http://www.fgi.inf.ua, оголошення про намір передати в оренду залізничні колії № 53, 54 (інв. № 1031085, 1031086) 355,68 м.п. та підкранові колії (інв. № 1031068) 180,0 м.п. у дві нитки, що розташовані за адресою: вул. Заводська, 23, м. Миколаїв.

Зазначені порушення місцевим господарським судом норм процесуального права України призвели до частково неправомірного рішення, тому в цій частині апеляційні скарги підлягають задоволенню.

Крім того, місцевим господарським судом в порушення частини 4 статті 85 Господарського процесуального кодексу України вказано, що повний текст рішення складено та підписано 25.02.2016 року, тоді як вступну та резолютивну частину рішення проголошено в судовому засіданні 22.03.2016 року, що підтверджено протоколом судового засідання та вступною і резолютивною частиною рішення від 22.03.2016 року.

З урахуванням вищевикладеного, судова колегія Одеського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що відповідно до вимог статті 43 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду Миколаївської області від 22.03.2016 року у справі № 915/2150/15 частково не відповідає нормам процесуального права України, тому підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог в повному обсязі з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог з припиненням провадження по справі в зв'язку з прийняттям судом відмови позивача від частини позовних вимог і залишенням без змін рішення місцевого господарського суду в іншій частині.

Керуючись п. 4 ч.1 ст. 80, ст.ст. 99, 101, 103, п. 4 ч. 1 ст. 104, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, Одеський апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області, м. Миколаїв, Міністерства інфраструктури України, м. Київ та Державного підприємства Адміністрація морських портів України, м. Київ в особі Миколаївської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (Адміністрація Миколаївського морського порту), м. Миколаїв на рішення господарського суду Миколаївської області від 22.03.2016 року у справі № 915/2150/15 задовольнити частково.

Рішення господарського суду Миколаївської області від 22.03.2016 року у справі №915/2150/15 скасувати частково.

Викласти пункт 1 резолютивної частини рішення господарського суду Миколаївської області від 22.03.2016 року у справі №915/2150/15 в наступній редакції: "Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 європейська компанія», м. Миколаїв до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області, м. Миколаїв за участю третіх осіб на стороні відповідача без самостійних вимог на предмет спору: Державного підприємства Адміністрація морських портів України, м. Київ в особі Миколаївської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (Адміністрація Миколаївського морського порту), м.Миколаїв, Міністерства інфраструктури України, м. Київ про визнання незаконною бездіяльності відповідача та зобовязання відповідача розмістити оголошення задовольнити частково".

Доповнити резолютивну частину рішення господарського суду Миколаївської області від 22.03.2016 року у справі №915/2150/15 пунктом 2 наступного змісту: "Припинити провадження у справі № 915/2150/15 в частині позовних вимог про визнання незаконної бездіяльності Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області, яка полягає у нерозміщенні в офіційних друкованих засобах масової інформації та на веб-сайтах орендодавців оголошення про намір передати в оренду залізничні колії № 53, 54 (інв. № 1031085, 1031086) 355,68 м.п. та підкранові колії (інв. №1031068) 180,0 м.п. у дві нитки, що розташовані за адресою: вул. Заводська, 23, м. Миколаїв та вимог щодо зобовязання Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області розмістити протягом 5 днів після набрання рішенням законної сили в офіційних друкованих засобах масової інформації: газеті «Відомості приватизації», а також на офіційному веб-сайті Фонду державного майна України http://www.spfu.gov.ua та офіційному веб-сайті Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області http://www.fgi.inf.ua, оголошення про намір передати в оренду залізничні колії № 53, 54 (інв. № 1031085, 1031086) 355,68 м.п. та підкранові колії (інв. № 1031068) 180,0 м.п. у дві нитки, що розташовані за адресою: вул. Заводська, 23, м. Миколаїв".

В іншій частині рішення господарського суду Миколаївської області від 22.03.2016 року у справі № 915/2150/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, направляється учасникам судового процесу в триденний строк та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України через Одеський апеляційний господарський суд у двадцятиденний строк.

Головуючий суддя ОСОБА_8
Судді ОСОБА_1
ОСОБА_9