РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.05.2016Справа №910/7160/16

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕСЕЛКА УКРАЇНИ»

до 1. Приватного підприємства «КОМПАНІЯ СОФТОРГ»

2. Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про стягнення 283 323 грн.

Суддя Спичак О.М.

Представники сторін:

від позивача: Зацепанюк Т.В. - по дов.

від відповідача-1: не з'явився;

від відповідача-2: ОСОБА_1

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕСЕЛКА УКРАЇНИ» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до відповідачів 1. Приватного підприємства «КОМПАНІЯ СОФТОРГ», 2. Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про визнання поставки товару за договором №0607-2 від 06.07.2015р. на умовах, визначених у специфікації №2 від 15.09.2015р., такою, що відбулась з істотним порушенням умов договору з боку Приватного підприємства «КОМПАНІЯ СОФТОРГ» та розірвання зобов'язання за договором №0607-2 від 06.07.2015р. за специфікацією №2 від 15.09.2015р.; стягнення солідарно з відповідачів грошових коштів в сумі 700 грн.; стягнення з відповідача 1 передоплати за договором №0607-2 від 06.07.2015р. у розмірі 206 150 грн., штрафних санкцій в сумі 4123 грн. та збитків в сумі 72 350 грн.

Ухвалою від 20.04.2016р. господарського суду міста Києва було порушено провадження по справі №910/7160/16 та призначено її розгляд на 16.05.2016р.

Представник позивача 13.05.2016р. через канцелярію суду подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи, яке розглянуто та задоволено судом.

У судовому засіданні 16.05.2016р. представником відповідача 2 надано письмовий відзив на позов, згідно якого останній проти задоволення позову надав заперечення.

Представником позивача у судовому засіданні 16.05.2016р. надано усні пояснення по суті спору, згідно яких останній позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представники відповідачів 1 та 2 під час розгляду справи у судовому засіданні 16.05.2016р. проти задоволення позову заперечували.

Відповідно до приписів ст.77 Господарського кодексу України у судовому засіданні 16.05.2016р. було оголошено перерву до 30.05.2016р.

16.05.2016р. через відділ діловодства суду представником відповідача 2 було подано відзив на позовну заяву.

16.05.2016р. представником позивача було подано письмове підтвердження відсутності аналогічного спору.

Представник позивача подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи, яке судом розглянуто та задоволено.

Представник позивача надав усні пояснення по суті спору, відповідно до яких позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити.

Представник відповідача 2 надав усні пояснення по суті спору, відповідно до яких проти задоволення позовних вимог заперечує.

Відповідач 1 у судове засідання 30.05.2016р. не з'явився, представника не направив, правами, що передбачені Господарським процесуальним кодексом України, не скористався, проте, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

Наразі, з огляду на неявку відповідача 1 у судове засідання 30.05.2016р. господарський суд зазначає наступне. Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

За таких обставин, приймаючи до уваги вищенаведене, незважаючи на те, що відповідач 1 в процесі розгляду справи так і не скористався всіма правами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа підлягає розгляду за наявними у ній документами відповідно до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 30.05.2016 року на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача 2, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

06.07.2015р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕСЕЛКА УКРАЇНИ» (покупець) та Приватним підприємством «КОМПАНІЯ СОФТОРГ» (продавець) було укладено договір №0706-2 купівлі-продажу, відповідно до п.1.1 якого продавець зобов'язаний передати у власність, а покупець зобов'язаний прийняти та оплатити вартість переданого товару.

У п.2.1 договору №0706-2 від 06.07.2015р. зазначено, що продавець зобов'язується передавати у власність покупця товар, перелік та кількість якого зазначені в додатках №1 (специфікація) та №2 (акт приймання-передачі), а покупець зобов'язується прийняти та оплатити вартість зазначеного товару на умовах та у строки, які визначені у специфікації.

Кожний додаток до договору є його невід'ємною частиною та обов'язковим для виконання сторонами правочину (п.2.3 договору №0706-2 від 06.07.2015р.).

За умовами п.2.4 спірного правочину право власності на товар виникає у покупця з моменту повного розрахунку за отриманий товар .

Згідно п.4.1 укладеного між сторонами договору оплата товару здійснюється покупцем у визначеному відповідним додатком до договору (специфікація).

Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками. Договір діє до 31.12.2015р. Договір вважається продовженим на той самий строк на тих же умовах у випадку, якщо жодна зі сторін не виявила бажання його розірвати (п.п.6.1, 6.2 договору №0706-2 від 06.07.2015р.).

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №0706-2 від 06.07.2015р. як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у сторін взаємних цивільних прав та обов'язків з поставки товару.

З матеріалів справи вбачається, що в межах договору №0706-2 від 06.07.2015р. сторонами було складено Специфікацію №2 від 15.09.2015р.

Відповідно до означеної специфікації товаром, що передається продавцем покупцю є вишивальна машина Ricoma RCM-1206FH-T450X500Y680 у кількості однієї одиниці вартістю 412 300 грн., в тому числі, податок на додану вартість в сумі 68 716,67 грн.

Умовами п.3 специфікації №2 від 15.09.2015р. визначено наступний порядок розрахунків: оплата, що становить 50%, а саме 206 150 грн., в тому числі, податок на додану вартість в сумі 34 358,34 грн. повинна бути перерахована у строк до 16.09.2015р.; залишок по оплаті, який становить 50%, а саме 206 150 грн., в тому числі, податок на додану вартість в сумі 34 358,34 грн. повинен бути перерахований впродовж сорока п'яти днів від дати підписання видаткових накладних.

15.09.2016р. Приватним підприємством «КОМПАНІЯ СОФТОРГ» було виставлено Товариству з обмеженою відповідальністю «ВЕСЕЛКА УКРАЇНИ» рахунок-фактуру №1040 на суму 412 300 грн. на оплату вишивальної машини Ricoma RCM-1206FH-T450X500Y680.

Наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями №32 від 15.09.2015р. та №33 від 15.09.2015р. підтверджується, що покупцем за договором №0706-2 від 06.07.2015р. було внесено попередню оплату за товар у розмірі та строки, що визначені у специфікації №2 від 15.09.2015р. Відповідачем 1 протягом розгляду справи факт отримання від позивача попередньої оплати за договором №0706-2 від 06.07.2015р. та специфікацією №2 від 15.09.2015р. не заперечувався.

21.12.2015р. контрагентами було підписано видаткову накладну №922, відповідно до змісту якої Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕСЕЛКА УКРАЇНИ» передано, а Приватним підприємством «КОМПАНІЯ СОФТОРГ» прийнято товар, а саме вишивальну машину Ricoma RCM-1206FH-T450X500Y680.

Проте, за твердженнями позивача, які з боку відповідача 1 не заперечувались, фактично продавцем було передано, а покупцем прийнято вишивальну машину не тієї марки, що погоджувалась сторонами у специфікації та зазначено у видатковій накладній №922 від 21.12.2012р.

При цьому, за поясненями заявника, обставини щодо невідповідності фактично переданого товару тому, який було погоджено контрагентами, останнім було встановлено лише 29.01.2016р.

08.02.2016р. Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕСЕЛКА УКРАЇНИ» звернулось до Приватного підприємства «КОМПАНІЯ СОФТОРГ» з претензією-повідомленням №1, в якому покупцем було наголошено про наведені вище обставини та висловлено прохання повідомити про те, яким чином буде виправлено недоліки поставленого товару.

У відповідь на означену претензію відповідачем 1 було направлено позивачу лист №22/02-16 від 22.02.2016р., в якому продавцем зазначено, що у покупця відсутні підстави для тверджень, що продавцем було поставлено товар гірший за якістю, ніж обумовлений умовами договору.

Посилаючись на означені вище обставини стосовно поставки Приватним підприємством «КОМПАНІЯ СОФТОРГ» товару, який не відповідає умовам договору №0706-2 від 06.07.2015р. щодо якості, позивач і звернувся до суду з позовними вимогами про повернення попередньої оплати за договором, стягнення штрафних санкцій та відшкодування збитків.

При цьому, у даному випадку позовні вимоги до відповідача 2 було обґрунтовано договором поруки від 11.01.2016р., який укладено між Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕСЕЛКА УКРАЇНИ» (кредитор) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (поручитель). Згідно умов вказаного правочину поручитель поручається перед кредитором за виконання Приватним підприємством «КОМПАНІЯ СОФТОРГ» всіх зобов'язань, які виникли та можуть виникнути у майбутньому з договору №0706-2 від 06.07.2015р. Поручитель поручається перед кредитором щодо виконання боржником основного зобов'язання в межах суми в розмірі 700 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

У відповідності до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

За приписами ч. ст.662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Якщо за договором купівлі-продажу переданню підлягає товар у певному співвідношенні за видами, моделями, розмірами, кольорами або іншими ознаками (асортимент), продавець зобов'язаний передати покупцеві товар в асортименті, погодженому сторонами (ч. ст.671 Цивільного кодексу України).

Тобто, з наведеного вбачається, що фактична невідповідність товару, який передано покупцю моделі, маркам (іншим технічним ознакам), які погоджені у договорі, вказує на порушення вимог щодо асортименту, а не якості товару, якою фактично є сукупність властивостей продукції, які визначають ступінь придатності її для використання за призначенням.

Статтею 672 Цивільного кодексу України визначено правові наслідки порушення умови договору щодо асортименту товару.

Зокрема, якщо продавець передав товар в асортименті, що не відповідає умовам договору купівлі-продажу, покупець має право відмовитися від його прийняття та оплати, а якщо він вже оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми. Якщо продавець передав покупцеві частину товару, асортимент якого відповідає умовам договору купівлі-продажу, і частину товару з порушенням асортименту, покупець має право на свій вибір: 1) прийняти частину товару, що відповідає умовам договору, і відмовитися від решти товару; 2) відмовитися від усього товару; 3) вимагати заміни частини товару, що не відповідає асортименту, товаром в асортименті, який встановлено договором; 4) прийняти весь товар. У разі відмови від товару, асортимент якого не відповідає умовам договору купівлі-продажу, або пред'явлення вимоги про заміну цього товару покупець має право відмовитися від оплати цього товару, а якщо він вже оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми. Товар, асортимент якого не відповідає умовам договору купівлі-продажу, є прийнятим, якщо покупець у розумний строк після його одержання не повідомив продавця про свою відмову від нього. Якщо покупець не відмовився від товару, асортимент якого не відповідає умовам договору купівлі-продажу, він зобов'язаний оплатити його за ціною, погодженою з продавцем. Якщо продавець не вжив необхідних заходів щодо погодження ціни в розумний строк, покупець оплачує товар за ціною, яка на момент укладення договору купівлі-продажу застосовувалася щодо аналогічного товару.

Тобто, наведеною нормою визначено права покупця у разі отримання товару, що не відповідає асортименту, визначеному у договорі.

Проте, наразі, у суду відсутні підстави вважати, що Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕСЕЛКА УКРАЇНИ» скористалось одним з перелічених вище прав.

Зокрема, заявник не відмовився від товару, отриманого за видатковою накладною №922 від 21.12.2015р., та як наслідок, останній фактично не позбавляється обов'язку його оплатити, отже, і права на повернення грошових коштів, які сплачено в якості попередньої оплати за такий товар не виникає.

При цьому, претензія-повідомлення №1 від 08.02.2016р. Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕСЕЛКА УКРАЇНИ» за своїм змістом не є повідомленням про відмову від товару, отриманого за видатковою накладною №922 від 21.12.2015р., а отже, не тягне за собою наслідків, що передбачені ст.671 Цивільного кодексу України.

Отже, з огляду на наведене вище у сукупності, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕСЕЛКА УКРАЇНИ» в частині стягнення солідарно з відповідачів грошових коштів в сумі 700 грн. та стягнення з відповідача 1 передоплати за договором №0607-2 від 06.07.2015р. у розмірі 206 150 грн.

Позовні вимоги про стягнення з відповідача 1 неустойки в розмірі 4123 грн. задоволенню також не підлягають з урахуванням наступного.

Згідно з ч.1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За приписами ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. (ч.ч. 2, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Отже, саме порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

За умовами п.5.2 договору №0607-2 від 06.07.2015р. продавець несе відповідальність за якість товару. Якщо якість товару не відповідає стандартам, технічним умовам, іншій документації, яка встановлює вимоги до якості, продавець зобов'язаний за вимогою покупця сплатити останньому штраф в розмірі 1% від вартості товару, або у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, а також ліквідувати дефекти своїми силами.

Проте, наразі, позивачем належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів того, що відповідачем 1 було поставлено неякісний товар до матеріалів справи представлено не було.

Одночасно, суд зазначає, що умовами договору №0607-2 від 06.07.2015р. не передбачено відповідальності продавця за поставку продукції з порушенням умов договору щодо асортименту в формі штрафу чи пені.

Отже, з огляду на наведене у сукупності, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕСЕЛКА УКРАЇНИ» про стягнення з відповідача 1 неустойки в розмірі 4123 грн.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд також дійшов висновку щодо відмови в задоволенні вимог позивача про стягнення з Приватного підприємства «КОМПАНІЯ СОФТОРГ» збитків в сумі 72350 грн.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Виходячи зі змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Відповідно до ст.224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Таким чином, з урахуванням вимог вказаної статті, відшкодування збитків є видом господарських санкцій, під якими розуміються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування котрих для нього настають несприятливі економічні наслідки. Одночасно, для учасника господарських відносин, який потерпів від правопорушення, відшкодування збитків є способом захисту його прав та законних інтересів.

За приписом ст.22 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування збитків, які їй було завдано в результаті порушення її цивільного права.

Збитками є:

- втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

- доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Одночасно, відповідно до ст.225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відшкодування збитків є наслідком порушення зобов'язання. За таких обставин, можливість використовувати відшкодування збитків як засіб захисту порушених прав виникає у юридичних осіб із самого факту невиконання обов'язку, порушення цивільних прав.

Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв'язок між протиправною поведінкою боржника і збитками, вина боржника. Відсутність хоча б одного з перелічених елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним взятих на себе зобов'язань. Вказану позицію наведено в Оглядовому листі №01-06/20/2014 від 14.01.2014р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства у справах, в яких заявлено вимоги про відшкодування збитків».

Відсутність хоча б одного з перелічених елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним взятих на себе зобов'язань.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Статтею 54 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги; зазначення доказів, що підтверджують позов; законодавство, на підставі якого подається позов.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення збитків, позивач посилається на те, що з огляду на поставку відповідачем 1 товару, гіршого за якістю, ніж той, що передбачений умовами договору №0706-2 від 06.07.2015р., зокрема, поставлений товар за розмірами був більший, ніж очікував покупець, останній поніс додаткові витрати на транспортування вишивальної машини на сьомий поверх краном (50 000 грн.) та демонтаж вікна (14 350 грн.) для занесення вишивальної машини у приміщення. До того ж, за поясненнями заявника, останній був змушений звернутись за юридичною допомогою для врегулювання спору з відповідачем 1, витрати на яку склали 8000 грн. Отже, наведене вище і стало підставою для заявлення позовних про стягнення збитків.

Наразі, господарський суд зазначає, що твердження заявника про те, що отриманий від відповідача 1 товар за розмірами був більший, ніж очікував покупець, суд до уваги не приймає в якості належного доказу існування ознак протиправної поведінки в діях Приватного підприємства «КОМПАНІЯ СОФТОРГ».

При цьому, суд звертає увагу позивача, що зі змісту договору №0706-2 від 06.07.2015р. та специфікації №2 від 15.09.2015р. до нього неможливо встановити розміри товару, що замовлявся покупцем, а отже, неможливо достеменно стверджувати, що така характеристика товару, як його розмір, були погоджені контрагентами, а продавцем такі умови порушено.

Крім того, слід зазначити, що фактична відмінність розмірів товару у 60 см могла бути встановлена заявником при прийнятті товару.

Тобто, у суду відсутні підстави вважати, витрати позивача на транспортування вишивальної машини на сьомий поверх краном та демонтаж вікна, обов'язковими витратами покупцями, що були понесені внаслідок протиправної поведінки продавця.

Одночасно, суд також вважає безпідставним включення позивачем до складу збитків витрат на юридичні послуги, оскільки фактична оплата юридичних послуг у даному випадку є зобов'язанням Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕСЕЛКА УКРАЇНИ» за умовами договору, а не обов'язковою витратою, яка була понесена внаслідок неправомірних винних дій Приватного підприємства «КОМПАНІЯ СОФТОРГ».

За таких обставин, з огляду на все вищезазначене у сукупності, приймаючи до уваги, що заявником не було доведено наявності всіх складових збитків, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕСЕЛКА УКРАЇНИ» про стягнення збитків в розмірі 72 350 грн. підлягають залишенню без задоволення.

Щодо вимог позивача про визнання поставки товару за договором №0607-2 від 06.07.2015р. на умовах, визначених у специфікації №2 від 15.09.2015р. такою, що відбулась з істотним порушенням умов договору з боку Приватного підприємства «КОМПАНІЯ СОФТОРГ» та розірвання зобов'язання за договором №0607-2 від 06.07.2015р. за специфікацією №2 від 15.09.2015р. суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 вказаної статті Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За приписами ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відносяться: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно ст.20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

З огляду на положення зазначеної норми та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

При цьому, слід наголосити, що способи захисту за своїм призначенням можуть вважатись визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Аналогічні положення містить ст.20 Господарського кодексу України.

Крім того, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Визначений позивачем спосіб захисту порушеного права у вигляді визнання поставки товару за договором №0607-2 від 06.07.2015р. на умовах, визначених у специфікації №2 від 15.09.2015р. такою, що відбулась з істотним порушенням умов договору, зазначеному переліку не відповідає, а за своєю правовою природою є вимогою про встановлення факту.

Одночасно, позивачем не наведено, а судом не встановлено інших положень законодавства, що передбачали б такий спосіб захисту порушеного права, як встановлення певного факту.

Наразі, вказана позовна вимога є встановленням факту, що має юридичне значення, який може встановлюватись господарськими судами лише при існуванні та розгляді між сторонами спору про право цивільне, його встановлення є елементом оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості вимог.

Одночасно, стосовно вимоги про розірвання зобов'язань за зобов'язання за договором №0607-2 від 06.07.2015р. за специфікацією №2 від 15.09.2015р. суд вважає за необхідне зазначити, що за приписами ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Наразі, нормами чинного законодавства України не передбачено можливості розірвання зобов'язання.

Зокрема, Цивільним кодексом України визначено тільки підстави для припинення зобов'язання. Проте, заявником означених підстав не наведено, а судом не встановлено.

За таких обставин, з огляду на все вищезазначене, приймаючи до уваги приписи чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕСЕЛКА УКРАЇНИ» підлягає залишенню без задоволення.

Всі інші клопотання та заяви, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального України судовий збір залишається за позивачем.

Керуючись, ст. ст. 32, 33, 49, 82 - 85 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Відмовити в задоволенні позову.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

06.06.2016 р.

Суддя Спичак О.М.