ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

30.05.16р. Справа № 904/2428/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Югсинтез", м. Дніпропетровськ

до Публічного акціонерного товариства "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат", м. Марганець Дніпропетровської області

про стягнення 16066,72 грн за договором поставки № 382 від 22.06.2015

Суддя Воронько В.Д.

Представники:

від позивача: представник ОСОБА_1, довіреність № 25/04-16 від 25.04.2016;

від відповідача: юрисконсульт ОСОБА_2, довіреність № 30/71 від 22.01.2016.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Югсинтез" (далі - позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат" (далі - відповідач), у якій виклав вимоги про стягнення основного боргу у сумі 15 264,20 грн, 3% річних у сумі 283,54 грн та інфляційних нарахувань у сумі 518,98 грн, нарахованих з посиланням на неналежне виконання відповідачем умов договору поставки № 382, укладеного між сторонами 22.06.2015.

12.05.2016 відповідач подав до суду відзив, у якому проти позову заперечив, посилаючись на те, що товар за договором № 382 від 22.06.2015 не поставлявся позивачем, тому, на його думку, відсутній предмет спору, а отже у задоволенні позову слід відмовити.

Не погодившись з доводами відповідача позивач письмово пояснив, що ним під час виписки накладної помилково було зазначено не той договір, проте свою технічну помилку він виправив про що неодноразово повідомляв відповідача. Докази такого повідомлення відповідача подав до суду 17.05.2016.

Крім того, 17.05.2016 позивач подав клопотання про припинення провадження в частині стягнення основного боргу, а вимоги щодо штрафних санкцій залишити незмінними.

Відповідач надав докази сплати основного боргу у сумі 15 264,20 грн за платіжним дорученням № 4486 від 12.05.2016.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

ВСТАНОВИВ:

22 червня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Югсинтез" (далі - позивач, постачальник) та Публічним акціонерним товариством "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат" (далі - відповідач, покупець) було укладено договір № 382 на поставку товару в асортименті та за ціною згідно специфікації (додатку), яка є невід'ємною частиною даного договору (п.п.1.1.- 1.3. договору).

Згідно специфікації № 1 від 22.06.2015 (далі - специфікація № 1) постачальник зобов'язаний був поставити покупцю товар за асортиментом, цінами та на умовах, викладених у специфікації №1 на загальну суму 16 125,61 грн, у т.ч. ПДВ - 2 687,60 грн.

Відповідно до п. 3 специфікації № 1 перехід права власності на поставлений товар здійснюється в момент підписання видаткової накладної обома сторонами.

Пунктом 2.6. договору встановлено, що порядок оплати товару та форма розрахунків вказуються у специфікаціях до договору.

Згідно з п. 3.3. договору разом з товаром постачальник повинен надати покупцю оригінали наступних документів: рахунок-фактуру, видаткову накладну, товарно-транспортну накладну (у разі поставки товару автомобільним транспортом постачальника), залізничну накладну (у випадку поставки товару залізничним транспортом), сертифікат (або паспорт) з відповідною відміткою відділу технічного контролю (ВТК), виданий виробником товару, а також інші документи, передбачені чинним законодавством України, які підтверджують якість товару і його відповідність національним стандартам, технічним умовам та іншим встановленим законодавством вимогам, у разі якщо товар підлягає сертифікації - сертифікат відповідності, документи, надання яких обумовлено в специфікації до договору.

06 серпня 2015 року сторони уклали додаткову угоду №1 до договору поставки, якою підтвердили перелік вже поставленого товару, виклали у новій редакції п. 4. специфікації № 1 в частині можливої зміни вартості товару та його перерахунку та доповнили специфікацію №1 п.п.9-11, у яких конкретизували вимоги щодо фасування товару (п.9), можливості збільшення поставки до мінімальних відвантажувальних норм, найменування товару (п.10) та вимог щодо ємності товару, що поставляється та інформації, що повинна бути на етикетках товару (п.11).

Пунктом 4 специфікації №1 передбачено, що розрахунок за поставлений товар здійснюється на протязі 30 календарних днів з моменту передачі права власності на товар покупцю. Оплата здійснюється на підставі рахунку, видаткової накладної, сертифіката, санітарно-епідеміологічного висновку та електронної податкової накладної, оформленої згідно умов договору. Оплата на рахунок у ПАТ КБ "Приватбанк". Постачальник зобов'язаний у видатковій накладній вказати номер договору поставки.

На виконання умов договору позивач поставив відповідачу товар, що підтверджується видатковою накладною № 40 від 06.07.2015, довіреністю на отримання товару № 537 від 01.07.2015, виданою ПАТ "Марганецький ГЗК" на ім'я ОСОБА_3, податковою накладною №40 від 06.07.2015, прийнятою контрагентом, рахунком № 333363 від 06.07.2015, актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) перевізником - ТОВ "ОСОБА_1 пошта" №НП/3-032836 від 10.07.2015 та рахунком-фактурою ТОВ "ОСОБА_1 пошта" №НП/3-0032836 від 10.07.2015. Отримання товару не заперечується відповідачем.

20.07.2015 відповідачем було встановлено, що під час підписання вищевказаних видаткової та податкової накладних позивачем було допущено технічну помилку. А саме, замість номера і дати договору №382 від 22.06.2015 було вказано № 95 від 05.02.2015.

З огляду на що позивачем терміново 20.07.2015 було внесено відповідні зміни до видаткової та податкової накладних в частині зміни відповідного номеру та дати договору, які було негайно надіслано поштовим та електронним зв'язком відповідачу.

В свою чергу відповідач, скориставшись цими змінами при використанні податкового кредиту, що підтверджується відповідною позначкою "Документ прийнято контрагентом", яка міститься у системі супроводження "М.Е.Dос.", проте екземпляр видаткової накладної, що належить позивачу відповідач не повернув.

Оскільки фактично поставлений товар відповідачем прийнято, зауважень щодо його кількості, якості та наданих з ним інших супроводжувальних документів не заявлено, позивач вважає, що строк на оплату поставленого товару розпочався з 20.07.2015, а закінчився 19.08.2015.

В порушення умов договору відповідач у встановлені договором строки, оплату поставленого товару не здійснив.

З метою досудового врегулювання спору 22.12.2015 позивач звернувся до відповідача з претензією № 24/12-15 від 24.12.2015, у якій вимагав здійснити оплату за поставлений товар протягом трьох днів з моменту отримання претензії у сумі 15 264,20 грн, яка залишена останнім без відповіді та задоволення. Через що позивач повідомив відповідача листом № 29/1-16 від 29.01.2016 з повторно виставленим рахунком №333363 від 06.07.2015.

20.02.2016 відповідач надав відповідь на претензію, в якій зазначив, що оскільки вона не відповідає вимогам ст.6 ГПК України, він її відхиляє.

24.02.2016 позивач знову звернувся до відповідача, надіславши останньому рахунок №333363 від 06.07.2015 та Акт звірки взаєморозрахунків.

26.02.2016 відповідач звернувся до позивача з листом №175, у якому просив розглянути питання щодо розрахунку за поставлений товар з дисконтом у розмірі 30%. Тобто, фактично визнав факт поставки та зобов'язання щодо оплати за поставлений товар.

Так, позивач 03.03.2016 надіслав відповідачу черговим лист № 01/03-16 від 01.03.2016, за яким вдруге надав видаткову накладну № 40 від 06.07.2016 та запропонував її повернути з підписом відповідальної особи, що підтверджується описом вкладення до цінного листа № 382 та фіскальним чеком № від 03.03.2016. Проте, вищевказані документи залишено відповідачем без відповіді та задоволення.

Оскільки, фактично відповідач відмовився від виконання своїх фінансових зобов'язань за договором, то це і стало підставою звернення позивача до суду з цим позовом.

Враховуючи виниклу у відповідача заборгованість за поставлену продукцію та тривале її невиконання позивач нарахував на суму основного боргу 3% річних та інфляційні нарахування.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову частково з таких підстав.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України (далі - ГК України), суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.173 ГК України передбачено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ст.11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань) є, зокрема, договір.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч.1 ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За своєю правовою природою укладений між сторонами по справі є договором поставки, до якого слід застосовувати відповідні положення Господарського та Цивільного кодексів України.

Відповідно до ч.1 ст.265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічні положення передбачені і ч.1 ст.712 ЦК України.

Згідно ч.2 ст.712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ч.1 ст.222 ГК України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законі інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії чи звернення до суду.

Згідно ст.ст.525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства тощо. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Порушенням зобов'язання, у відповідності до ст.610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання, тобто - неналежне виконання.

З матеріалів справи слідує, що відповідачем в основу свого відзиву покладено твердження про те, що поставку товару здійснено за іншим договором, ніж тим, що укладено між сторонами. Так, у видатковій накладній № 40 від 06.07.2015 на суму 15 264,20 грн мається посилання саме на договір № 95 від 05.02.2015, а отже, на думку відповідача, товар за договором № 382 від 22.06.2015 позивачем не поставлявся. Однак, такі доводи відповідача не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, оскільки 20.07.2015 позивачем було виправлено допущену ним технічну помилку та повідомлено про це відповідача. До того ж у листі від 01.03.2016 № 01/03-16, направленому 03.03.2016 відповідачу, попереджено останнього про те, що у випадку не повернення ним до 04.03.2016 позивачу екземпляру підписаної видаткової накладної № 40 від 06.07.2015 (надісланої відповідачу вдруге), то остання буде вважатися прийнятою відповідачем та підписаною.

Також позивач стверджує, що договір № 95 від 05.02.2015 не існує, оскільки сторонами не укладався. Відповідачем інше не доведено. Асортимент товару за накладною № 40 від 06.07.2015 відповідає асортименту товару, що зазначений в специфікації до договору № 382 від 22.06.2015.

Поставлений за накладною № 40 від 06.07.2015 товар отриманий представником відповідача ОСОБА_3 на підставі довіреності № 537 від 01.07.2015, у якій зазначено, що їй надані повноваження отримати цінності за договором № 382 від 22.06.2015.

Таким чином, усі обставини справи свідчать про поставку відповідачу товару саме за договором № 382 від 22.06.2015.

Факт отримання відповідачем товару не оспорений та підтверджений матеріалами справи.

Приписами ст.530 ЦК України, зокрема, встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідач в обумовлений в договорі строк не здійснив оплату товару, тобто має місце неналежне виконання останнім умов договору.

Позивачем доведено той факт, що станом на 31.03.2016 (тобто на момент подання позову згідно штемпелю на конверті) мала місце заборгованість відповідача перед позивачем на суму основного боргу 15 264,20 грн, але дослідження матеріалів справи показало, що 12.05.2016 відповідачем у добровільному порядку сплачено на рахунок позивача 15 264,20 грн.

Таким чином, основний борг перед позивачем відповідач погасив повністю, а отже провадження у справі в частині стягнення з останнього боргу в сумі 15 264,20 грн слід припинити за відсутністю предмету спору.

Господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет позову у відповідності до п.11 ч.1 ст.80 Господарського процесуального кодексу України.

В силу приписів п. 4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

Згідно зі ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, на підставі приписів ст. 625 Цивільного кодексу України позивачем нарахування та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних за період з 19.08.2015 по 31.03.2016 у сумі 283,54 грн.

Перевіривши розрахунок 3% річних суд дійшов висновку про невірне визначення позивачем періоду їх нарахування, оскільки відповідно до положень ст. 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Варто зазначити, що останнім днем оплати поставленого товару у відповідності до умов договору є 19.08.2015, а отже період прострочення виконання зобов'язання починається з 20.08.2016, тобто з наступного дня, коли зобов'язання мало бути виконано, з огляду на що суд здійснив власний розрахунок, за яким 3% річних за період з 20.08.2015 по 31.03.2016 складають 282,28 грн.

Стосовно ж інфляційних нарахувань за період з серпня 2015 року по лютий 2016 року суд зазначає наступне.

Відповідно до приписів п. 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р.

Суд не погодився з розрахунком позивача та враховуючи викладену правову норму здійснив власний розрахунок інфляційних втрат, за яким виключив з розрахунку позивача місяць серпень 2015 року та нарахував інфляцію за період з вересня 2015 року по лютий 2016 року, що складає 644,95 грн. Проте, слід зазначити, що суд не може вийти за межі позовних вимог, тому до стягнення підлягають інфляційні нарахування у сумі 518,98 грн, що заявлені позивачем.

З урахуванням викладеного та наявних у справі доказів суд вважає, що позивач належним чином довів наявність вини відповідача у невиконанні свого обовязку щодо оплати товару, а тому особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності його вини (умислу чи необережності), якщо інше не встановлено законом або договором (частина 1 ст.614 ЦК України).

Згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу (далі ГПК України) України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

У відповідності з приписами ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

На підставі ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідача 3% річних у сумі 282,28 грн, інфляційних нарахувань у сумі 518,98 грн; провадження у справі в частині стягнення основного боргу у сумі 15 264,20 грн підлягає припиненню; в решті позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст.44 та 49 ГПК України, суд, враховуючи те, що заявлена до стягнення сума відповідачем частково сплачена після звернення позивача до суду з позовом, витрати по сплаті судового збору покладає на відповідача пропорційно розміру обгрунтовано заявлених та задоволених вимог у сумі 1736,28 грн.

Слід також зазначити, що згідно з п. 1 ч. 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Позивачем при зверненні з цим позовом до суду сплачено за платіжним дорученням № 3706 від 29.03.2016 судовий збір у сумі 1 387,00 грн, тоді як мав складати за мінімальною ставкою у сумі 1 378,00 грн. Таким чином зайво сплачені 09,00 грн підлягають поверненню позивачу у разі подання ним відповідного клопотання.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 43, 22, 33, 34, 43, 44, 49, п. 1-1 ст. 80 та ст.ст. 82, 84 та 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Дніпропетровської області

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат" (Дніпропетровська область, м. Марганець, вул. Радянська, буд. 62, ідентифікаційний код 00190911) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Югсинтез" (м. Дніпропетровськ, вул. Героїв Сталінграда, буд. 156, ідентифікаційний номер 32990002) 3% річних у сумі 282,28 грн, інфляційних нарахувань у сумі 518,98 грн та витрати по сплаті судового збору у сумі 1736,28 грн, видати наказ позивачу після набрання рішенням законної сили.

3. Провадження в частині стягнення основного боргу у сумі 15 264,20 грн припинити.

4. В решті позову відмовити.

В судовому засіданні відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 02.06.2016.

Суддя В.Д. Воронько