ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" травня 2016 р.Справа № 915/205/16
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Будішевської Л.О.,

Суддів: Мишкіної М.А., Таран С.В.,

при секретарі судового засідання Бєлянкіній Г.Є.

за участю представників сторін:

від позивача ОСОБА_1 - за довіреністю, ОСОБА_2 за довіреністю,

від відповідача ОСОБА_3 за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз»

на рішення господарського суду Миколаївської області від 30 березня 2016 року

у справі №915/205/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Зоря-Сервіс»

до відповідача ОСОБА_4 акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз»

про стягнення 553397,82 грн.,

встановив:

У лютому 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю (ТОВ) «Зоря-Сервіс» (далі-позивач) звернулося до господарського суду Миколаївської області з позовом до публічного акціонерного товариства (ПАТ) по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз» (далі-відповідач) про стягнення з останнього заборгованості в сумі 553397,82 грн., у тому числі: 441847,26 грн. 3% річних та 111550,56 грн. збитків від інфляції за вересень 2015 року за прострочення грошового зобовязання зі сплати боргу в сумі 4950024,53 грн. по мировій угоді від 28.07.2004р. (в редакції додаткової угоди №4 від 05.07.2007р.), яка затверджена судом за період з 01.03.2013р. по 29.02.2016р.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 30.03.2016р. (суддя Фролов В.Д.) позов задоволено повністю, стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість в сумі 553397,82 грн., з яких: 441847,26 грн. 3% річних та 111550,56 грн. збитків від інфляції, а також 8300,97 грн. судового збору.

Рішення суду про задоволення позову обґрунтовано доведеністю позивачем своїх вимог та підтвердження останніх належними доказами.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить суд його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована наступним.

Як зазначає скаржник, позивачем було пропущено строк позовної давності на звернення до суду з позовом про стягнення з відповідача 111550,56 грн. збитків від інфляції за вересень 2015р. та 441847,26 грн. 3% річних за період з 01.03.2013р. по 29.02.2016р. за прострочення грошового зобовязання.

Також, за твердженнями скаржника, у звязку з тим, що з вересня 2007 року відповідач перестав сплачувати кошти за ОСОБА_2 угодою, на підставі п.6 цієї Угоди з січня 2008 року остання вважається розірваною за згодою сторін.

Таким чином, у позивача відсутні підстави вимагати від відповідача сплати 3% річних та інфляційних за невиконання умов ОСОБА_2 угоди, яка є розірваною.

На думку скаржника, виконання мирової угоди, яка затверджена ухвалою суду, врегульовано нормами процесуального права, у звязку з чим у сторін з укладанням такої угоди, і лише у разі її затвердження судом, виникають не цивільні чи господарські права та обовязки, як помилково вважає позивач, а господарсько-процесуальні права та обовязки, оскільки судами встановлено, що ухвалі про затвердження мирової угоди надавався статус виконавчого документу, заінтересована особа не позбавлена права предявити цей документ до примусового виконання.

Правова позиція про те, що мирову угоду не можна розглядати як договір у цивільно-правовому розумінні, оскільки порядок її укладання та затвердження регламентовано відповідними положеннями ГПК України, викладена й у постанові ВСУ від 20.01.2009р. у справі №24/489.

Представником скаржника були подані письмові додаткові пояснення до апеляційної скарги, в якій останній вказує на те, що оскаржене рішення було прийняте з порушенням ч.1 ст.4-7, ч.1 ст.42 ГПК України в частині всебічного, повного та обєктивного розгляду в судовому процесі усіх обставин справи в їх сукупності.

Крім того, в порушення вимог ст.43 ГПК України не взято до уваги та не надано належної оцінки всім доказам у справі в їх сукупності, що, враховуючи суть спору, свідчить про не зясування судом всіх обставин справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору і що, в свою чергу, призвело до незастосування до спірних правовідносин положень ч.1 ст.256, ч.1 ст.257, ч.ч.1, 5 ст.261, ч.ч.4, 5 ст.267, ч.1 ст.530 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач її не визнав, вважаючи її доводи безпідставними, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

В судовому засіданні представник скаржника наполягав на задоволенні апеляційної скарги з підстав, викладених в останній.

Представник позивача в засіданні суду заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив її залишити без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги, заслухавши представників сторін, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом першої інстанції фактичних обставин справи і їх повноту, застосування норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційної не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, рішенням господарського суду Миколаївської області від 23.10.2003р. у справі №8/167 було відмовлено в задоволенні позову ТОВ «Зоря-Сервіс» про стягнення з ВАТ по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз» заборгованості в сумі 8587435,83 грн.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 16.12.2003р., залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 29.04.2004р., рішення господарського суду Миколаївської області від 23.10.2003р. у справі №8/167 було скасовано, позов задоволено, стягнуто з ВАТ по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз» на користь ТОВ «Зоря-сервіс» борг у сумі 7512118,08 грн. та збитки від інфляції в сумі 1075317,75 грн.

На виконання вказаного рішення, 26.12.2003р. господарським судом Миколаївської області видано відповідний наказ.

Наказ був предявлений до виконання та на його виконання відділом Державної виконавчої служби Ленінського району управління юстиції м. Миколаєва було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 21.01.2004р.

На стадії виконання судового рішення сторони уклали мирову угоду від 28.07.2004р., яка затверджена ухвалою господарського суду Миколаївської області від 10.08.2004р. у справі №8/167, на підставі якої державним виконавцем винесена постанова від 29.11.2004р. про закінчення виконавчого провадження.

В подальшому між сторонами неодноразово укладалися додаткові угоди до мирової угоди від 28.07.2004р., а саме:

- 01.08.2006р. - додаткова угода №1, яка затверджена ухвалою господарського суду Миколаївської області від 23.08.2006р.;

- 03.01.2007р. - додаткова угода №2, яка затверджена ухвалою господарського суду Миколаївської області від 20.02.2007р.;

- 30.03.2007р. - додаткова угода №3, яка затверджена ухвалою господарського суду Миколаївської області від 18.04.2007р.;

- 05.07.2007р. - додаткова угода №4, яка затверджена ухвалою господарського суду Миколаївської області від 19.07.2007р.

Вищезазначені додаткові угоди є невідємними частинами мирової угоди від 28.07.2004р.

Додатковою угодою №4 до мирової угоди від 28.07.2004р. сторони встановили остаточний термін погашення заборгованості ВАТ по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз» перед ТОВ «Зоря-Сервіс», а саме грудень 2011 року.

Відповідач припинив виконувати графік погашення заборгованості, встановлений додатковою угодою №4, з вересня 2007 року, що, в свою чергу, зумовило звернення позивача до Ленінського відділу ДВС Миколаївського міського управління юстиції з заявою про відкриття виконавчого провадження.

11.03.2008р. постановою Ленінського відділу ДВС Миколаївського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження з примусового виконання ухвали господарського суду від 19.07.2007р. у справі №8/167 про затвердження додаткової угоди №4 від 05.07.2007р. до мирової угоди від 28.07.2004р.

Постановою від 25.03.2008р. державний виконавець Ленінського відділу ДВС Миколаївського міського управління юстиції зупинив виконавче провадження.

В подальшому вказане виконавче провадження було передано з Ленінського відділу ДВС Миколаївського міського управління юстиції до Підрозділу примусового виконання рішень відділу ДВС Головного управління юстиції у Миколаївській області, яке 16.12.2008р. постановою державний виконавець підрозділу примусового виконання рішень відділу ДВС Головного управління юстиції у Миколаївській області було прийняте до виконання з привласненням номеру ВП №10706927.

01.03.2013р. державним виконавцем було зупинено виконавче провадження ВП №10706927 у звязку із порушенням відносно боржника справи про банкрутство.

31.03.2014р. було поновлено виконавче провадження ВП №10706927.

Надалі відповідачем було оскаржено в судовому порядку дії відділу примусового виконання рішень відділу ДВС Головного управління юстиції у Миколаївській області з поновлення виконавчого провадження ВП №10706927 з примусового виконання ухвали господарського суду Миколаївської області від 19.07.2007р. №8/167.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 01.07.2014р. у справі №8/167 скаргу позивача було задоволено.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 09.09.2014р. вказану ухвалу суду залишено без змін.

22.10.2014р. начальником відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Миколаївській області прийнято постанову, якою скасовані всі постанови державних виконавців винесені в даному виконавчому провадженні.

24.10.2014р. постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного управління юстиції у Миколаївській області на підставі п.2 ч.1 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» було відмовлено позивачу у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання ухвали господарського суду Миколаївської області від 19.07.2007р. у справі №8/167 та повернуто супровідним листом №02.1-24/6210 від 24.10.2014р. оригінал ухвали від 10.08.2004р. та оригінал ухвали від 19.07.2007р. у справі №8/167.

Відмова державного виконавця у відкритті виконавчого провадження стала підставою для звернення позивача 29.02.2016р. з позовною заявою до господарського суду Миколаївської області.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 18.02.2015р. у справі №915/2140/14, залишеним без змін постановою Вищого господарського суду України від 16.07.2015р., було задоволено позовні вимоги ТОВ «Зоря-Сервіс», стягнуто з ПАТ по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз» на користь позивача 100000,00 грн. заборгованості за мировою угодою від 28.07.2004р.. При цьому, судом встановлено, що позивачем не було пропущено строку позовної давності для стягнення суми боргу, оскільки про порушення свого права позивач довідався отримавши постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного управління юстиції у Миколаївській області про відмову у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання ухвали господарського суду Миколаївської області від 19.07.2007р. у справі № 8/167.

Звертаючись з позовом у даній справі, позивач стверджує, що станом на 01.01.2012р. заборгованість відповідача згідно до умов мирової угоди від 28.07.2004р. (в редакції додаткової угоди №4 до неї) не була погашена.

В свою чергу, умови мирової угоди та укладені до неї додаткові угоди, які затверджені відповідними ухвалами господарського суду Миколаївської області, є обовязковими для виконання сторонами, а, отже, порушення цих умов є порушенням зобовязань, передбачених чинним законодавством.

Апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позову про стягнення з відповідача на користь позивача сумі 553397,82 грн., у тому числі: 441847,26 грн. 3% річних та 111550,56 грн. збитків від інфляції за прострочення грошового зобовязання зі сплати боргу в сумі 4950024,53 грн. по ОСОБА_2 угоді від 28.07.2004р. (в редакції додаткової угоди №4 від 05.07.2007р.), яка затверджена судом, з огляду на таке.

Частиною 1 ст.193 Господарського кодексу (ГК) України встановлено, що субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Кожна сторона повинна вжити всіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони (ч.2 ст.193 ГК України).

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобовязань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобовязання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст.ст.525, 526 ЦК України).

Частиною 2 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Твердження відповідача, викладені в письмових поясненнях про те, що ухвала господарського суду Миколаївської області від 10.08.2004р. у справі №8/167 про затвердження мирової угоди від 28.07.2004р. є виконавчим документом, не беруться судом до уваги, оскільки ця ухвала не відповідає вимогам виконавчого документа, які визначені у ст.18 Закону України «Про виконавче провадження».

Це також підтверджено наявними в матеріалах даної справи копіями судових рішень у справах №915/2140/14 та 915/1395/15.

Що стосується посилань скаржника як при розгляді справи в суді першої інстанції, так і при апеляційному перегляді справи на пропущення позивачем строку позовної давності, то колегія суддів також не погоджується з такими твердженнями, оскільки відлік строку позовної давності за вимогами ТОВ «Зоря-Сервіс» почав свій перебіг з моменту, коли позивач дізнався про порушення свого права, тобто з моменту отримання ТОВ «Зоря-Сервіс» постанови головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень від 24.10.2014р. про відмову у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання ухвали господарського суду Миколаївської області від 19.07.2007р. у справі № 8/167, а саме з 27.10.2014р.

Про факт отримання позивачем копії вказаної постанови саме 27.10.2014р. свідчать довідка із сайту «Укрпошта» та конверт, які містяться в матеріалах справи.

Слід зазначити, що рішеннями господарського суду Миколаївської області у справах №№ 915/2140/14 та 915/1395/15, що набрали законної сили, визнано, що відлік строку позовної давності за вимогами ТОВ «Зоря-Сервіс» про стягнення з ПАТ по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз» грошових коштів за невиконання в добровільному порядку грошових зобовязань за мировою угодою від 10.08.2004р., з урахуванням додаткових угод до неї, в тому числі додаткової угоди №4, затверджених відповідними ухвалами господарського суду Миколаївської області у справі №8/167, належить починати з моменту, коли позивач довідався про порушення свого права, зокрема, з моменту отримання постанови державного виконавця - 27.10.2014р.

Крім того, постановою Одеського апеляційного господарського суду від 08.12.2015р. у справі №815/1510/15, залишеної без змін постановою Вищого господарського суду України від 02.03.2016р. стягнуто з ПАТ по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз» на користь ТОВ «ЗоряСервіс» 3% річних у розмірі 12172,19 грн.

При розгляді справи судом апеляційної інстанції скаржником не надано ніяких додаткових пояснень та відповідних доказів, які б спростували висновки, викладені в рішенні суду першої інстанції, та всупереч вимог ст.33 Господарського процесуального кодексу України не доведені ті обставини, на які скаржник посилався, як на підставу своїх вимог.

З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами та не відповідають вимогам закону, що регулює спірні правовідносини.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було повно та всебічно зясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що дає підстави для залишення його без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105

Господарського процесуального кодексу України,

апеляційний господарський суд

постановив:

Рішення господарського суду Миколаївської області від 30 березня 2016 року у справі №915/205/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_4 акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз» без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Повний текст постанови складено та підписано 06.06.2016р.

Головуючий суддя: Будішевська Л.О.

Судді: Мишкіна М.А.

ОСОБА_5