ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2016 р. Справа № 918/787/15

Господарський суд Рівненської області у складі судді Гудзенко Я.О., розглянувши позов Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" в особі філії "Управління магістральних газопроводів "Львівтрансгаз" до Публічного акціонерного товариства "Рівнеазот", третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 підприємство "Хімік" Публічного акціонерного товариства "Азот" про стягнення 36 374 168, 74 грн.

За участі:

Від позивача: ОСОБА_2 (дов. №1084 від 28.12.2015 р.);

Від відповідача: ОСОБА_3 (дов. №13-юд від 23.12.2015 р.);

Від третьої особи: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" від імені якого діє філія "Управління магістральних газопроводів "Львівтрансгаз" (далі - Позивач, ПАТ "Укртрансгаз" в особі філії "Управління магістральних газопроводів "Львівтрансгаз") звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовом про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Рівнеазот" (далі - Відповідач, ПАТ "Рівнеазот" ) 29 612 070, 14 грн. вартості наданих послуг за травень 2015 року та штрафні санкції (4 732 056, 99 грн. пені, 236 602, 85 грн. річних, 959 556 грн. інфляційного збільшення суми боргу, 2 583 420 грн. штрафу), нарахованих у зв'язку з простроченням сплати зобов'язання з перерахування суми 36 906 000 грн. попередньої оплати за послуги за травень 2015 року (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 20.08.2015 року). Позов мотивований неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором на транспортування природного газу магістральними трубопроводами, що полягало в порушенні строків виконання передбачених договором грошових зобов'язань, та приписами статей 509, 526, 625 Цивільного кодексу України, статей 173, 193 Господарського кодексу України.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 21.09.2015 року позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 4 038 788, 80 грн. пені, 201 939, 43 грн. 3% річних, 887 224, 66 грн. інфляційних втрат та 9 829, 26 грн. судового збору, в решті позову відмовлено.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 29.12.2015 року рішення залишено без змін.

29.03.2016 року постановою суду касаційної інстанції прийняті у справі судові рішення скасовано в частині наслідків розгляду позовних вимог про стягнення 4 038 788, 80 грн. пені, 201 939, 43 грн. 3% річних, 887 224, 66 грн. інфляційних втрат та 2 583 420 - 7% штрафу, справу в цій частині направлено на новий розгляд до місцевого господарського суду, в решті судові акти залишено без змін.

Автоматизованою системою документообігу суду справу № 918/787/15 розподілено для розгляду судді Гудзенко Я.О.

Ухвалою від 25 квітня 2016 року суддею Гудзенко Я.О. справу прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 10 травня 2016 року.

5 травня 2016 року від Позивача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі у зв'язку із зверненням до Верховного Суду України із заявою про перегляд постанови суду касаційної інстанції від 29.03.2016 року (10 травня 2016 року до суду надійшов оригінал вказаного клопотання).

6 травня 2016 року від Відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалами від 10, 17 травня 2016 року розгляд справи відкладався.

16 травня 2016 року від Позивача надійшли додаткові докази до заяви про зупинення провадження. Від Відповідача надійшли письмові пояснення заперечень на позов.

Позивачем не подано суду доказів відкриття Верховним Судом України провадження для розгляду заяви.

17 травня 2016 року судом розпочато розгляд справи по суті, про що вказано в протоколі судового засідання.

27 травня 2016 року позивачем подано пояснення від 26.05.2016 року № 945 в яких позивач фактично змінює підстави та предмет спору та заявляє до стягнення нараховані на суму попередньої оплати в розмірі 36 906 000 грн. за період з 21.04.2015 року по 20.06.2015 року - 185 035, 56 грн. 3% річних, 3 700 711, 23 грн. пені та 959 556 грн. інфляційних втрат, а на суму фактично наданих послуг в розмірі 29 612 070, 14 грн. за період з 21.06.2015 року по 01.07.2015 року - 3% річних в сумі 26 772, 56 грн. та 535 451, 13 грн. пені. Доказів надіслання відповідачу заяви позивач суду не подав.

Вказану заяву-пояснення суд розцінює як зміну підстав та предмета спору і залишає її без розгляду у зв'язку із поданням після початку розгляду судом 17.05.2016 року справи по суті згідно приписів ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Суд розглядає позовні вимоги в розмірі, заявленому позивачем у заяві від 20.08.2015 року № 921, в якій позивач просить стягнути з відповідача 29 612 070, 14 грн. основного боргу, 959 556 грн. інфляційних втрат, 4 732 056, 99 грн. пені, 3% річних в сумі 236 602, 85 грн., 7% штрафу в сумі 2 583 420 грн.(т. 1 а.с. 133-137).

В судовому засіданні 27 травня 2016 року Позивач підтримав заявлені вимоги, Відповідач заперечив проти позову.

На виконання вимог ст. 81-1 ГПК України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих позивачем та витребуваних судом.

У судовому засіданні 27.05.2016 р. відповідно до ст. 85 ГПК України судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, Господарський суд Рівненської області,

ВСТАНОВИВ:

20 грудня 2011 року між Дочірньою компанією "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (правонаступником якого є Позивач у справі, газотранспортне підприємство) та Публічним акціонерним товариством "Рівнеазот" (замовник) укладений договір на транспортування природного газу магістральними трубопроводами № Р-02-ПР/12 (далі - Договір, а. с. 6-10), за умовами п. 1.1. якого газотранспортне підприємство зобов'язалося надати замовнику послуги з транспортування магістральними трубопроводами природного газу замовника від пунктів приймання-передачі газу в магістральні трубопроводи до пунктів призначення - газорозподільних станцій (ГРС), а замовник зобов'язався внести плату за надані послуги з транспортування природного газу магістральними трубопроводами в розмірі, у строки та порядку, які передбачені умовами договору.

Відповідно до п. 11.1. Договору він набуває чинності з дня його підписання сторонами та укладається на строк до 31.12.2012. Договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо не менше ніж за місяць до закінчення строку дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

Договір підписаний представниками сторін та скріплений печатками підприємств.

3 жовтня 2014 року між сторонами укладено додаткову угоду № 8 до договору на транспортування природного газу магістральними трубопроводами № Р-02-ПР/12 від 20.12.2011, якою уточнені реквізити позивача.

Укладений договір на транспортування природного газу є договором про надання послуг, вказані відносини регулюються главою 63 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) "Послуги. Загальні положення".

Відповідно до п. 1.2. Договору річний плановий обсяг транспортування природного газу замовника складає 592000 тис. куб. м., у тому числі, зокрема, у травні 50000 тис. куб.м.

Згідно із п. 3.1. Договору послуги з транспортування газу оформлюються газотранспортним підприємством і замовником актами наданих послуг з транспортування газу магістральними трубопроводами, які в силу умови п. 3.4. Договору є підставою для проведення остаточних розрахунків замовника з газотранспортним підприємством.

Відповідно до п. 5.3. Договору розрахунковий період за договором становить один місяць з 9:00 години першого дня місяця до 9:00 години першого дня наступного місяця.

Вартість фактично наданих газотранспортним підприємством замовнику послуг за звітний місяць визначається на підставі акта наданих послуг (пункт 5.4. договору).

Відповідно до п. 5.5. Договору оплата вартості послуг за транспортування газу здійснюється замовником (крім гарантованого постачальника) шляхом перерахування грошових коштів на рахунок газотранспортного підприємства на умовах 100 відсотків попередньої оплати за десять днів до початку місяця, у якому буде здійснюватися транспортування газу. Замовник самостійно визначає розмір суми платежу попередньої оплати як добуток тарифу та планового обсягу газу на відповідний місяць. Остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться замовником до двадцятого числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акта наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів.

Як встановлено судом, 21.04.2015 на адресу центрального диспетчерського департаменту ПАТ "Укртрансгаз" відповідач направив лист про плановий розподіл природного газу на травень 2015 року в обсязі 46 231 тис.куб.м. (т. 1 а.с. 168).

У травні 2015 року позивач надав відповідачу послуги по транспортуванню природного газу в розмірі 40 118,233 тис.м.куб. на суму 29 612 070,14 грн., передача-приймання яких підтверджується актом наданих послуг від 31.05.2015 року № 05-15-Р-02-ПР/12, підписаним сторонами без зауважень та скріпленим їх печатками.

В акті сторони зазначили про транспортування газу на підставі договору від 20.12.2011 року № Р-02-ПР/12, що спростовує твердження відповідача про те, що мала місце позадоговірна поставка природного газу.

Як вже було зазначено, відповідно п. 5.5 Договору відповідач повинен був виконати попередню оплату планового обсягу газу на травень 2015 року до 21 квітня 2015 року, а до 20 червня 2015 року здійснити остаточний розрахунок з урахуванням суми внесеної передоплати.

Суд розглядає вимоги позивача з урахуванням заяви про збільшення вимог від 20.08.2015 року № 921 в якій позивач просить стягнути з відповідача 29 612 070, 14 грн. основного боргу, 959 556 грн. інфляційних втрат, 4 732 056, 99 грн. пені, 3% річних в сумі 236 602, 85 грн., 7% штрафу в сумі 2 583 420 грн. (т. 1 а.с. 133-137).

Позовні вимоги в сумі основного боргу у розмірі 29 612 070, 14 грн. при новому розгляді справи судом не розглядаються, оскільки в цій частині позову суд касаційної інстанції у постанові від 29.03.2016 року у даній справі погодився із необгрунтованістю їх заявлення, оскільки вони були сплачені позивачу третьою особою у справі до подання позову.

Як вже було вказано, 27 травня 2016 року позивачем подано пояснення від 26.05.2016 року № 945, в яких позивач фактично змінює підстави та предмет спору та заявляє до стягнення нараховані на суму попередньої оплати в розмірі 36 906 000 грн. за період з 21.04.2015 року по 20.06.2015 року - 185 035, 56 грн. 3% річних, 3 700 711, 23 грн. пені та 959 556 грн. інфляційних втрат, а на суму фактично наданих послуг в розмірі 29 612 070, 14 грн. за період з 21.06.2015 року по 01.07.2015 року - 3% річних в сумі 26 772, 56 грн. та 535 451, 13 грн. пені. У поданих поясненнях позивач вже не заявляє вимогу про стягнення з відповідача 7% штрафу в сумі 2 583 420 грн.

Доказів надіслання відповідачу заяви позивач суду не подав.

В поясненнях позивач фактично просить суд стягнути з відповідача штрафні санкції нараховані на суму попередньої оплати вартості послуг з транспортування газу за травень 2015 року в сумі 36 906 000 грн. та на суму фактично наданих послуг в розмірі 29 612 070, 14 грн. Підстави виникнення вказаних зобов'язань різні, тоді як правовідносини одні і тіж самі. Крім того, у нарахуванні позивач наводить нові періоди розрахунку пені, інфляційних та 3% річних.

В постанові Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання рактики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої нстанції" від 26.12.2011 року № 18 зазначено, що право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 ГПК з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу. Невідповідність згаданої заяви вимогам цих норм процесуального права є підставою для її повернення з підстав, передбачених частиною першою статті 63 ГПК. Заяви про зміну предмета або підстави позову, які відповідають вимогам статей 54 і 57 ГПК, проте подані після початку розгляду господарським судом справи по суті, залишаються без розгляду і приєднуються до матеріалів справи, про що суд зазначає в описовій частині рішення, прийнятого по суті спору (або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи).

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

У разі подання позивачем заяви, направленої на одночасну зміну предмета і підстав позову, господарський суд повинен відмовити в задоволенні такої заяви і, приєднавши її до матеріалів справи та зазначивши про цю відмову в описовій частині рішення (або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи), розглянути по суті раніше заявлені позовні вимоги, якщо позивач не відмовляється від позову.

Позивач при цьому не позбавлений права звернутися з новим позовом у загальному порядку.

Вказану заяву-пояснення суд розцінює як зміну підстав та предмета спору, оскільки підстави виникнення зобов'язання з попередньої оплати послуг з транспортування газу та зобов'язання з оплати фактично отриманих послуг (за актом від 31.05.2015 року № 05-15-Р-02-ПР/12) різні, в попередній заяві про збільшення вимог від 20.08.2015 року № 921 (т. 1 а.с. 133-137) позивач фактично обраховує штрафні санкції на суму попередньої оплати і заявляє до стягнення 959 556 грн. інфляційних втрат, 4 732 056, 99 грн. пені, 3% річних в сумі 236 602, 85 грн., 7% штрафу в сумі 2 583 420 грн., тоді як у вказаних вище поясненнях від 26.05.2016 року визначає два зобов'язання та відповідальність за їх невиконання, обраховуючи останню на суму попередньої оплати вартості товару, а також окремо на суму вартості фактично наданих послуг, при цьому наводить інші періоди нарахування санкцій т просить стягнути вже інші суми штарфних санкцій. Крім того пояснення-заява подана в порушення вимог ст.ст. 54, 57 ГПК України. Суд не приймає вказану заяву до розгляду у зв'язку із її поданням після початку 17.05.2016 року розгляду судом справи по суті, згідно приписів ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Умовами п. 7.3 Договору визначено, що у разі порушення замовником строків оплати, передбачених розділом 5 договору, із замовника стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Частиною 2 статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, із врахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог Позивач, за період з 21.04.2015 року по 07.07.2015 року, нарахував 4 732 056, 99 грн. пені, 236 602, 85 грн. 3% річних та 959 556 грн. інфляційних втрат.

Зазначене нарахування здійснено Позивачем на суму попередньої оплати вартості послуг (виходячи із планового обсягу транспортування газу на травень 2015 року згідно п. 1.2 Договору) в розмірі 36 906 000, 00 грн. про що вказано в розрахунку (т. 1 а.с. 137).

Суд вважає, що стягнення з відповідача штрафних санкцій передбачених п. 7.3 Договору та ст. 625 ЦК України обрахованих на суму попередньої оплати не є наслідком порушення відповідачем грошового зобов'язання, оскільки в якості підстави для такого нарахування є не сума грошового зобов'язання за фактично отриману послугу, а виключно вартість надання послуги з транспортування газу у травні 2015 року як планова.

Положеннями ст. 903 ЦК України визначено, що замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу.

Із розрахунку штрафних санкцій, визначеного позивачем, вбачається, що предметом спору є стягнення відповідальності за прострочення відповідача з попередньої оплати позивачу вартості послуги (як визначає позивач - необхідного авансового платежу), яку планувалось надати у травні 2015 року (т. 1 а.с. 137).

Таким чином, як встановлено вище, нарахування штрафних санкцій обраховується із однієї суми яка складається із зобов'язань які мають різні підстави (попередня оплата, за фактично надану послугу), тобто із суми запланованої вартості послуги та суми послуги фактично наданої у травні 2015 року.

Судом встановлено, що ПАТ "Укртрансгаз" прийняло на себе обов'язок транспортувати відповідачу у справі лише той обсяг газу, який останнім мав бути закуплений до 20.04.2015 року. Не скориставшись правом на припинення транспортування газу у травні 2015 року позивач надав ПАТ "Рівнеазот" послугу з транспортування газу у вказаному місяці без отримання від відповідача попередньої оплати.

У разі невиконання покупцем обов'язку щодо попередньої оплати послуг застосовуються положення ст. 538 ЦК України.

Відповідно до ч. 3 вказаної норми ЦК України у разі невиконання однією із сторін у зобов'язанні свого обов'язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов'язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

Згідно із п. 6.2.2. Договору газотранспортне підприємство має право, а не обов'язок, на обмеження або припинення транспортування газу замовнику та/або його споживачам у випадках, визначених законом та договором. Водночас, замовник зобов'язується (пункт 6.3. договору): виконувати умови договору; своєчасно та в повному обсязі оплачувати вартість послуг згідно з умовами договору; дотримуватись дисципліни транспортування (споживання) газу, не допускати несанкціонованого відбору газу самим та/або споживачами замовника; у випадку отримання повідомлення від постачальника про зменшення обсягів поставки газу негайно письмово повідомити про це газотранспортне підприємство та вжити заходів щодо зменшення споживання газу в межах скоригованих обсягів газу; припиняти (обмежувати) відбір газу на вимогу газотранспортного підприємства відповідно до закону.

Відповідно до ч. 4 ст. 538 ЦК України якщо зустрічне виконання обов'язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов'язку, друга сторона повинна виконати свій обов'язок.

Таким чином, в силу приписів ч. 4 ст. 538 ЦК України, згідно п. 5.5 Договору, у відповідача виник обов'язок з оплати вартості отриманих послуг в сумі 29 612 070, 14 грн. до двадцятого числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акта наданих послуг (тобто до 20.06.2015 року).

Положення статті 538 ЦК України регулюють будь-які зобов'язальні правовідносини, які відповідають наведеним у ній ознакам.

Судом визначено обсяг фактичного виконання зобов'язання позивачем - сума послуг в розмірі вартості переданого відповідачу газу - 29 612 070, 14 грн. та відповідно зміст зобов'язання відповідача з оплати саме отриманої ним послуги.

Умовами Договору строк виконання зобов'язання визначається днями, тому позивач при здійсненні розрахунку штрафних санкцій за несвоєчасну оплату отриманої послуги мав керуватись вказаними нижче вимогами закону.

Відповідач зобов'язаний був здійснити оплату послуги у строк до 20.06.2015 року. Враховуючи, що 20 червня 2015 року було вихідним днем, днем закінчення строку є перший робочий день - 22.06.2015 року.

Згідно із ч. 1 ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

За приписами ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Частиною 4 ст. 254 ЦК України передбачено, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

У наведеному в заяві про збільшення вимог розрахунку позивач здійснив нарахування пені, 3% річних, інфляційних втрат та 7% штрафу саме на суму попередньої оплати в розмірі 36 906 000 грн., що суд вбачає неможливим виходячи із природи самого зобов'язання - попередня оплата вартості послуг, яке не є грошовим.

Вказану суму визначено Позивачем на підставі п. 1.2. Договору, яким передбачено плановий обсяг транспортування природного газу замовника на травень місяць в об'ємі 50 000 тис. куб. м. помноженого на варість з ПДВ в розмірі 738, 12 грн., визначено Позивачем на підставі постанови національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 03.03.2015 року № 503.

Стаття 625 ЦК України застосовується до всіх грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов'язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов'язань

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 83 ГПК України приймаючи рішення, господарський суд має право, зокрема, виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

Частина 4 статті 22 ГПК України визначає зміну підстави або предмета позову, збільшення чи зменшення розміру позовних вимог виключно як право, а не обовязок позивача.

Отже, враховуючи вищезазначені приписи чинного законодавства, п. 2 ч. 1 ст. 83 ГПК України передбачено право господарського суду щодо виходу за межі позовних вимог (за наявності передбачених цією нормою умов та відповідного клопотання заінтересованої сторони), але не зміни таких вимог на власний розсуд чи спонукання до їх уточнення.

Згідно з приписами пункту 3.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Водночас вказаним пунктом Постанови передбачено, що право позивача на зміну предмета або підстави позову, передбачене ч. 4 ст. 22 ГПК України, може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 ГПК України з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу.

До початку розгляду даної справи по суті судом було розяснено учасникам процесу їх права та обовязки, передбачені статтею 22 ГПК України, зокрема право позивача на зміну предмета або підстав позову шляхом подання письмової заяви до початку розгляду господарським судом справи по суті. Проте, як було вказано вище, ні позивач, ні його представник не скористалися цим правом, у звязку з чим суд перейшов до розгляду справи по суті, про що у протоколі судового засідання було зроблено відповідний запис (т. 2 а.с. 237).

Враховуючи той факт, що позивачем не було подано відповідної заяви про зміну підстав позову до розгляду даної справи по суті, суд позбавлений можливості розглянути доводи позивача вказані в поясненнях від 26.05.2016 року та новий розрахунок вимог в даному судовому процесі.

Відтак, визначивши суму на яку здійснюється нарахування штрафних санкцій позивач вказав вартість планового обсягу газу виходячи з умови п. 1.2 Договору. Суд не може вийти за межі позовних вимог і здійснити перерахунок штрафних санкцій виходячи з вартості отриманої відповідачем послуги з дня прострочення оплати послуг, тобто з 23.06.2015 року по день фактично оплати послуг - по 01.07.2015 року (оплата 02.07.2015 року), оскільки відповідного клопотання поданого позивачем суду до початку розляду справи, з дотриманням приписів ст. 22 ГПК України, подано не було.

Крім того, посилаючися на ч. 2 ст. 231 ГК України Позивач просить суд стягнути з відповідача 2 583 420, 00 грн. 7% штрафу, також обрахованого виходячи з вартості планового обсягу газу в розмірі 36 906 000, 00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Несплата відповідачем попередньої оплати за договором, з урахуванням визначення ним іншого обсягу газу на травень 2015 року згідно листа від 21.04.2015 року надісланого позивачу, не є неналежним виконанням грошового зобов'язання визначеного умовами договору враховуючи отриманання послуги 31.05.2015 року.

У силу вимог ч.ч. 1, 2 ст. 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Згідно із ч. 1. ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Таким чином, одним із видів господарських санкцій згідно з ч. 2 ст. 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф.

Відповідно до ч. 2 ст. 231 ГК України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг), за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Отже, зазначеною нормою встановлена підвищена відповідальність за певні порушення певних господарських зобов'язань за участю певних суб'єктів, зокрема, щодо нарахування 0,1% пені та 7% штрафу ця норма встановлює відповідальність за порушення не грошового зобов'язання, а за прострочення поставки товарів, виконання робіт, надання послуг, оскільки в якості підстави для такого нарахування є не сума грошового зобов'язання, з якого допущено прострочення оплати, а виключно вартість товарів (робіт, послуг), з яких (товарів, робіт, послуг, а не вартості ) допущено прострочення.

Відповідно до п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", господарським судам необхідно мати на увазі, що штрафні санкції, передбачені абзацом 3 ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, застосовується за допущене прострочення виконання лише не грошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Враховуючи все вказане вище в сукупності суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог і в цій частині.

Згідно із ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи викладене вище, заслухавши представників сторін, враховуючи докази надані Позивачем на підтвердження заявлених вимог, - вимоги Позивача не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись статтями 32, 33, 43, 44, 49, 81-1, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Публічному акціонерному товариству "Укртрансгаз" в особі філії "Управління магістральних газопроводів "Львівтрансгаз" у задоволенні позову відмовити.

Суддя Гудзенко Я.О.