ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2016 Справа № 917/382/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир", 37900, Полтавська область, м. Гадяч, вул. Будька, 47

До відповідача ОСОБА_1 акціонерне товариство "Райз-Максимко", 37240, Полтавська область, Лохвицький район, м. Заводське, вул. Матросова, 10

Про визнання недійсним Договору поставки молочної сировини № 33-Г від 01 червня 2012 року, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" та приватним акціонерним товариством "Райз-Максимко"

Суддя БУНЯКІНА Ганна Іванівна

Представники:

від позивача: відсутні (див протокол судового засідання);

від відповідачів: ОСОБА_2 (див протокол судового засідання).

16.05.2016 року у судовому засіданні відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 85 ГПК України оголошено вступну і резолютивну частину рішення, додано до справи та повідомлено про строк виготовлення повного тексту рішення.

Рішення винесено після перерви, що оголошувалась у судових засіданнях 14.04.2016 року та 05.05.2016 року в порядку ст. 77 ГПК України з огляду на необхідність поповнення матеріалів справи додатковими документальними доказами.

Суть спору: Розглядається позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" до Приватного акціонерного товариства "Райз-Максимко" про визнання недійсним Договору поставки молочної сировини № 33-Г від 01 червня 2012 року, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" та приватним акціонерним товариством "Райз-Максимко".

Позовні вимоги обґрунтовуються наступним:

- 05.10.2011 р. загальними зборами учасників Товариства - позивача прийняте рішення, яким директору дозволено без попереднього погодження Загальними зборами учасників укладати цивільно-правові договори на закупівлю молочної сировини на суму, що не перевищує 100 000,00 грн., в т.ч. ПДВ;

- 01.06.2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" (Покупець) та ОСОБА_1 акціонерним товариством "Райз-Максимко" (Постачальник) було укладено Договір поставки молочної сировини № 33-Г;

- загальна вартість товару (молока), поставленого за Договором за період з червня 2012 року по березень 2016 року, складає 65 965 900,20 гривень;

- жодних рішень, які б дозволяли директору позивача укладати Договір з Відповідачем (зважаючи на його суму/ціну), загальні збори учасників не приймали.

За викладеного, на думку позивача, договір укладено (підписано) директором з перевищенням повноважень, отже, він має бути визнаний недійсним.

У судове засідання 16.05.2016 року позивач представництво не забезпечив, про причини неявки суд не повідомив. Останній повідомлений належним чином про дату, час і місце проведення судового засідання, про що свідчить підпис представника позивача на розписці про отримання повідомлення по даній справі (а. с. 226).

В реагування на клопотання позивача про відкладення розгляду справи у судовому засіданні 05.05.2016 року оголошувалася перерва для надання виписки з протоколу загальних зборів учасників ТОВ "Гадячсир" від 05.10.2011 року. Проте жодних документів для залучення до матеріалів справи у дане судове засідання останнім не надано.

Відповідач проти позову заперечує за мотивами відзиву на позовну заяву № 175 від 08.04.2016 року (вх. № 4489 від 11.04.2016 року), посилаючись на безпідставність позовних вимог. Останній вважає, що позивачем вчинено усі активні дії, які свідчать про прийняття договору поставки та безспірне виконання ним зобовязань за вказаним договором.

Як роз'яснив Пленум Вищого господарського суду України у пп. 3.9.2 постанови від 26.12.2011 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (із змінами та доповненнями), у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи достатність у матеріалах справи доказів для розгляду спору по суті, належне повідомлення позивача про час, дату і місце проведення судового засідання згідно з п. п. 2.6.11, 2.6.17 Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України № 28 від 20.02.2013 р., суд не розцінює неявку та ненадання позивачем документальних доказів як підставу для подальшого відкладення розгляду справи та розглядає спір за наявними матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши надані документальні докази, заслухавши представників сторін (представника позивача - у минулому судовому засіданні), суд, встановив, що позов не підлягає задоволенню за наступного :

(1) 01.06.2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" (Покупець) та ОСОБА_1 акціонерним товариством "Райз-Максимко" (Постачальник) було укладено Договір поставки молочної сировини № 33-Г (далі - Договір), відповідно до умов якого Постачальник зобов'язується систематично передавати у власність Покупця молочну сировину (молоко коров'яче сире незбиране, яке піддавалося попередній фізичній обробці (фільтрації, охолодженню), а Покупець - приймати та оплачувати молоко, на умовах та в порядку, визначеному Договором.

Пунктом 5.1 договору сторони визначили, що ціна на молоко встановлюється в національній валюті України - гривні, та погоджується сторонами шляхом підписання протоколу погодження цін (додаток № 1), який є невід'ємною частиною цього договору.

До матеріалів справи залучено додатки № 1 до договору від 01.06.2012 р. - протоколи погодження ціни за період 2012-2015 р. р. (належним чином засвідчені копії, а. с. 55-79), якими відповідно до п. 1.2, 5.1, 5.2 договору сторони домовилися встановити планову закупівельну ціну за 1 тонну молочної сировини на певний визначений період.

Позивач, обґрунтовуючи вимоги, посилається на частину 3 статті 180 Господарського кодексу України, згідно якої однією із істотних умов господарського договору є ціна договору, та вказує, що сума оспорюваного договору становить 65 965 900,20 грн.

Стаття 180 ГК України приписує, що при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними.

Згідно ч. 1 статті 189 ГК України ціна в цьому Кодексі є вираженим у грошовій формі еквівалентом одиниці товару (продукції, робіт, послуг, матеріально-технічних ресурсів, майнових та немайнових прав), що підлягає продажу (реалізації), який повинен застосовуватися як тариф, розмір плати, ставки або збору, крім ставок і зборів, що використовуються в системі оподаткування.

За викладеного, судом не приймаються посилання позивача, що загальна сума договору становить 65 965 900,20 грн., оскільки у ч. 3 ст.180 ГК України йдеться про ціну товару (одиниці товару), а не про ціну договору, як вказує позивач.

(2) Повноваження виконавчого органу товариства з обмеженою відповідальністю визначені, окрім іншого, Законом України "Про господарські товариства" від 19.09.1991 року № 1576-ХІІ. Згідно частин 1, 4 статті 62 вказаного Закону у товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган: колегіальний (дирекція) або одноособовий (директор). Дирекція (директор) вирішує усі питання діяльності товариства, за винятком тих, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників. Загальні збори учасників товариства можуть винести рішення про передачу частини повноважень, що належать їм, до компетенції дирекції (директора). Дирекція (директор) діє від імені товариства в межах, встановлених даним Законом та установчими документами.

Позивач, наполягаючи на позовних вимогах, посилається на зміст Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" в редакції, яка діяла на момент укладення договору, зокрема на наступні пункти:

- виконавчим органом товариства - позивача є директор (пункт 12.19 Статуту);

- директор товариства у межах своїх повноважень розпоряджається коштами, укладає цивільно-правові договори (правочини) та трудові договори від імені товариства, а на суми, що перевищують визначену рішенням загальних зборів учасників - за попереднім рішенням загальних зборів учасників (пункт 12.20 Статуту);

- до компетенції загальних зборів учасників товариства віднесено прийняття рішення про укладення будь - яких договорів (розпорядження коштами товариства), сума яких перевищує граничну суму, визначену загальними зборами учасників (підпункт 12.5.15 пункту 12.5).

На підтвердження наведеного до матеріалів справи залучено копію нової редакції статуту з відміткою на його першій сторінці про проведення державної реєстрації змін 27.11.2012 р., тобто після укладення оспорюваного договору (01.06.2012 р.).

Доказів наявності у статуті позивача вищенаведених пунктів статуту (такого змісту) на час укладання оспорюваного договору позивач не надав. Крім цього, у новій редакції статуту не визначено розміру граничної суми договору, за якої для укладення договору необхідне попереднє рішення загальних зборів.

Згідно залученої до матеріалів справи копії протоколу (а. с. 21) учасника - Товариство з обмеженою відповідальність "Альміра" - зі 100 % голосів представляв на зборах директор ОСОБА_3 Присутність на цих зборах інших осіб у протоколі не відображена.

Зі змісту останнього вбачається, що на зборах заслухано доповідь та пропозицію ОСОБА_3 щодо встановлення обмежень по укладенню договорів на закупівлю молочної сировини. Проте у тексті відсутні відомості, яке саме рішення прийнято після заслуховування ОСОБА_3, в тому числі і щодо встановлення будь-яких обмежень при укладанні договорів, зокрема про визначення граничної суми договору.

При цьому, оспорюваний позивачем договір від 01.06.2012 р. також підписано ОСОБА_3, п. 10.12 якого сторони заявляють і гарантують, що вони мають всі необхідні повноваження для укладення цього договору.

Таким чином, позивач не навів та не надав доказів визначення загальними зборами учасників граничної суми договору, при перевищенні якої застосуються наведені позивачем пункти 12.5.15 і 12.20 статуту.

Виходячи з наведеного доводи позивача щодо наявності обмежень повноважень особи, яка підписала договір, документально не підтверджені, з огляду на що не можуть бути враховані.

(3) Доводи позивача спростовуються також залученими до матеріалів справи додатковими угодами від 29.12.2012 р. та від 27.12.2013 р. до договору, які підписані та скріплені печатками сторін (а. с. 51-52). Зокрема, з їх змісту вбачається наступне:

"Покупець та Постачальник з підписанням цієї Додаткової угоди підтверджують, що:

- вони мають усі передбачені чинним законодавством та установчими документами Покупця і Постачальника повноваження укласти цю Додаткову угоду;

- їх представники які підписують цю Додаткову угоду, мають усі необхідні повноваження відповідно до чинного законодавства, установчих документів Постачальника та Покупця для того, щоб представляти постачальника та покупця та укладати від їх імені цю Додаткову угоду;

- не вимагається будь-яких попередніх/подальших схвалень/затверджень/тощо для укладення цієї Додаткової угоди;

- не існує жодних документів (в тому числі, але не виключно: правил, процедур, положень, внутрішніх локальних нормативних документів), що якимось чином обмежують компетенцію та/або строки повноважень представників Постачальника та Покупця, що підписують дану Додаткову угоду, щодо підписання такими представниками цієї додаткової угоди".

Згідно статті 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Товар, поставлений за спірним договором, позивачем отримано, що підтверджується залученими до матеріалів справи підписаними та скріпленими печатками сторін видатковими накладними № SVA 1407-0004 від 31.07.2012 року, № SVA 1404-0001 від 30.04.2013 року, № SVA 1405-0004 від 31.05.2013 року, № SVA 1406-0004 від 30.06.2013 року, № SVA 1407-0001 від 31.07.2013 року, № SVA 1408-0001 від 31.08.2013 року, № SVA 1409-0001 від 30.09.2013 року, № SVA 1410-0001 від 31.10.2013 року, № SVA 1407-0004 від 31.07.2012 року та ін. До цих видаткових накладних надано довіреності на отримання ТМЦ та приймальні квитанції, які також оформлені належним чином (а. с. 83-199).

Факт отримання товару по оспорюваному договору позивачем не заперечується. Більш того, у позовній заяві зазначено, що загальна вартість поставленого товару у період з червня 2012 р. по березень 2016 р. складає 65 965 900,20 грн.

Таким чином, прийняття позивачем виконання договору (прийняття поставленого товару) свідчить про схвалення вказаного договору (правочину). Доказів стосовно того, що відповідач знав чи за всіма обставинами не міг не знати про вказаний у позовній заяві протокол загальних зборів учасників від 05.10.2011 р. позивачем також не надано.

Пунктами 3.3, 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено наступне. Припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України). Наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Виходячи з наведеного, навіть якби договір (правочин) був вчинений представником позивача з перевищенням повноважень, то наступне схвалення правочину юридичною особою (прийняття виконання) унеможливлює визнання такого правочину недійсним.

За викладеного, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини третьої ст. 129 Конституції України та ст. 33, ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати, понесені позивачем при подачі позову, покладаються на позивача.

На підставі матеріалів справи та керуючись ст. ст. 22, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ :

У позові відмовити.

Повне рішення складено 24.05.2016 року.

Суддя Г.І.Бунякіна