ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" травня 2016 р.Справа № 922/1204/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

при секретарі судового засідання Каюков Ю.В.

розглянувши справу

за позовом Фізична особа-підприємець ОСОБА_1, м. Харків
до Фізична особа підприємець ОСОБА_2, м. Харків
про стягнення коштів у розмірі 11 715,82 грн.
за участю представників:

позивача - не зявився

відповідача - ОСОБА_3, за дов. № б/н від 16.05.2016 року

за відсутності клопотання технічна фіксація судового процесу не здійснювалась

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Фізична особа-підприємець ОСОБА_1, звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача - Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, про стягнення 5 500,00 грн. основної заборгованості, 2 800,00 грн. штрафу, 3 415,82 грн. річних. Також позивачем заявлено до стягнення судові витрати.

Позовні вимоги вмотивовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором-заявкою № 15/0911 на перевезення вантажу (міжнародна) від 09 листопада 2015 року.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 18 квітня 2016 року вказану позовну заяву було прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 922/1204/16 та призначено її до слухання у судовому засіданні на 16 травня 2016 року.

16 травня 2016 року ухвалою господарського суду Харківської області відкладено розгляд даної справи до 30 травня 2016 року.

24 травня 2016 року через канцелярію суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 17227 від 24 травня 2016 року), даний відзив судом долучено до матеріалів справи.

25 травня від позивача надійшла заява (вх. № 17335 від 25 травня 2016 року) про отримання процесуальних документів в електронному вигляді та заява на виконання вимог ухвали суду (вх. № 17336 від 25 травня 2016 року). Дані документи судом долучено до матеріалів справи.

В призначене судове засідання 30 травня 2016 року з'явився представник відповідача, який заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі з підстав, вказаних у відзиві на позовну заяву, та зазначав, що 13 квітня 2016 року відповідачем було частково погашено заборгованість у розмірі 1 000,00 грн.

Позивач свого уповноваженого представника в судове засідання не направив; про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовим повідомленням з відміткою поштової установи "за закінченим терміном зберігання", поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення та наданим до суду документами (арк. спр. 25-29, 44, 48-64).

Судом перевірено адресу позивача: згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом, місцезнаходження юридичної особи позивача: 61096, АДРЕСА_1, саме на цю адресу судом надсилались процесуальні документи. Відповідно до вимог ч. 1 та ч. 4 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного держаного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Як визначено у п. п. 3.9. та 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26 грудня 2011 року, розпочинаючи судовий розгляд суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання. Необхідно мати на увазі, що розгляд справи за відсутності будь-якої із сторін, не повідомленої належним чином про час і місце засідання суду, є безумовною підставою для скасування рішення місцевого або постанови апеляційного господарського суду. Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України.

Так, процесуальні документи у даній справі (ухвали суду про порушення провадження у справі та про відкладення розгляду справи) направлялися всім учасникам судового процесу, що підтверджуються штампом канцелярії на зворотній стороні відповідних документів.

Таким чином, суд вважає, що сторони повідомлені належним чином про час і місце розгляду справи, але позивач не з'явився у засідання суду, водночас судом вжито всі заходи для належного повідомлення позивача про час та місце розгляду справи.

Згідно з частиною другою статті 4-3 ГПК та статтею 33 ГПК України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали ( пункт 3, 4, 6, 8 і 11 статті 65 ГПК України), притому не лише від учасників судового процесу, а й від інших підприємств, установ, організацій, державних органів.

При цьому, суд має створити належні умови всім учасникам судового процесу для виконання ними вказаного обов'язку по доведенню своєї правової позиції.

Згідно ч. 3 ст. 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи

Так, наявні в матеріалах справи ухвали суду про порушення провадження у справі та про відкладення розгляду справи свідчать, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи, витребувано в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього докази.

В судовому засіданні 30 травня 2016 року представник відповідача не виявив наміру подавати додаткові докази чи пояснення по справі в обґрунтування своїх заперечень щодо позовних вимог, а матеріали справи свідчать про достатність наявних в ній доказів для встановлення в повному обсязі фактичних обставин справи.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

09 листопада 2015 року між позивачем (перевізник) та відповідачем (експедитор) було укладено договір-замовлення № 15/0911 на перевезення вантажу (міжнародне).

Відповідно до вказаного договору позивач зобов'язується надати позивачу послугу з перевезення автомобіля РЕНО гос. № тягачаАХ 9288 ХТ , гос. № причепа АХ 2968 ХСК. Місце відвантаження - м. Харків, згідно вказівок вказаного контактного лиця. Місце розвантаження - м. Бєлгород, вул. Заслонова 92 (п.п. 3, 12, 16 договору).

Вартість перевезення 14 000,00 грн., по факту виконання робіт 5 банківських днів. У випадку несвоєчасної оплати замовник сплачує перевізнику штраф у розмірі 20% від вартості перевезення, а також пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення платежу. У випаду прострочення виконання грошового зобов'язання більш ніж на місяць, замовник сплачує перевізнику 100% річних від простроченої суми за час прострочення платежу (п.п. 20, 22.3, 22.4 договору).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач свої зобов'язання за договором-замовленням на перевезення вантажу (міжнародна) від 09 листопада 2015 року виконав в повному обсязі, даний факт підтверджується наявною в матеріалах справи СМR (арк. спр. 13), однак відповідачем, в порушення п. 20 договору-замовлення, не проведено повну та своєчасну оплату наданих послуг, що й зумовило звернення позивача з даним позовом до суду. Факт отримання послуг не заперечував і представник відповідача під час судового засідання 30 травня 2016 року.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

За приписами ч. 1 ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів (ч. 1 ст. 181 ГК України).

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з положеннями ст. ст. 202, 205, 207 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, зокрема, дво- або багатостороннім правочином (договором) є погоджена дія двох або більше сторін. Правочин може вчинятись усно або в письмовій формі; сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

За статтями 909 ЦК України та 307 ГК України, яка є аналогічною вказаній статті ЦК України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до ч.ч. 1.2 ст. 929 ЦК України, за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням.

Частиною 1 ст. 50 Закону України "Про автомобільний транспорт" передбачено, що договір про перевезення вантажу автомобільним транспортом укладається відповідно до цивільного законодавства між замовником та виконавцем у письмовій формі (договір, накладна, квитанція тощо). Істотними умовами договору є: найменування та місцезнаходження сторін; найменування та кількість вантажу, його пакування; умови та термін перевезення; місце та час навантаження і розвантаження; вартість перевезення; інші умови, узгоджені сторонами.

Договір про перевезення вантажів - двостороння угода між перевізником, вантажовідправником чи вантажоодержувачем, що є юридичним документом, яким регламентуються обсяг, термін та умови перевезення вантажів, права, обов'язки та відповідальність сторін щодо їх додержання (п. 1 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14.10.1997 р.).

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України, ст.ст. 525-526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається. Зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Водночас судом встановлено, що під час розгляду справи в суді (позивач звернувся із даним позовом до суду 12 квітня 2016 року - звернення до поштової установи) відповідачем сплачено на користь позивач 1 000,00 грн. (платіжне доручення № 45 від 13 квітня 2016 року). Крім того, відповідний факт сплати підтверджує і сам позивач у своїй заяві на виконання вимог ухвали суду (вх. № 17336 від 25 травня 2016 року).

Згідно п. 1.1 ст. 80 ГПК України, господарський суд припиняє провадження у справі, зокрема, якщо відсутній предмет спору.

З огляду на факт сплати відповідачем частини суми боргу під час розгляду справи судом, провадження у справі в частині стягнення 1 000,00 грн. основної заборгованості підлягає припиненню згідно п. 1.1 ст. 80 ГПК України.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених норм, а також враховуючи, що відповідач в установленому ст.ст. 32, 33 ГПК України порядку обставини, які повідомлені позивачем не спростував, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 заборгованості за надані послуги з перевезення у розмірі 4 500,00 грн. обґрунтовані, підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Розглянувши частину позовних вимог про стягнення з відповідача 2 800,00 грн. штрафу, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського Кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ч. 4 статті 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

В силу статей 546-551 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. При цьому, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Як зазначалося вище в рішенні суду, п. 22.3 договору сторони передбачили, що у разі несвоєчасної оплати, замовник сплачує перевізнику штраф у розмірі 20% від вартості перевезення.

З огляду на наведене суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача штрафу за неналежне виконання умов договору-замовлення № 15/0911 на перевезення вантажу (міжнародне) від 09 листопада 2015 року у розмірі 2 800,00 грн. нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

Суд, розглянувши позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь 3 415,82 грн. 100% річних, зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Як зазначалося вище в даному рішенні суду, п. 22.4 договору сторони передбачили, що у випадку прострочення виконання грошового зобов'язання більш ніж на місяць, замовник сплачує перевізнику 100% річних від простроченої суми за час прострочення платежу.

Позивачем, саме з посилання на п. 22.4 спірного договору, проведено нарахування 100 % річних у розмірі 3 415,82 грн. Втім, з даним нарахування суд не може погодитися з огляду на те, що стягнення відсотків річних є способом захисту майнового права, а не штрафною санкцією та виникає з наступного дня після прострочення грошового зобов'язання і не прив'язується до будь-яких дат (подій) окрім прострочення грошового зобов'язання на відміну від штрафних санкцій. Тобто фактично даним пунктом договору сторонами передбачено нарахування штрафу. Втім як зазначалося вище в даному рішенні суду, сторонами й пунктом 22.3 спірного договору-замовлення передбачено нарахування штрафу, що суперечить Конституції України (неможливість подвійної відповідальності за одне й теж саме).

Враховуючи вище викладене в сукупності, судом при перевірці вірності нарахування позивачем відсотків річних не береться до уваги п. 22.4 договору-замовлення № 15/0911 на перевезення вантажу (міжнародна).

Крім того, як свідчать матеріали справи, позивачем при здійсненні нарахування відсотків річних допущено помилку, а саме не вірно визначено періоди даного нарахування (не вірно визначено дату з якої проводиться відповідне нарахування після проведених відповідачем проплат та взагалі не враховано оплату заборгованості здійснену відповідачем 13 квітня 2016 року на суму 1 000,00 грн.). З огляду на наведене в сукупності, суд задовольняє позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% відсотків річних у розмірі 101,80 грн. за період: з 21 листопада 2015 року по 30 квітня 2016 року. В решті задоволенні позову, в частині стягнення 3 314,02 грн. 3% річних, суд відмовляє, як в необґрунтованій та недоведеній матеріалами справи.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача судові витрати, які складаються із судового збору в розмірі 1 378,00 грн. та 1 600,00 грн. витрат на послуги адвоката.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ГПК України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

В пункті 6.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 р. №7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" визначено, що витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

Таким чином, зі змісту ч. 3 ст. 48 та ч. 5 ст. 49 ГПК у їх сукупності вбачається можливість покладення на сторону у справі в якості судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні п. 1 ст. 1 та ч. 1 ст. 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі.

Як вбачається з матеріалів справи, 01 квітня 2016 року між позивачем (довіритель) та ОСОБА_5 (повірений) було укладено договір доручення (арк. спр. 17-18), за умовами якого повірений зобов'язується від імені і за рахунок довірителя здійснити наступні дії: надати правову допомогу у спорі, що виник з ФОП ОСОБА_2 З цією метою, здійснити вивчення та огляд доказів за їх місцезнаходженням; провести заходи досудового врегулювання спору, шляхом проведення переговорів на предмет повернення боргу (1 год); підготувати пакет документів, необхідний для звернення до суду, підготувати позовну заяву (6 год); вчинити інші дії для розгляду справи в суді, в т.ч. готувати процесуальні документи на виконання ухвал суду, надавати письмові пояснення тощо (8 год).

З огляду на те, що як представник позивача ОСОБА_5 жодного разу в засідання суду не зявився та не надав позивачу саме правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді; з метою повного, обєктивного розгляду справи саме суд вимагав від позивача додаткові документи, які надавались останнім самостійно (арк. спр. 48-64); належні до допустимі докази на виконання договору від 01 квітня 2016 р. позивачем не надані (оскільки акт приймання-передачі не є первинним документом на підтвердження виконання, а лише складається з метою письмового фіксування на папері), витрати на послуги адвоката у розмірі 1 600,00 грн. не підлягають віднесенню на відповідача. Судовий збір суд покладає на обидві сторони, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 175, 181, 230, 307 ГК України, ст.ст. 202, 205, 207, 509, 525-526, 530, 546-551, 610, 611, 625, 909, 929 ЦК України, ст. 50 ЗУ "Про автомобільний транспорт", ст. ст. 1, 4, 4-2, 4-3, 12, 22, 33, 34, 44, 48, 49, ч. п.1.1 ч. 1 ст. 80, ст.ст. 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (61129, м. Харків, просп. Тракторобудівників, буд. 162 корпус В, кв. 111, ІПН НОМЕР_1, в тому числі з р/р 6 ПАТ "ОСОБА_6 Аваль, МФО 380805) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (61096, АДРЕСА_2. ІПН НОМЕР_2, р/р 2 в ПАТ ОСОБА_6 Аваль, МФО 380805) 4 500,00 грн. основної заборгованості, 2 800,00 грн. штрафу, 101,80 грн. 3% річних та 658,88 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В частині стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) 1 000,00 грн. основного боргу провадження у справі припинити.

В решті позову відмовити.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, а прокурор апеляційне подання протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення через місцевий господарський суд.

Повне рішення складено 01.06.2016 р.

Суддя ОСОБА_7

справа № 922/1204/16