ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2016 року Справа № 915/604/16
м. Миколаїв
за позовом: Заступника військового прокурора Миколаївського гарнізону (54030, м. Миколаїв, вул. Нікольська, 18-а, код 38296363) в інтересах держави в особі:
1. Міністерства оборони України (03168, м. Київ, Повітрофлотський проспект, 6), код 22990305
2. Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаєва (54056, м. Миколаїв, пр-т Миру, 62-а), код 08029523
до відповідачів:
1. Військової частини НОМЕР_1 (57116, Миколаївська область, Миколаївський район, с. Ульянівка), код НОМЕР_2
2. Товариства з обмеженою відповідальністю САЛОХА-П (54001, м. Миколаїв, вул. Садова, 1, офіс 216), код 39483940
про: визнання недійсним (на майбутнє) договору про спільний обробіток землі № 887 від 18.06.2015, укладений між відповідачами, -
суддя Фролов В. Д.
ПРИСУТНІ:
Від позивача-1 - Саламатін О.В. довіреність №220/804/д від 3.12.2015
Від позивача-2 - Скарлат А.С. довіреність №1478 від 24.05.2016
Від відповідачів - представники не з`явився
Прокурор - Бескровсний М.О. посвідчення №036121 від 27.10.2015 до 27.10.2020.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:
Заступник військового прокурора Миколаївського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаєва звернувся до господарського суду Миколаївської області з позовом до Військової частини НОМЕР_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю САЛОХА-П і просить визнання недійсним (на майбутнє) договір про спільний обробіток землі № 887 від 18.06.2015, укладений між Військовою частиною НОМЕР_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю САЛОХА-П.
Позовні вимоги обґрунтовані ст.ст. 203, 215, 227 Цивільного кодексу України, оскільки відповідачем правочин вчинений без відповідного дозволу, а земельна ділянка, яка залучена в спільну діяльність не належить Військовій частині НОМЕР_1 ні на праві власності, ні на праві постійного користування (з урахуванням клопотання за вх.№10497/16 від 07.06.2016)
Представники позивача підтримали позовні вимоги в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві.
Представники відповідача належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи в судовому засіданні не з`явились.
Заслухавши учасників судового процесу, розглянувши матеріали справи та надавши їм юридичної оцінки, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані належним чином та підлягають задоволенню повністю, виходячи з наступного.
Відповідно до Державного акту на право користування землею від 1989 року за Б №062777 Квартирно-експлуатаційній частині Миколаївського району Червонопрапорного Одеського воєнного округу Української соціалістичної республіки надано в безстрокове та безоплатне користування 29 319, 3 га землі в межах згідно з планом землекористування. Земельна ділянка надана для Широколанівського учбового центру.
Згідно Свідоцтва про реєстрацію Військової частини НОМЕР_1 (код НОМЕР_2 ) № 547 від 29.09.2010 року, виданого Департаментом фінансів Міністерства оборони України, дозволеними видами господарської діяльності є: вирощування зернових та технічних культур; рибальство, надання послуг у риболовстві; діяльність автомобільного вантажного транспорту.

18 червня 2015 року між Військовою частиною НОМЕР_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю САЛОХА-П укладено договір №887 про спільний обробіток землі, предметом якого є спільна діяльність і співробітництво без утворення юридичної особи для досягнення загальних цілей, а саме: вирощування зернових, технічних та решти культур не віднесених до інших класів рослинництва, збирання, зберігання та їх подальша реалізація (п.1.1 договору).
Відповідно до п. 1.2 договору сторони домовилися, що спільний обробіток землі буде здійснюватися наступним чином:
- Військова частина НОМЕР_1 бере на себе зобов`язання залучити площу земельної ділянки під спільну діяльність та проводити її обстеження на предмет наявності та, в подальшому, проведення заходів своєчасного знешкодження шкідливих для навколишнього середовища, життя та здоров`я людей предметів з метою створення безпечних умов праці.
- ТОВ САЛОХА-П бере на себе зобов`язання власними силами та коштами провести необхідний комплекс заходів по забезпеченню повного сільськогосподарського циклу вирощування продукції, яка обумовлена договором.
За умовами п. 3.1 договору Військова частина НОМЕР_1 зобов`язалась залучити до спільної обробки, що буде проводитись разом з ТОВ САЛОХА-П земельні ділянки, що надані Військовій частині НОМЕР_1 в безстрокове користування згідно чинного законодавства площею 5000 га, терміном на 10 років, тобто до 31.12.2025 року.
За приписами п. 4.1 договору ТОВ САЛОХА-П зобов`язалось приступити до господарської діяльності з використанням залучених земельних ділянок.
Відповідно до п. 6.1 договору внесок Військової частини НОМЕР_1 - вартість права обробки земельних ділянок загальною площею 5000 га згідно до Акту обміру земельної ділянки, який є невід`ємною частиною договору, а також ділова репутація та ділові зв`язки та складає 2 575 000 грн.
Пунктом 6.2 договору передбачено внесок ТОВ САЛОХА-П - грошові кошти, паливно-мастильні матеріали, обробка ґрунтів, сівба, посадка, внесення добрив та засобів захисту рослин, всі необхідні дії щодо вирощування сільськогосподарських культур, а також професійні знання, навички та вміння, ділова репутація та ділові зв`язки, інше, що встановлюють сторони по закінченню сільськогосподарського року.
Відповідно до п. 7.1 договору грошові та майнові внески сторін, а також майно, створене сторонами в результаті їх діяльності є їх спільною власністю. Земельна ділянка є власністю держави.
Згідно з п. 8.1 договору прибуток, що отримується сторонами від спільного обробітку землі, підлягає розподілу пропорційно понесеним фактичним затратам на вирощування сільськогосподарської продукції, при цьому Військова частина НОМЕР_1 у будь-якому випадку повинна отримати прибуток у розмірі не менше частки та внеску, визначеному у ст. 6 цього Договору.
Відповідно до п. 12.1 цей договір вважається укладеним та набирає чинності з моменту укладення.

В подальшому 01.02.2016 року між Військовою частиною НОМЕР_1 та ТОВ САЛОХА-П була укладена додаткова угода до договору, якою, зокрема, п.6.1 договору викладено в нові редакції, якою передбачено: Внесок Військової частини НОМЕР_1 вартість права обробки земельних ділянок загальною площею 5 000 га, згідно до Акту обміру земельної ділянки, який є невід`ємною частиною договору, а також ділова репутація та ділові зв`язки та складає 3 700 000 грн.
Оскільки, Військова частина НОМЕР_1 не є землекористувачем спірної земельної ділянки, не мала права на укладання договору, а також використання відповідачем спірної земельної ділянки не за цільовим призначенням, заступником військового прокурора Миколаївського гарнізону подано позов в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаєва.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.
Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
Відповідно до ст. 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.
Згідно зі ст. 1131 ЦК України договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.
Відповідно до ст. 19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.
Відповідно до ст. 77 ЗК України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України.
Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності.
Навколо військових та інших оборонних об`єктів у разі необхідності створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування.
Порядок використання земель оборони встановлюється законом.
Відповідно до ч.5 ст. 20 ЗК України види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою.
Земельні ділянки, що належать до земель оборони, використовуються виключно згідно із Законом України "Про використання земель оборони".
Відповідно до ст. 1 Закону України Про використання земель оборони Землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України (далі - військові частини).
Відповідно до ч. 1-4 ст. 2 Закону України Про використання земель оборони Військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог Земельного кодексу України.
Особливості надання земельних ділянок військовим частинам під військові та інші оборонні об`єкти визначаються Кабінетом Міністрів України.
Розміри земельних ділянок, необхідних для розміщення військових частин та проведення ними постійної діяльності, визначаються згідно із потребами на підставі затвердженої в установленому порядку проектно-технічної документації.
Військові частини зобов`язані використовувати надані їм земельні ділянки відповідно до вимог земельного і природоохоронного законодавства та з дотриманням вимог щодо забезпечення безпеки населення у процесі проведення ними постійної діяльності.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України Про використання земель оборони військові частини за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування.
Відповідно до ст. 14 Закону України Про Збройні Сили України Збройні Сили України можуть здійснювати господарську діяльність згідно із законом.
Земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків відповідно до законів з питань оподаткування.
Особливості правового режиму майна Збройних Сил України визначаються відповідним законом.
Таким чином, ч. 2 ст. 2 Закону України "Про використання земель оборони" містить вказівку на існування особливостей надання земельних ділянок військовим частинам під військові та інші оборонні об`єкти, які мають визначатися КМУ. На день розгляду справи КМУ таких особливостей не визначив. Натомість, діє наказ Міністра оборони України від 22.12.97 року № 483 "Про затвердження "Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями" і "Керівництва з обліку земель (земельних ділянок) в органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України" (далі Положення).
Відповідно до п. 1 Положення землі (земельні ділянки) надаються військовим частинам, військово-навчальним закладам, установам, підприємствам та організаціям Збройних Сил України для їх розміщення та постійної діяльності.
Відповідно до п.17-19 Положення право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості і одержання документа, що посвідчує це право.
Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості ) і одержання документа, що посвідчує право власності або користування землею, забороняється.
Право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються відповідними радами.
Відповідно до п. 23 Положення відповідальність за цільове використання земель, наданих для потреб Збройних Сил України, покладається на безпосереднього землекористувача і органи квартирно-експлуатаційної служби та інженерне управління Військово-Морських Сил України.
Відповідно до п. 25 Положення облік усіх земель, наданих для потреб Міністерства оборони України, здійснюється згідно з Керівництвом по обліку земель (земельних ділянок) в квартирно-експлуатаційній службі Збройних Сил України.
Відповідно до п. 28 Положення відомчий контроль за використанням і охороною земель, наданих в користування Збройним Силам України, здійснюють Головне управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України, Головне квартирно-експлуатаційне управління Міністерства оборони України, інженерне управління Військово-Морських Сил України, квартирно-експлуатаційні управління військових округів, квартирно-експлуатаційний відділ Північного оперативно-територіального командування, квартирно-експлуатаційні частини, районів, відділення морської інженерної служби.
Відповідно до п. 32 Положення після отримання державного акта на право постійного користування землею і документів перенесення на місцевість меж відведеної земельної ділянки інженерне управління Військово-Морських Сил України, начальник квартирно-експлуатаційного управління військового округу, начальник квартирно-експлуатаційного відділу Північного оперативного територіального командування дають вказівку військовим частинам, безпосереднім землекористувачам, приступити до фактичного використання виділеної в користування Міністерству оборони України земельної ділянки.
Відповідно до п. 36 Положення військові частини, безпосередні землекористувачі, повинні використовувати земельні ділянки тільки за цільовим призначенням, яке визначене рішенням про надання в користування Збройним Силам України цих ділянок.
Відповідно до п. 38 Положення ділянки, території, що тимчасово не використовуються, полігонів, танкодромів, стрільбищ та інших об`єктів Збройних Сил України, придатних для сінокосіння, випасу скоту та посіву сільськогосподарських культур, дозволяється передавати у тимчасове використання (але не у збиток бойовій підготовці та при умові забезпечення збереження державної таємниці) військовим радгоспам, а також іншим сільськогосподарським підприємствам.
Відповідно до п. 4.4 Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 03.07.2013 року № 448, зареєстрованого Міністерстві юстиції України 13.03.2013 року за № 1590/24122, військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються в постійне користування в порядку, визначеному Земельним кодексом України та Законом України "Про використання земель оборони".
Під правом постійного користування земельною ділянкою розуміють право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку (ст. 92 ЗК України).
Землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право, окрім іншого, самостійно господарювати на землі; право власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію (стаття 95 цього ж Кодексу).
Відповідно до ст. 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Фонди і територія військового містечка, а також земельні ділянки передаються військовим частинам на утримання і експлуатацію через квартирно-експлуатаційні органи за Актом приймання (передачі) для утримання та експлуатації будівель, споруд і території військового містечка (додаток 2).
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України Про господарську діяльність у Збройних Силах України господарська діяльність у Збройних Силах України - це специфічна діяльність військових частин, закладів, установ та організацій Збройних Сил України (далі - військові частини), пов`язана із забезпеченням їх повсякденної життєдіяльності і яка передбачає ведення підсобного господарства, виробництво продукції, виконання робіт і надання послуг, передачу в оренду рухомого та нерухомого військового майна (за винятком озброєння, боєприпасів, бойової та спеціальної техніки) в межах і порядку, визначених цим Законом.
Відповідно до ч. 1ст. 3 Закону України Про господарську діяльність у Збройних Силах України суб`єктами господарської діяльності у Збройних Силах України є військові частини, заклади, установи та організації Збройних Сил України, які утримуються за рахунок коштів Державного бюджету України, ведуть відокремлене господарство, мають кошторис надходжень та видатків, рахунки в установах банків, печатку із зображенням Державного Герба України своїм найменуванням.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Частина 1 ст. 15 ЦК України встановлює, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
У відповідності до ч.1 ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.
Вимогами ч.1 ст. 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Наданий позивачем документ (Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою), в силу наведених вище приписів законодавства є належним та допустимим доказом в підтвердження права постійного користування позивача спірною земельною ділянкою; жодних доводів та доказів у спростування його чинності чи неналежної реєстрації відповідачі не надали.
Згідно з вимогами ч.1 ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що Військова частина НОМЕР_1 не мала повноважень на укладення оспорюваного правочину, оскільки розпорядилась земельною ділянкою, яка належить позивачу КЕВ м. Миколаїв на праві постійного користування на підставі Державного акту на право постійного користування.
Враховуючи викладене, вимога позивача про визнання недійсним (на майбутнє) договору про спільний обробіток землі № 887 від 18.06.2015, укладений між Військовою частиною НОМЕР_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю САЛОХА-П є обґрунтована, матеріалами справи підтверджена, позивачами не заперечена, а тому підлягає задоволенню в повному обсязі.
Виходячи з викладеного, позов підлягає задоволенню повністю, судові витрати слід віднести за рахунок відповідачів порівну по 689 грн., оскільки спір виник з їх вини.
Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 82, 83-85 ГПК України, господарський суд,

ВИРІШИВ:
1. Позов задовольнити повністю.
2. Визнати недійсним (на майбутнє) договір про спільний обробіток землі № 887 від 18.06.2015, укладений між Військовою частиною НОМЕР_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю САЛОХА-П.
3. Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (57116, Миколаївська область, Миколаївський район, с. Ульянівка, код НОМЕР_2 ) на користь Військової прокуратури Миколаївського гарнізону (54030, м. Миколаїв, вул. Нікольська, 18-а, код 38296363) грошові кошти на відшкодування витрат на оплату судового збору в сумі 689 (шістсот вісімдесят дев`ять) грн. 00 коп.
4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю САЛОХА-П (54001, м. Миколаїв, вул. Садова, 1, офіс 216, код 39483940) на користь Військової прокуратури Миколаївського гарнізону (54030, м. Миколаїв, вул. Нікольська, 18-а, код 38296363) грошові кошти на відшкодування витрат на оплату судового збору в сумі 689 (шістсот вісімдесят дев`ять) грн. 00 коп.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Суддя В.Д. Фролов