РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.05.2016Справа №910/6668/16

За позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна"
до Приватного акціонерного товариства "Європейський страховий альянс"
про стягнення 11 727,88 грн.
Суддя Стасюк С.В.

Представники сторін:

від позивача не з'явився
від відповідача не з'явився

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 31 травня 2016 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення у справі.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "ПЗУ Україна" (надалі по тексту - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Європейський страховий альянс" (надалі по тексту - відповідач) про стягнення 11 727,88 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.04.2016 року порушено провадження у справі № 910/6668/16 та призначено справу до розгляду на 12.05.2016 року.

25.04.2016 року від відповідача надійшов відзив на позов та клопотання про витребування доказів, за змістом якого просить суд витребувати у позивача якісні фотографії пошкодженого транспортного засобу, акт огляду та/або направити їх на електронну адресу відповідача.

26.04.2016 року через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду.

28.04.2016 року через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від Моторного (транспортного) страхового бюро України надійшов лист на виконання вимог ухвали суду від 13.04.2016 року.

Представники сторін в судове засідання 12.05.2016 року не з'явились, про дату та час слухання справи повідомлялися належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.05.2016 року розгляд справи відкладено на 31.05.2016 року.

У судове засідання 31.05.2016 року представник позивача не з'явився, проте, у матеріалах справи міститься заява Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" за змістом якої позивач просить суд розглянути справу за відсутності представника Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна".

Представник відповідача у судове засідання 31.05.2016 року також не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та дату судового засідання відповідач був повідомлений належним чином.

Місцезнаходження відповідача за адресою: 04050, м. Київ, вул. Глибочицька, буд. 33-37, на яку було відправлено ухвали суду, вказана в позові та підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

У відповідності з положеннями пункту 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 року № 18 особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 64 Господарського процесуального кодексу України ухвала про порушення провадження у справі надсилається за повідомленою сторонами господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач повідомлений про час та місце судового розгляду належним чином, а матеріали справи містять достатні докази для її розгляду по суті.

Оскільки, про час та місце судового засідання відповідач був належним чином повідомлений, на підставі статті 75 Господарського процесуального кодексу України справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши у судовому засіданні 31.05.2016 року клопотання відповідача про витребування доказів, суд відмовляє в його задоволенні з огляду на наступне.

За приписами частини 1 статті 38 Господарського процесуального кодексу України, сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: який доказ витребовується; обставини, що перешкоджають його наданню; підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; обставини, які може підтвердити цей доказ.

В пункті 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" вказано, що у разі неможливості самостійно подати необхідні для розгляду справи докази сторона, прокурор, третя особа вправі звернутися до господарського суду, в тому числі й апеляційної інстанції, з клопотанням про витребування доказів; при цьому обґрунтування такої неможливості покладається на особу, що заявляє відповідне клопотання.

Проте, як встановлено судом та не спростовано відповідачем, останній не звертався до позивача з проханням надати зазначені в клопотанні докази, та, як наслідок, не довів неможливості самостійно надати витребувані докази.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд -

В С Т А Н О В И В:

01.01.2014 року між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "ПЗУ Україна" (страховик) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Нестле Україна" (страхувальник) було укладено договір страхування № АМ.082172.0045, відповідно до умов якого страховик зобов'язувався відшкодувати збитки, що могли настати у зв'язку з пошкодженням або знищенням автомобіля марки "Volkswagen Passat", державний номер НОМЕР_2.

Як вбачається з матеріалів справи, 31.01.2014 року у м. Києві на бул. Дружби Народів сталась дорожньо - транспортна пригода (надалі по тексту - ДТП) за участю автомобіля марки "Volkswagen Passat", державний номер НОМЕР_2 та автомобіля марки "Volkswagen Т 4", державний номер НОМЕР_1, яким керував ОСОБА_1

ДТП сталася в результаті порушення ОСОБА_1 правил дорожнього руху України, останнього визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення згідно з постановою Печерського районного суду міста Києва від 26.03.2014 року у справі № 757/5103/14-п.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 за шкоду завдану майну третіх осіб під час ДТП за участю автомобіля марки "Volkswagen Т 4", державний номер НОМЕР_1, була застрахована Приватним акціонерним товариством "Європейський страховий альянс", що підтверджується полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/4492489 від 01.08.2013 року.

Внаслідок вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди автомобіль марки "Volkswagen Passat", державний номер НОМЕР_2, отримав механічні пошкодження.

26.03.2014 року позивач, виходячи з рахунку № С4215330 від 11.02.2014 року та враховуючи умови страхування, визначив розмір страхового відшкодування в сумі 11 727,88 грн., про що склав страховий акт № UA015/L01/03 та розрахунок суми страхового відшкодування.

Відповідно до умов договору страхування № АМ.082172.0045 від 01.01.2014 року, позивачем було здійснено виплату страхового відшкодування на користь страхувальника в сумі 11 727,88 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 21724 від 27.03.2014 року та платіжним дорученням № 22085 від 07.04.2014 року (належним чином засвідчена копія міститься в матеріалах справи).

Приймаючи до уваги ліміт відповідальності відповідача та розмір франшизи, які передбачені полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобі № АС/4492489 від 01.08.2013 року, позивач просить суд стягнути з відповідача суму страхового відшкодування у розмірі 11 727,88 грн.

Відповідач надав суду відзив на позов, в якому заперечив проти позову з тих підстав, що листом від 23.04.2015 року № 1003/13, керуючись пунктом 37.1.4 статті 37 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", позивачу було відмовлено у виплаті страхового відшкодування у зв'язку з тим, що регресну вимогу про страхове відшкодування до Приватного акціонерного товариства "Європейський страховий альянс" було подано 17.04.2015 року, тобто у строк, що перевищує 1 (один) рік з моменту скоєння ДТП.

Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Матеріалами справи підтверджується, що транспортним засобом "Volkswagen Т 4", державний номер НОМЕР_1, яким керував ОСОБА_1, спричинено ДТП, за наслідками якого нанесено шкоду застрахованому позивачем автомобілю марки "Volkswagen Passat", державний номер НОМЕР_2.

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Частиною другою статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Вина водія, який керував автомобілем "Volkswagen Т 4", державний номер НОМЕР_1, встановлена у судовому порядку, останнього визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення згідно з постановою Печерського районного суду міста Києва від 26.03.2014 року у справі № 757/5103/14-п.

Як вбачається з матеріалів справи, цивільно-правова відповідальність власника автомобіля марки "Volkswagen Т 4", державний номер НОМЕР_1, за шкоду завдану майну третіх осіб під час ДТП, була застрахована Приватним акціонерним товариством "Європейський страховий альянс" на підставі полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/4492489 від 01.08.2013 року. Вказаним полісом передбачено, що ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну третіх осіб становить 50 000 грн., франшиза - 0,00 грн., строк дії полісу з 01.08.2013 року до 31.07.2014 року.

Суд відхиляє посилання відповідача на приписи пункту 37.1.4 статті 37 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" як на підставу відмови у виплаті страхового відшкодування позивачу, з огляду на наступне.

Перехід права вимоги від страхувальника до страховика називається суброгацією. Суброгація виникає на підставі закону (стаття 993 Цивільного кодексу України, стаття 27 Закону України "Про страхування"). При суброгації нового зобов'язання із відшкодування збитків не виникає - відбувається заміна кредитора: потерпілий (а ним є страхувальник або вигодонабувач) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Внаслідок цього страховик виступає замість потерпілого. Тобто, за суброгації відбувається лише зміна осіб у вже наявному зобов'язанні зі збереженням самого зобов'язання. Це означає, що одна особа набуває прав і обов'язків іншої особи у конкретних правовідносинах. У порядку суброгації страховик може стягнути із заподіювача шкоди ту суму, яку він сам виплатив страхувальнику. Таким чином, ОСОБА_1 правомірно звернувся до суду з позовом на підставі приписів статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України "Про страхування".

Положення Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не розповсюджується на правовідносини між сторонами у даній справі, оскільки вказана норма регулює відносини страховика і страхувальника за договором страхування цивільно-правової" відповідальності власників наземних транспортних засобів, а позивач не є суб'єктом цього договору. При цьому норми зазначеного Закону не містять підстав для відмови у задоволенні вимог страховика, який виплатив страхове відшкодування, згідно договору майнового страхування, до особи, відповідальної за завдані збитки, про відшкодування виплачених ним фактичних сум у межах, передбачених договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Неподання позивачем заяви про страхове відшкодування відповідачу відповідно до статті 37 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" упродовж одного року з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди не є підставою для відмови у виплаті відшкодування.

Тобто, наведена норма визначає можливість відмови страховика у виплаті страхового відшкодування страхувальнику в разі неподання заяви про страхове відшкодування впродовж встановлених строків, і не містить підстав для відмови у задоволенні вимог страховика, який виплатив страхове відшкодування згідно з договором майнового страхування, до особи, відповідальної за завданні збитки, про відшкодування виплачених ним фактичних сум у межах, передбачених договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Таким чином, відповідач є відповідальною особою за завдані збитки власнику автомобіля марки "Volkswagen Passat", державний номер НОМЕР_2 відповідно до положень Закону України "Про обов'язкове страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів" в межах, передбачених полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/4492489 від 01.08.2013 року, а до позивача як страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором страхування № АМ.082172.0045 від 01.01.2014 року, перейшло право вимоги, яке потерпіла особа мала до відповідача як особи, відповідальної за завдані збитки.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Враховуючи визначені полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/4492489 від 01.08.2013 року розміри лімітів відповідальності та франшизи, а також встановлену судом вартість відновлюваного ремонту транспортного засобу, суд приходить до висновку, що відповідач зобов'язаний відшкодувати позивачу витрати у розмірі 11 727,88 грн.

Приймаючи до уваги те, що факт наявності боргу у відповідача перед позивачем у розмірі 11 727,88 грн. належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем, в порядку статей 4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України не спростований, позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Європейський страховий альянс" 11 727,88 грн. страхового відшкодування підлягають задоволенню у повному обсязі.

Витрати з судового збору покладаються на відповідача, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України.

Виходячи з вищенаведеного та керуючись статтями 4, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" задовольнити.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Європейський страховий альянс" (04050, м. Київ, вул. Глибочицька, буд. 33-37, ) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" (04053, м. Київ, вул. Артема, 52-А, ) 11 727 (одинадцять тисяч сімсот двадцять сім) грн., 88 коп. заборгованості, 1 378 (одну тисячу триста сімдесят вісім) грн. 00 коп. судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст складено 06.06.2016 року

Суддя С.В. Стасюк