ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" червня 2016 р.Справа № 922/1271/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Светлічного Ю.В.

при секретарі судового засідання Ліпчанській В.В.

розглянувши справу

за позовом Інституту мікробіології та імунології ім. І.І. Мечнікова, м. Харків
до Харківської медичної академії післядипломної освіти (ХМАПО) м. Харків
про виселення
за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1 довіреність б/н від 18.04.2016р.;

відповідача - ОСОБА_2 довіреність №12-10/617 від 28.12.2016р., ОСОБА_3 довіреність №12-10/617;

ВСТАНОВИВ:

Інституту мікробіології та імунології ім. І.І. Мечнікова (позивач) звернувся до господарського суду Харківської області із позовною заявою до відповідача - Харківської медичної академії післядипломної освіти (ХМАПО), в якій позивач просить зобов'язати відповідача звільнити приміщення третього поверху нежитлового будинку Головного корпусу Державної установи "Інституту мікробіології та імунології ім. І.І. Мечникова НАМН України" за адресою: вул. Пушкінська, буд. 14-16 в місті Харкові.

Присутній представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримував та просив позов задовольнити.

Присутній представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував та просив у його задоволенні відмовити, про що надав до суду відзив на позовну заяву та доповнення до відзиву, в яких зазначав, що відповідач використовує спірне приміщення згідно угоди про співробітництво від 12.01.2015р., яка укладена між позивачем та відповідачем на предмет розташування кафедри клінічної імунології та мікробіології на базі позивача, яка є чинної та виконується сторонами на даний час. Також відповідач зазначав, що у спірному приміщенні проходить навчально учбовий процес, та здійснюється періодична перепідготовка лікарів та фармацевтів на виконання наказів: Міністерства охорони здоров'я № 121 від 28.05.1993 "Про клінічні кафедри та курси"; Міністерства охорони здоров'я № 359 від 19.12.1997р. "Про подальше удосконалення атестації лікарів"; та положення про державний інститут удосконалення лікарі (провізорів) від 27.08.1993р. № 144. На підтвердження проведення перепідготовки лікарів та фармацевтів у спірному приміщенні відповідачем надані договори про сумісну діяльність укладені між відповідачем та державними медичними установами, які на думку відповідача підтверджують використання договору про співробітництво, який укладений між позивачем та відповідачем. Також відповідачем надана копія рішення господарського суду м. Києва у справі №910/28160/15, як практика розгляду з аналогічного спору.

У судовому засіданні 30.05.2016р. оголошувалась перерва до 06.06.2016р. о 10:00.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, пояснення їх повноважних представників, всебічно та повно зясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Державній установі "Інститут мікробіології та імунології ім.І.І. Мечникова НАН України" (далі по тексту - позивач) в оперативному управлінні на праві повного господарського відання належить нежитловий будинок Головного корпусу і всі його нежитлові приміщення за адресою: вул. Пушкінська, буд. 14-16, м. Харків.

Частину третього поверху, в розмірі 253,18 м.кв. нежитлового приміщення будинку Головного корпусу Інституту позивача, займає Харківська медична академія післядипломної освіти (далі по тексту - відповідач), яка розмістила свій структурний підрозділ - кафедру клінічної імунології та мікробіології.

Позивач зазначає, що договір оренди приміщень третього поверху між позивачем та відповідачем не укладався і відсутній, але в позивача є потреба в використанні займаних відповідачем приміщень. На неодноразові звернення позивача звільнити приміщення відповідач не реагує, що зумовило звернення позивача до суду із даним позовом.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог та заперечень учасників судового процесу, користуючись принципом обєктивної істини, принципами добросовісності, розумності та справедливості суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених ГПК України заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Стаття 3 ЦК України (ч. 2 та 3), закріплює, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Як вбачається з матеріалів справи, 12.01.2015р. між позивачем ("Інститут" за договором) та відповідачем ("Академія" за договором) було укладено договір про співробітництво б/н. Відповідно до умов договору обидві сторони прийняли на себе взаємні обов'язки з вдосконалення науково дослідної діяльності, навчально - виховного процесу та ефективного використання матеріальних, кадрових ресурсів і наукового потенціалу "Академії" та "Інституту".

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір - погоджена дія двох або більше сторін спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частини 1,2, 4 статті 202 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК України).

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст.193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно відлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 1130 Цивільного кодексу України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

Відповідно до ст. 1133 Цивільного кодексу України, вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв'язки. Вклади учасників вважаються рівними за вартістю, якщо інше не випливає із договору простого товариства або фактичних обставин. Грошова оцінка вкладу учасника провадиться за погодженням між учасниками.

Відповідно до ст. 1134 Цивільного кодексу України, внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом. Внесене учасниками майно, яким вони володіли на підставах інших, ніж право власності, використовується в інтересах усіх учасників і є їхнім спільним майном.

Таким чином, згідно зазначених норм, спільна діяльність може здійснюватися по відношенню до майна, яким володіють учасники діяльності.

Спільна діяльність, яка здійснюється внаслідок зазначених договорів, направлена на спільне використання майна, яке за договором перебуває у володінні та є внеском у спільну діяльність однієї із сторін.

Відповідно до ч.1-3 ст. 180 Господарського кодексу України, яка визначає істотні умови господарського договору. Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Предметом договору згідно розділу 1 договору про співробітництво є вдосконалення науково - дослідної діяльності, навчально - виховного процесу та ефективного використання матеріальних кадрових ресурсів і наукового потенціалу позивача та відповідача.

Відповідно п.3.1. договору про співробітництво позивач та відповідач під час цього договору не мають взаємних фінансових зобов'язань.

Позивач у позовній заяві посилається на неукладеність договору про співробітництво від 12.01.2015р. у зв'язку із тим, що в ньому відсутні необхідні умови та відповідно до цього даний договір є неукладеним.

Відповідно Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, договір про співробітництво був укладений строком на два роки з моменту його підписання, тобто до 12.01.2017р., тобто виконанням цього договору з 12.01.2015р. до теперішнього часу сторони погодили істотні умови, які не були передбачені договором про співробітництво від 12.01.2015 укладеним між сторонами.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковими.

Враховуючи вищенаведене, та те, що строк дії договору про співробітництво від 12.01.2015р., який був укладений між позивачем та відповідачем не закінчився та договір виконується сторонами позовні вимоги позивача щодо зобов'язання відповідача звільнити приміщення третього поверху нежитлового будинку Головного корпусу Державної установи "Інституту мікробіології та імунології ім. І.І. Мечникова НАМН України" за адресою: вул. Пушкінська, буд. 14-16 в місті Харкові є безпідставними та необґрунтованими, відповідно до цього суд вважає в задоволенні позову відмовити.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. Судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, судові витрати у даній справі покладаються на позивача.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 526, 530 Цивільного кодексу України, статтями 1, 4, 12, 22, 33, 43, 47, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 08.06.2016 р.

Суддя ОСОБА_4