ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

23.05.16р. Справа № 904/1881/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікопольський ливарно-механічний завод", м. Нікополь, Дніпропетровська область

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Залізничмаштехкомплект-Україна", м. Дніпродзержинськ, Дніпропетровська область

про визнання договору оренди № 2501 від 25.01.2013 р. недійсним

Суддя Мельниченко І.Ф.

Представники:

Від позивача: ОСОБА_1, дов. б/н від 21.12.15 р., представник;

ОСОБА_2, дов. б/н від 27.01.16 р., представник;

Від відповідача: ОСОБА_3, дов. б/н від 17.11.15 р., представник.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Нікопольський ливарно-механічний завод» звернулось до господарського суду Дніпропетровської області із позовом про визнання недійсним договору оренди № 2501 від 25.01.2013 р., укладений між ТОВ «Залізничмаштехкомплект-Україна» та ТОВ «Нікопольський ливарно-механічний завод».

Відповідач заперечує проти задоволення вимог позивач, посилаючись на те, що рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 11.02.2016 р. у справі № 904/11210/15 позивача зобовязано повернути відповідачу піч газову штовхаючу, яка є предметом розгляду у даній справі, та яка була предметом договору оренди № 2501 від 25.01.13 р., а також стягнуто неустойку за безпідставне користування майном у розмірі 46 800 грн. Зважаючи на те, що зазначеним рішенням встановлені обставини, які підтверджують право власності відповідача на спірне майно, вимоги позивача про визнання недійсним договору оренди № 2501 від 25.01.2013 р. з підстав того, що воно належить позивачу на праві власності, відповідач вважає безпідставними.

Крім того, відповідач вважає, що позивачем не доведено належними доказами факт переходу права власності до нього на підставі договору поставки № 0108/Т від 01.08.2011 р.

У судових засіданнях 21.04.16 р. оголошувалась перерва до 12.05.16 р., 12.05.16 р. до 17.05.16 р., 17.05.16 р. до 23.05.16 р.

23.05.16 р. в судовому засіданні оголошені вступна та резолютивна частини рішення (ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.).

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

25.01.2013 р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Нікопольський ливарно-механічний завод» (Позивач; орендатор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Залізничмаштехкомплект-Україна» (Відповідач; орендодавець) укладено Договір оренди № 2501 (далі Договір).

Відповідно до п. 1.1. вище зазначеного Договору, орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування майно: виробниче обладнання піч газову штовхаючу, серія «ТермоГаз» - ТО-25.108.6/950-ИЗ-Н-ОВ.

Звертаючись із даним позовом, позивач посилається на те, що зазначена вище піч була придбана ним у власність ще до укладення договору оренди № 2501 від 25.01.2013 р., а саме, на підставі договору поставки № 0108/Т-1 від 01.08.2011 р.

Укладення договору оренди № 2501 від 25.01.2013 р. позивач розцінює як зловживання колишнім директором підприємства останнього, своїми службовими обовязками, отже, при підписанні вказаного договору у останнього був відсутній необхідний обсяг дієздатності для його укладення.

Посилаючись на те, що відповідач не є власником обєкту оренди, позивач просить визнати договір оренди № 2501 від 25.01.2013 р. недійсним на підставі ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України, вважаючи, що спірний правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків .

Заявлені вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтями 6 та 627 ЦК України визначено свободу договору, у вигляді того, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При цьому, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Сутність свободи договору розкривається насамперед через співвідношення актів цивільного законодавства і договору: сторони мають право врегулювати ті відносини, які не визначені у положеннях актів цивільного законодавства, а також відступати від положень, що визначені цими актами і самостійно врегулювати свої відносини, крім випадків, коли в актах законодавства міститься пряма заборона відступів від передбачених ними положень або якщо обов'язковість положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту чи суті відносин між сторонами.

Відповідно п.1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Як вже було зазначено вище, та встановлено господарським судом при розгляді справи № 904/11210/15 і вбачається з матеріалів даної справи, внаслідок укладення спірного договору між сторонами у справі, виникли правовідносини з договору оренди.

В силу ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Об'єктом оренди можуть бути, зокрема, нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення), інше окреме індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення, що належить суб'єктам господарювання.

До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами ст. ст. 759 - 761 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Виходячи з системного аналізу зазначених норм, об'єктом оренди може бути будь-яке майно, що має індивідуальні ознаки, в т. ч. нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення) та інше окреме індивідуально визначене майно, орендодавцем якого має бути його власник або особа, уповноважена на укладення договору оренди.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятись у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ГПК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, для визнання оспорюваного договору недійсним позивач має довести за допомогою належних засобів доказування, що договір суперечить вимогам чинного законодавства щодо його форми, змісту, правоздатності і волевиявленню сторін, на момент укладення договору свідомо існує об'єктивна неможливість настання правового результату, а також, що внаслідок його укладення порушені права або охоронювані законом інтереси позивача.

У свою чергу частина 1 статті 234 ЦК України передбачає, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються ним. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Отже, фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч. 5 ст. 203 ЦК України, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний.

Таким чином, фіктивний правочин існує лише на папері. Його основне завдання полягає в тому, щоб створити уявлення в оточуючих суб'єктів про наявність правового зв'язку між сторонами такого правочину.

Проте, як вбачається із наданих відповідачем доказів, факт права власності ТОВ "Залізничмаштехкомплект-Україна", на обґєкт оренди піч газову, як і факт існування між сторонами правовідносин з оренди, встановлені рішенням господарського суду Дніпропетровської області у справі № 904/11210/15 від 11.02.2016 р., яке набрало законної 24.03.2016 р. та у якій брали участь ті самі сторони.

Відповідно до ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 "Справа "Совтрансавто-Холдинг" проти України" суд зазначив, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в закону силу, не може бути поставлено під сумнів.

Відтак, в зазначеному рішенні встановлені обставини, які свідчать про вчинення сторонами фактичних дій, що спрямовані на виконання укладеного правочину, а саме, передача та прийняття в оренду спірного майна, власником якого є ТОВ "Залізничмаштехкомплект-Україна". Це свідчить про наявність волі сторін на виконання спірного договору, яка співпадає з їх волевиявленням. Тобто, учасники правочину дійсно мали намір створити правові наслідки на момент його вчинення.

У зв'язку з чим такий договір не може розцінюватися як фіктивний у розумінні ст. 234 ЦК України.

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Желтяков проти України» від 09.09.2011 р. визначено, що право на справедливий розгляд судом, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів.

Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов'язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру.

Таким чином, рішенням господарського суду від 11.02.2016 р. у справі № 904/11210/15 встановлений факт належності права власності відповідачу, а отже, суд приходить до висновку про те, що у останнього був необхідний обсяг дієздатності для укладення договору оренди № 2501 від 25.01.2013 р.

Крім того, як свідчать матеріали справи, всі загальні вимоги, додержання яких є необхідними для дійсності правочину, у розумінні ст. 203 Цивільного кодексу України, сторонами при укладенні договору, додержано, в зв'язку з чим у суду відсутні підстави для визнання його недійсним.

Керуючись ст.ст. 203, 215, 546, 553, 626, 627, 628, 638 Цивільного кодексу України, ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позовних вимог.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено: 31.05.16 р.

Суддя ОСОБА_4