РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2016Справа №910/5805/16
За позовом Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта"

до товариства з обмеженою відповідальністю "ЦЕНТРРЕСУРСІНВЕСТ"

про стягнення 384 247,93 грн.

Суддя Головатюк Л.Д.

Представники

Від позивача Беспаль Л.Г.(дов. від 28.10.2015)

Від відповідача Івженко Г.М.(директор)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Українське державне підприємство поштового зв'язку "Укрпошта" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю "ЦЕНТРРЕСУРСІНВЕСТ" про стягнення 384 247,93 грн. штрафу та пені у зв'язку з неналежним виконанням умов договору поставки № 015-63 від 16.04.2015.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 04.04.2016 порушено провадження у справі № 910/5805/16 та призначено до розгляду на 20.04.2016.

20.04.2016 в судовому засіданні оголошено перерву на 26.04.2016, а 26.04.2016 - на 26.05.2016 для подання додаткових доказів по справі.

Представник позивача з'явився в судове засідання 26.05.2016, надав пояснення по суті справи позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання 26.05.2016 також прибув, дав пояснення по справі, в яких заперечував проти позову та просив відмовити в його задоволенні.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

У судовому засіданні складено протокол згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення проти позову, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вислухавши думку представників позивача та відповідача, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

16.04.2015 між Українським державним підприємством поштового зв'язку «Укрпошта» (далі - УДППЗ «Укрпошта», позивач, покупець) та товариством з обмеженою відповідальністю «Центрресурсінвест» (далі - ТОВ «Центрресурсінвест», відповідач, постачальник) було укладено договір поставки № 015-63 (далі - договір).

Відповідно до пункту 1.1. постачальник зобов'язується протягом шести місяців 2015 року поставити у власність покупця в особі його філіалів (дирекцій) УДППЗ «Укрпошта» паливо рідинне та газ; оливи мастильні (бензин та дизельне паливо дрібним оптом - партіями), згідно з кодом ДКПП 016:2010-19.20.2. (далі - продукція), а покупець в особі його філіалів (дирекцій) - прийняти та оплатити продукцію в порядку та на умовах цього договору.

Згідно із пунктом 1.2. договору найменування продукції (асортимент, кількість та ціна) наведені у додатку № 1 до цього договору (Специфікації), який є невід'ємною частиною договору.

Відповідно до пункту 4.1. договору оплата за поставлену продукцію здійснюється покупцем, в особі своїх філіалів (дирекцій) впродовж 10 календарних днів з моменту отримання кожної окремої партії продукції, на підставі належно оформлених первинних документів (видаткової накладної, акту приймання-передачі продукції) та належним чином оформленої електронної податкової накладної, зареєстрованої в Єдиному реєстрі податкових накладних (далі ЄРПН), які надаються Покупцю при оформленні поставки продукції, але не пізніше 10 числа місяця наступного за звітним.

Пунктом 5.5. поговору визначено, що строк поставки партії продукції: протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту подання замовлення покупцем, в особі своїх філіалів (дирекцій).

Відповідно до пункту 5.6. договору замовлення подасться покупцем шляхом відправлення факсограми та телефонограми на адресу постачальника.

Відповідно до пункту 5.7. договору розподіл паливно-мастильних матеріалів по філіалам (дирекціям) УДГШЗ «Укрпошта» здійснюється покупцем в межах цього договору згідно додатку № 2, який є невід'ємною частиною даного договору.

Згідно із пунктом 5.14. договору обов'язки постачальника з передачі окремої партії продукції покупцю вважаються виконаними з моменту підписання Сторонами належним чином оформлених первинних документів (видаткової накладної, акту приймання-передачі продукції) та податкової накладної.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань в частині вчасної поставки обумовленого договором товару, у зв'язку з чим даний товар було поставлено із запізненням, що є підставою для стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "ЦЕНТРРЕСУРСІНВЕСТ" штрафних санкцій.

Зважаючи на вищенаведене, позивач просить суд стягнути з відповідача 270 723,18 грн. пені та 113 524,74 грн. штрафу.

Відповідач подав письмовий відзив на позов, де проти невчасної поставки товару позивачу заперечував, зазначивши, що в обґрунтування неналежного виконання відповідачем умов договору, позивачем до матеріалів справи надані заявки та скрін-шоти сторінок електронної пошти, частина з яких направлена явно не на адресу відповідача, а частина направлена на невідому поштову скриньку та отримана невідомо ким.

Проаналізувавши кількість палива, яку за твердженнями позивача необхідно було поставити, але відповідачем не поставлена, вбачається, що потреба в ПММ в рази більша фактично поставленій кількість ПММ, що неминуче би призвело до зупинки роботи дирекцій позивача, але у зв'язку з відсутністю відомостей щодо зупинки роботи позивача чи його дирекцій, свідчить, що у заявках на поставку ПММ вказувався значно менший обсяг товару ніж зазначає позивач, тобто відомості у поданих позивачем заявкам не співпадають з реальними обставинами справи.

У противагу доказам позивача, відповідачем до матеріалів справи додані копії телефонограм, у відповідності до п. 5.6 договору, в яких відображені заявки позивача (дирекцій) на поставку ПММ, їх обсяг та пункт призначення; витяг з електронного реєстру заявок (телефонограм) на паливо за договором № 015-63 від 16.04.2015 за період з 16.04.2016 по 19.06.2015, копією журналу реєстрації телефонограм, копіями первинних документів, на підтвердження здійснення поставок згідно вищевказаних заявок; а також документи, що вказують на поставку ПММ згідно заявок, відсутніх у позивач, але наявних у відповідача, що також є доказом того, що вищезазначені заявки між сторонами передавалися та приймалися за телефоном, а не шляхом електронного листування.

Також між позивачем та відповідачем були укладені додаткові угоди від 10.07.2015 та 16.10.2015, якими зменшено ціну договору та обсяги поставок, що додатково свідчить про те, що виробнича потреба позивача у ПММ є нижчою ніж вказана у заявках позивача.

Тобто з наведеного вище вбачається, що відповідачем умови договору виконувалися належним чином, заявки оформлювалися згідно договору, поставка здійснювалася вчасно та у обсягах, вказаних у заявках, а відтак позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі 270 723,18 грн. та штрафу у розмірі 113 524,74 за несвоєчасно поставлений товар задоволенню не підлягають.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

За своєю правовою природою договір № 015-63 від 16.04.2015 є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання параграфа 1 глави 30 Господарського Кодексу України.

Частинами 1, 6 статті 265 Господарського кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Реалізація суб'єктами господарювання товарів негосподарюючим суб'єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Аналогічні положення містяться і у статті 712 Цивільного кодексу України, згідно з якою за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань.

Обґрунтовуючи неналежне виконання відповідачем умов договору, щодо поставки ПММ, позивач вказує на подію, що не передбачена умовами договору, а відтак і нормам чинного законодавства, а саме ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України.

В своїй позовній заяві позивач зазначає, що заявки на поставку продукції направлялися відповідачу на електронну адресу, що підтверджується скрін-шотами та вказує, що електронне листування є звичаєм ділового обороту, що не передбачене законодавством або договором, але сформоване та широко застосовується в області підприємницької діяльності та правил поведінки.

Таким чином позивачем, в порушення умов договору, самостійно визначена подія від якої останній відраховує термін виконання зобов'язань з настанням якої у відповідача начебто виникає обов'язок, щодо здійснення поставки ПММ.

Однак суд не погоджується із вказаною позицією позивача, у зв'язку з таким:

Порядок та форма направлення заявок визначена умовами договору, а саме п. 5.6.

Тобто, ст. 526 Цивільного кодексу України визначений момент виконання зобов'язання згідно умов договору звичаям ділового обороту.

Дана позиція Цивільного кодексу України повністю кореспондується з ч.1 ст. 193 Господарського кодексу України в якій також встановлено, що господарські зобов'язання виконуються відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Тобто, в разі відсутності прописаного у договорі порядку направлення заявок від позивача відповідачу, можливо б було говорити, що направлення заявок на електронну адресу останнього є тією подією, яка породжувала б обов'язок відповідача здійснити позивачу поставку товару у строки передбачені договором.

Але оскільки договором чітко прописаний порядок направлення заявок, то посилання позивача на скрін-шоти сторінок електронної пошти, як на доказ направлення відповідачу таких заявок неналежним та не допустимим, в розумінні ст. 34 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши додані до позову заявки та скрін-шоти вбачаються невідповідності даних, реальним обставинам справи, з підстав описаних нижче.

Так, позивач стверджує, що заявка від 16.04.2015 отримана відповідачем 20.04.2015, що підтверджується вхідним штемпелем, але дане твердження є необґрунтованим та безпідставним, оскільки з даної відмітки не вбачається, що вказана заявка отримана безпосередньо відповідачем, оскільки посилань ким саме остання отримана не міститься, а із штемпеля "ВХ.№1 від 20.04.2015" не можна дійти беззаперечного висновку, що вищевказана заявка отримана саме ТОВ "ЦЕНТРРЕСУРСІНВЕСТ".

Також, якщо проаналізувати хронологію подій, щодо виконання умов договору за вищезгаданою заявкою, то вбачається, що відповідачем дана заявка виконана на 3 дні раніше, ніж була отримана останнім (дата отримання заявки 20.04.2015, дата поставки 17.04.2015).

Заявка від 05.05.2014 взагалі не містить доказів щодо направлення її відповідачу та датована роком, коли відповідач ще не був зареєстрований, а договір ще не був /кладений.

Заявки від 25.05.2015, 29.05.2015, 04.06.2014 (скрін-шот від 05.06.2015), 08.06.2015 та 2 заявки від 12.06.2015 направлені на електронну адресу texoil-nata.

TOB "ЦЕНТРРЕСУРСІНВЕСТ" вважає за необхідне повідомити, що відомостей стосовно того, кому належить електронна адреса "texoil-nata" не має, а відтак належних доказів направлення вищезгаданих 6 заявок позивачем відповідачу до матеріалів справи не додано.

Тобто, якщо виходити з умов договору та норм чинного законодавства, а також з документів наданих позивачем до матеріалів справи випливає, що у період з 25.05.2015 по 12.06.2015 у відповідача підстав здійснення поставок ПММ не було.

Інші заявки, які за твердженням позивача були направлені на електронну адресу відповідача, і дійсно в графі "кому" вказаний адресат "ЦЕНТРРЕСУРСІНВЕСТ", також не можуть бути належним, достовірним та допустимим доказом події, що породжує у відповідача обов'язок виконання своїх зобов'язань, щодо поставки товару, з наступних підстав.

Як вбачається з параграфу 13 договору "Юридичні адреси та банківські реквізити сторін" та у всіх додатках до нього у реквізитах ТОВ "ЦЕНТРРЕСУРСІНВЕСТ" посилань на адресу електронної пошти не має, а тому неможливо дійти беззаперечного висновку, що вказівка на адресата Центрресурсінвест в скрін-шотах є поштовою адресою саме підприємства відповідача.

Натомість в реквізитах договору та в усіх додатках до нього вказаний тел./факс за яким і приймалися заявки на поставки ППМ.

Дана обставина підтверджується витягом з реєстру заявок (телефонограм) на паливо за договором № 0153-63 від 16.04.2015, телефонограмами та журналом реєстрації телефонограм, в яких фіксувалося від кого отримана заявка, дата її отримання, вид та кількість ПММ, що необхідно поставити та пункт призначення, а факт поставки та отримання ПММ підтверджуються видатковими накладними, рахунками - фактури та актами приймання-передавання(додані до матеріалів справи).

Так, відповідач вважає, що наявність чи відсутність будь-яких зобов'язань сторін підтверджується первинними документами та іншими доказами, посилання на які мають міститися в умовах договору, що фіксують та підтверджують господарські операції, які для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати як обов'язкові реквізити, так і додаткові реквізити в залежності від характеру операції, зокрема підставу для здійснення господарських операцій, дані про документ, що засвідчує особу - одержувача, номер документу, ідентифікаційний код підприємства тощо.

Тобто, для надання документам доказової сили необхідні повні дані про конкретні господарські операції, що здійснюються за конкретним договором, укладеним між сторонами.

Частиною 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідачем до матеріалів справи додані належні та допустимі докази вказівки на подію з настанням якої у останнього виникав обов'язок вчинення певних дій, згідно договору поставки № 015-63 від 16.04.2015.

З порівняльного аналізу даних позивача та відповідача, щодо обсягів необхідних та поставлених ПММ, наведених у таблиці, вбачається, що деякі Дирекції недоотримали ПММ більше ніж у половину від кількості, що була вказана у заявках позивача, на деякі взагалі поставка необхідних ПММ не здійснювалася, а деякі отримали ПММ без заявок взагалі.

Отже, суд дійшов висновку, що якщо б відповідач неналежним чином виконував взяті на себе зобов'язання в частині здійснення поставки ПММ у кількості, що вказана у заявках, то це неминуче призвело б до зупинки роботи дирекцій позивача, а оскільки доказів зупинки роботи дирекцій позивачем до матеріалів справи не додано, то факт відсутності порушення відповідачем умов договору в частині повноти та своєчасності поставки ППМ є доведеним.

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 617 Цивільного кодексу України передбачено, що не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Судом не встановлено фактів наявності порушень відповідачем взятих на себе господарських зобов'язань.

Внаслідок укладення договору між сторонами згідно ст. 11 ЦК України, виникли цивільні права та обов'язки. Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення ГК України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 ГК України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Статтею 626 ЦК України визначено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором. Зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦКУ) Відповідно до ст.629 ЦКУ договір є обов'язковим до виконання сторонами, а отже умови договору, укладеного між сторонами є юридично обов'язковими.

Згідно ст. 173 ГК України один суб'єкт господарського зобов'язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб'єкта, а інший суб'єкт має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

У відповідності до ст.ст. 202, 203, 205, 206 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст.525, 526 ЦК України, відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

У відповідності до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

На підставі ст. 3 ЦК України, яка закріплює свободу договору, сторони мають право як врегулювати у договорі свої відносини, які не врегульовані цими актами, так і відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Відповідно до ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається у випадках і на умовах, встановлених договором.

Згідно ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати всій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

В силу частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Таким чином, суд вважає недоведеними позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі 270 723,18 грн. та штрафу у розмірі 113 524,74 за несвоєчасно поставлений товар, а тому дані позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. ст. 33, 43, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог повністю.

Відповідно до ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись Цивільним Кодексом України, ст.ст. 33, 34, 49, 64, 75, 82, 83, 84, 85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

3. Копію рішення розіслати сторонам.

Суддя Головатюк Л.Д.

Дата підписання повного тексту рішення - 01.06.2016