КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" травня 2016 р. Справа№ 910/1978/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Отрюха Б.В.

суддів: Тищенко А.І.

Михальської Ю.Б.

За участю представників:

Від позивача: Левченко В.І.-представник;

Від відповідача: Острова В.В.-представник;

Смілик Т.М.-представник;

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва

на рішення Господарського суду міста Києва від 25.03.2016

у справі № 910/1978/16 (суддя Прокопенко Л.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства „Київенерго"

до Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва

про стягнення 36 181,47 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство „Київенерго" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва про стягнення 36 181,47 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.03.2016 позовні вимоги Публічного акціонерного товариства „Київенерго" до Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва про стягнення 36 181,47 грн. задоволено в повному обсязі.

Присуджено до стягнення Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва на користь Публічного акціонерного товариства „Київенерго" основну заборгованість в розмірі 22 523 грн. 11 коп., пеню в розмірі 6 533 грн. 35 коп., інфляційні втрати в розмірі 6 535 грн. 12 коп., 3 % річних в розмірі 589 грн., судовий збір в розмірі 1 378 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить оскаржуване рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким в позовних вимогах Публічному акціонерному товариству "Київенерго" відмовити в повному обсязі.

Одночасно відповідачем подано клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження, у зв'язку з несвоєчасним отриманням оскаржуваного рішення.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва у справі №910/1978/16 передано на розгляд колегії суддів у складі: Головуючого судді Отрюха Б.В., суддів Тищенко А.І. та Михальської Ю.Б.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.04.2016 апеляційну скаргу поновлено строк на апеляційне оскарження, прийнято до провадження та призначено до розгляду на 31.05.2016.

31.05.2016 через відділ документального забезпечення суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив, залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а рішення місцевого господарського суду без змін, який колегія суддів оглянула та долучила до матеріалів справи.

В судовому засіданні, 31.05.2016, учасники судового процесу надали свої пояснення, щодо суті спору.

Згідно зі ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, апеляційний господарський суд встановив наступне.

Відповідно до п. 3 ЗУ „Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії" статтю 19 після частини третьої доповнено двома новими частинами: „4. Виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об'єктів усіх форм власності є суб'єктом господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація).

5. Виконавцем послуг з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) для об'єктів усіх форм власності є суб'єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання та водовідведення.

У зв'язку з цим частину четверту вважати частиною шостою".

Проте, ч. 6 ст. 19 ЗУ „Про житлово-комунальні послуги" визначено, що особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Таким чином, враховуючи приписи ч. 6 ст. 19 ЗУ „Про житлово-комунальні послуги" вбачається, що внесенні зміни 26.04.2014 ЗУ „Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії", а саме визначення ПАТ „Київенерго" виконавцем послуг, ніяким чином не позбавляють балансоутримувача (управителя) будинку в даному випадку Відповідача бути споживачем або виконавцем послуг.

Як вбачається з матеріалів справи 26.12.2003 між позивачем та відповідачем було укладено договір на постачання теплової енергії у гарячій воді, предметом якого є постачання, користування та своєчасна сплата в повному обсязі спожитої теплової енергії у гарячій воді.

Згідно з п. 2.2.1 Позивач зобов'язується постачати теплову енергію у вигляді гарячої води на потреби: опалення та вентиляцію - в період опалювального сезону; гарячого водопостачання - протягом року; в кількості та в обсягах згідно з Додатком № 1 до Договору.

Відповідач зобов'язаний додержуватися кількості споживання теплової енергії по кожному параметру в обсягах, які визначені у Додатку № 1 до Договору, не допускаючи їх перевищення , та своєчасно сплачувати вартість спожитої теплової енергії. Виконувати умови та порядок оплати, в обсягах і в терміни, які передбачені в Додатку № 7. ( п.2.3.1-2.3.2)

Пунктом 5.1 Договору визначено, що облік споживання „абонентом" теплової енергії проводиться розрахунковим способом ( по приладах обліку)

Відповідно до п. 5 Додатку 4 абонент що місяця з 12 по 15 число самостійно отримує в районному відділі тепло збуту № 2 за адресою: вул. Драгоманова, буд. № 40-В, розрахункова група, табуляграму фактичного споживання теплової енергії за попередній період, акт звірки на початок розрахункового періоду. Відповідач до початку розрахункового періоду (місяця) сплачує позивачу вартість заявленої у договорі кількості теплової енергії на розрахунковий період, з урахуванням сальдо розрахунків на початок місяця.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що внаслідок не виконання відповідачем своїх зобов'язань за Договором, у відповідача утворилась заборгованість за період з 01.12.2014 по 01.05.2015 в розмірі 22 523,11 грн.

Згідно з ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Враховуючи вищевикладене між позивачем та відповідачем виникли відносини, що породжують цивільні права та обов'язки, оскільки позивач надає житлово-комунальні послуги, а відповідач ними користується.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін)(ст. 530 ЦК України).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо правомірності нарахування позивачем суми основної заборгованості за надання послуг у розмірі 22 523,11 грн.

Крім основної заборгованості, позивач просив суд першої інстанції стягнути з відповідача пеню у розмірі 6 533,35 грн., 6 535,12 грн. - інфляційної складової боргу, 589,90 грн. - 3% річних у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором.

Пунктом 7 Додатку 4 визначено, що відповідачу на суму боргу на початок кожного розрахункового періоду ( місяця) позивачем нараховується пеня в розмірі 0,5% за кожний день, до моменту його повного погашення, але не більше суми обумовленої чинним законодавством України.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", пеня нараховується у розмірі, що не перевищує подвійної облікової ставки НБУ в межах скороченого строку позовної давності, та відповідно до розрахунку ціни позову (Додаток 1) становить 6 533,35грн.

Згідно з ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Статтею 624 ЦК України визначено, що якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Договором може бути встановлено обов'язок відшкодувати збитки лише в тій частині, в якій вони не покриті неустойкою.

Враховуючи викладене колегія суддів погоджується з наявним в матеріалах справи розрахунком пені а тому, позовні вимоги в частині стягнення пені в розмірі 6 533,35грн. дійсно обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Згідно з ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів погоджується з розрахунком суду першої інстанції, щодо суми збитків від інфляції та 3% річних з простроченої суми, вважає його обґрунтованим, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача 6535,12 грн. - збитків від інфляції та 589,90 грн. - 3% річних, також підлягають задоволенню, про що вірно вказав суд першої інстанції.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 16.12.2015 у справі № 910/14306/15.

Що стосується направлених листів відповідача з вимогою про розірвання Договору, колегія суддів зазначає наступне.

Листом № 47-3579 від 07.08.2014 відповідач просив розірвати договори на постачання теплової енергії за взаємною згодою сторін з 01.08.2014.

Відповідно до п. 8.2 Договору, останній припиняє свою дію в випадках: закінчення строку на який він був укладений; взаємної згоди сторін про його припинення; прийняття рішення судом; передбачених п.6.4.1 Договору; ліквідації сторін.

Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічне положення закріплено у частині першій ст. 188 ГК України: зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Частиною 3 статті 653 ЦК України в разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Як вбачається зі змісту листа № 029/53/8271 від 28.08.2014 позивачем надано відповідь на лист № 47-3579 від 07.08.2014, в якому зазначено наступне: „враховуючи укладення між ПАТ „Київенерго" та КП УЖГ Дніпровського району м. Києва з 01.07.2014 Договір „Про співпрацю", договори на постачання теплової енергії житлових будинків за наданим переліком вважаються припиненими з 20.06.2014 в частині здійснення постачання теплової енергії населенню (окрім споживачів категорій „бюджетні організації", „інші споживачі", „творчі спілки", „релігійні організації").

Тобто, з вищевикладеного вбачається, що сторони дійшли взаємної згоди про розірвання з 30.06.2014 лише договорів в частині здійснення постачання теплової енергії населенню.

Листом № 47-1585 від 19.05.2015 відповідач просив припинити з 15.04.2015 дію договорів на постачання теплової енергії господарчим блокам, чим підтверджується факт того, що Договір був чинним у спірному періоді.

Листом № 029/53/1/10292 від 28.08.2015 позивачем надано відповідь на лист № 47-1585 від 19.05.2015 в якому надано згоду припинити дію договору з 01.09.2015 р.

Як вбачається з матеріалів справи, останні нарахування за спожиту теплову енергію були здійсненні в квітні 2015 року.

Що стосується тверджень відповідача про те, що згідно розпорядження Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 17.06.2013 № 335, з 02.09.2013 весь житловий та нежитловий фонд передано на праві господарського відання до КП „Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва", у зв'язку з чим відповідач не є балансоутримувачем нежитлової будівлі за адресою: вул. Серафимовича. 11 то колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 9.4 Договору, визначено, що жодна із сторін не має право передавати свої права та обов'язки за даним Договором третій стороні, без письмової згоди іншої сторони іншої сторони. При наявності такої необхідності Договір необхідно переоформити на нового суб'єкта Договору.

Відповідно до п. 9.3 Договору, у випадках передачі „абонентом" об'єкту іншій організації, „Енергопостачальна організація" повинна бути повідомлена в 3-денний термін відповідним двостороннім листом здаючого та приймаючого об'єкт. У цьому разі Договір буде припинений тільки при повній сплаті „абонентом" заборгованості за спожиту теплову енергію".

Як вбачається з наявних в матеріалах справи копій рішень Господарського суду міста Києва від 20.01.2016 у справі 910/30082/15, від 15.01.2016 у справі № 910/30078/15, від 04.08.2015р. у справі № 910/14345/15, від 11.08.2015р. у справі № 910/14352/15 що саме відповідачем надавались комунальні послуги для нежитлового фонду (господарчого блоку), а також і той факт, що з 02.09.2013 нежитловий фонд до КП „Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва" не передавався.

Згідно з ст. 35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Заперечення скаржника, які містяться в матеріалах справи, в апеляційній скарзі, не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, тому є необґрунтованими.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України передбачено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Скаржником належними та допустимими доказами не спростовані встановлені вище обставини.

Враховуючи зазначене вище, судова колегія вважає, що місцевим господарським судом повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи та надано їм належну правову оцінку досліджені всі наявні в матеріалах справи докази, рішення місцевого господарського суду, яким задоволено повністю позовні вимоги, відповідає чинному законодавству та матеріалам справи; колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 25.03.2016 у справі № 910/1978/16 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/1978/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Б.В. Отрюх

Судді А.І. Тищенко

Ю.Б. Михальська