ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2016 р. Справа № 909/313/16

Господарський суд Івано-Франківської області у складі: судді Фанди О.М., секретаря судового засідання Поліводи С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1, 77300,

до відповідача: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, вул. Галицька, 4, с. Бринь, Галицький район, Івано-Франківська область, 77165,

про визнання права власності на офісні приміщення загальною площею 193,6 кв.м. (104,3 кв.м. - підвальні приміщення, 89,3 кв.м. - приміщення першого поверху), які знаходяться за адресою: Івано-Франківська область, м. Калуш, вул. Б. Хмельницького, буд. 14

за участю

від позивача: представники не з"явився

від відповідача: представники не з'явилися

встановив: Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до господарського суду Івано-Франківської області із позовом до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (далі - відповідач) про визнання права власності на офісні приміщення загальною площею 193,6 кв.м. (104,3 кв.м. - підвальні приміщення, 89,3 кв.м. - приміщення першого поверху), які знаходяться за адресою: Івано-Франківська область, м. Калуш, вул. Б. Хмельницького, буд. 14.

Позовні вимоги обгрунтовані ухиленням відповідача від своїх зобов"язань по передачі у власність позивачу визначену Договором частину нежитлових приміщень по вул. Б. Хмельницького, 14 в місті Калуш.

Представник позивача в судове засідання не з"явився будь-яких клопотань про відкладення розгляду справи суду не подав, хоча про розгляд справи був повідомлений належним чином, що підтверджується відміткою на зворотньому боці ухвали суду від 18.05.16 про відкладення розгляд справи на 31.05.16 та повідомленням про вручення поштового відправлення (вх .№5205 від 26.05.2016).

Відповідач своїм конституційним правом на захист прав і охоронюваних законом інтересів не скористався, відзиву на позов та будь-яких клопотань про відкладення розгляду справи суду не подав, хоча про розгляд справи був повідомлений належним чином, що підтверджується відміткою на зворотньому боці ухвали суду від 18.05.16 про відкладення розгляд справи на 31.05.16 та повідомленням про вручення поштового відправлення (вх .№5179 від 25.05.2016).

Відповідно до ч.3 ст.22 Господарського процесуального кодексу України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходи до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Згідно з п.3.9.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 N18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" з наступними змінами, особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Згідно з пунктом 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України 26.12.2011 N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" з наступними змінами, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи викладене, суд вважає, що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення відповідача належним чином про розгляд судової справи і забезпечення його явки в судове засідання для реалізації ним права на судовий захист своїх прав та інтересів, що дає підстави для висновку суду щодо розгляду справи в порядку, передбаченому статтею 75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи із врахуванням вимог Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод стосовно розгляду справи упродовж розумного строку, всебічно і повно з"ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються вимоги, давши оцінку доказам, які мають значення для справи, суд вважає за правильне взяти до уваги наступне.

14 жовтня 2009 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (по договору - сторона 2/по справі - позивач) та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 (по договору - сторона 1/по справі - відповідач) укладено договір №1/2009 про пайову участь у будівництві добудови додаткових приміщень до існуючого приміщення офісу в м. Калуш по вул. Б. Хмельницького,14.

Предметом вказаного вище договору згідно його п. 1.1 є прийняття відповідачем позивача у пайову участь в будівництві добудови додаткових приміщень до існуючого офісу, який знаходиться в м. Калуші по вул.Б. Хмельницбкого, 14 (далі Будівля) у відповідності до проектної документації.

Відповідно до п. 1.2. Договору, на момент його укладення, попередня (проектна) площа добудови Будівлі складає 225, 9 кв. м., з яких:10,8 кв.м.. - приміщення другого поверху, 98,1 кв.м. - приміщення першого поверху, 104,3 кв.м - підвальні приміщення та 12,7 кв. м. - існуюче приміщення офісу, до якого здійснюється добудова.

Пунктом 1.3. Договору встановлен, що у зв"язку з відсутністю у сторони 1 (ФОП ОСОБА_2Я.) грошових коштів та будівельних матеріалів, фінансування будівництва Будівлі в повному обсязі здійснюється Стороною 2 (ФОП ОСОБА_1М.).

Пунктом 1.5 Договору сторонами узгоджено, що після закінчення будівництва Будівлі, та здачі її в експлуатацію, загальна площа будівлі, яка згідно проекту становить 225,9 кв.м., розподіляється між стороною 1 та стороною 2 наступним чином.

Сторона 1 отримуєприміщення орієнтовною площею 8,8 кв.м., яке запроектоване на першому поверсі будівлі, 10, 8 кв.м., яке запроектоване на другому поверсі будівлі та залишає за собою існуюче приміщення офісу, до якого здійснюється добудова, площею 12,7 кв.м.

Сторона 2 - 193,6 кв.м. від загальної площі Будівлі, з якої 104,3 кв.м. - відвальне приміщення Будівлі, 89,3 кв.м. на першому поверсі.

Сторона 1 і Сторона 2 дійшли згоди про те, що частка (приміщення площею 193, 6 кв.м.) визначена Стороні 2 у загальній площі Будівлі, стає власністю Сторони 2.

Згідно пункту 2.1.1. Договору, відповідач 1 зобов"язаний надати позивачу усю технічну та дозвільну документації необхідну для будівництва Будівлі, а після закінчення будівництва вчинити усі дії для здачі будівлі в експлуатацію.

Також пунктом 2.2.2. Договору встановлено, що після закінчення будівництва Будівлі та здачі її в експлуатацію в установленому законом порядку, Сторона 1 зобов"язується передати стороні 2 у власність, визначену умовами даного договору площу будівлі, за актом приймання-передачі протягом 10-ти днів з моменту введення в експлуатацію, надати останній всі необхідні для оформлення права власності документи, та всіляко сприяти Стороні 2 в оформленні права власності на визначені їй приміщення Будівлі.

У свою чергу, у відповідності до п.2.2.1 сторона 2 взяла на себе зобов"язання фінансувати будівництво Будівлі згідно з умовами даного договору, та здійснити будівництво Будівлі у відповідності до проектної та технічної документації, для чого їй надається право на укладення відповідного договору.

Згідно Декларації про готовність об"єкта до експлуатації, зареєстрованого в Інспекції ДАБК в Івано-Франківській області 11.05.2012 року добудова додаткових приміщень до існуючих приміщень офісу на вул. Б. Хмельницького,14 в м. Калуші завершена повністю.

Статтею 144 Господарського кодексу України встановлено ряд підстав виникнення майнових прав та обов'язків суб'єкта господарювання, серед яких, зокрема, угоди, передбачені законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать; внаслідок створення та придбання майна з підстав, не заборонених законом.

Право на майно, що підлягає державній реєстрації, виникає з дня реєстрації цього майна або відповідних прав на нього, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 134 Господарського кодексу України, суб'єкт господарювання, який здійснює господарську діяльність на основі права власності, на свій розсуд, одноосібно або спільно з іншими суб'єктами володіє, користується і розпоряджається належним йому (їм) майном, у тому числі має право надати майно іншим суб'єктам для використання його на праві власності, праві господарського відання чи праві оперативного управління, або на основі інших форм правового режиму майна, передбачених цим Кодексом.

Регулювання відносин, що виникають у зв'язку із набуттям, здійсненням права власності на майно та його захистом здійснюється Господарським кодексом України, Цивільним кодексом України, іншими нормативно-правовими актами.

Згідно ч. 1 ст. 1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 цього ж Кодексу передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб'єкт захисту, вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб усуває негативні наслідки порушення його прав.

Предмет позову повинен мати правовий характер і випливати з певних матеріально-правових відносин. Підставою позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і докази, що підтверджують позовні вимоги, зокрема факти матеріально-правового характеру, що визначаються нормами матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, їх виникнення, зміну, припинення.

Підтвердження в суді права власності або іншого речового права на майно, що складає предмет спору, здійснюється за допомогою спростування у суді установлених фактів або шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншому речовому праві.

Відповідно до приписів ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Вказана стаття знаходиться в розділі 29 ЦК України "Захист права власності", тобто, стосується випадків, коли існуюче, належно набуте від попереднього власника та належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в особи документів, що засвідчують належність їй такого права, у зв'язку з їх втратою.

Таким чином, відповідний позов пред'являється на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача за передбачених законодавством підстав та підтверджується належними та допустимими доказами. З цим кореспондується стаття 11 Цивільного кодексу України, яка визначає підстави виникнення цивільних прав та обов'язків.

Позов про визнання права власності на майно необхідний позивачеві тоді, коли у інших осіб виникають сумніви у належності йому цього майна, створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності, у зв'язку з наявністю таких сумнівів чи втратою належних правовстановлюючих документів, наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними, а метою подання позову про визнання права власності є усунення невизначеності у суб'єктивному праві, належному особі щодо індивідуально визначеного майна.

Наведеної правової позиції дотримується Верховний Суд України у своїй постанові від 04.04.2011 р. у справі № 25/208-08.

Позов про визнання права власності спрямований на усунення перешкод у здійсненні власником свого права і виключення домагань на приналежне власнику майно за допомогою підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності, судове рішення про задоволення таких вимог має ґрунтуватись на встановленому судом в ході розгляду справи існуючому юридичному факті і не може підміняти собою правовстановлюючих документів.

Таким чином, захист права власності шляхом його визнання в судовому порядку можливий за наявності одночасно двох умов: по-перше, це підтвердження в судовому порядку своїх прав на майно шляхом подання належних і достатніх доказів, які достеменно підтверджують факт набуття права власності на законних підставах, і, по-друге, вичерпне спростування доводів третіх осіб, які оспорюють або не визнають право власності позивача.

Отже, у випадку якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Тобто підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності відповідно до статті 392 ЦК України є оспорення або невизнання існуючого права, а не намір набути вказане право за рішенням суду.

За відсутності доказів оспорювання чи невизнання відповідачем права власності позивача на певне майно відсутні й підстави для визнання права власності на це майно, оскільки право позивача не порушене.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

В силу вимог ст.ст. 33,34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Всупереч прписам ст. 33 ГПК України позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження права власності на спірний об"єкт, фактичної передачі його не відбулося, суд з огляду на приписи ст.334 Цивільного кодексу України констатує, що право власності позивача на спірне майно не виникло.

Системний аналіз вищенаведеного свідчить про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог, оскільки невиконання відповідачем зобов'язань згідно Договору №1/2009 про пайову участь у будівництві добудови додаткових приміщень до існуючого приміщення офісу в м. Калуш по вул. Б. Хмельницького,14 щодо передачі Будівлі після закінчення будівництва та здачі її в експлуатацію не є оспорюванням права власності на вказане майно.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до роз'яснень наданих у постанові пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 р., у разі коли право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

З врахуванням вищенаведеного, вимога позивача до відповідачів про визнання права власності на офісні приміщення загальною площею 193,6 кв.м. (104,3 кв.м. - підвальні приміщення, 89,3 кв.м. - приміщення першого поверху), які знаходяться за адресою: Івано-Франківська область, м. Калуш, вул. Б. Хмельницького, буд. 14 є такою, що не ґрунтується на нормах законодавства України, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позову.

За наведених обставин, суд приходить до висновку відмовити в позові Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про визнання права власності на офісні приміщення загальною площею 193,6 кв.м. (104,3 кв.м. - підвальні приміщення, 89,3 кв.м. - приміщення першого поверху), які знаходяться за адресою: Івано-Франківська область, м. Калуш, вул. Б. Хмельницького, буд. 14.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір по справі слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. 11, 15, 16, 29, 392 Цивільного кодексу України, ст. ст. 20, 134, 144 Господарського кодексу України, ст. ст. 1, 22, 32, 33, 34, 43, 75, ст. ст. 82 -85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в :

відмовити в позові Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про визнання права власності на офісні приміщення загальною площею 193,6 кв.м. (104,3 кв.м. - підвальні приміщення, 89,3 кв.м. - приміщення першого поверху), які знаходяться за адресою: Івано-Франківська область, м. Калуш, вул. Б. Хмельницького, буд. 14.

Судовий збір по справі залишити за позивачем.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 06.06.16

Суддя Фанда О. М.