КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" травня 2016 р. Справа№ 910/2483/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Алданової С.О.

Ропій Л.М.

секретар: Горбунова М.Є.

за участю представників:

позивача: не з'явився;

відповідача: Чечотка М.В.;

розглядаючи у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "ЦЕНТРЕНЕРГО"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 19.04.2016р.

у справі №910/2483/16 (суддя Шкурдова Л.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АВ ТРЕЙД

ГРУП"

до Публічного акціонерного товариства "ЦЕНТРЕНЕРГО"

про стягнення 614 137,35 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "АВ ТРЕЙД ГРУП" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Публічного акціонерного товариства "ЦЕНТРЕНЕРГО" (далі - відповідач) заборгованості за договором про закупівлю (поставку) товарів №121/53 від 17.10.2014р. у загальному розмірі 614 137,35 грн. (з них: 357 759,31 грн. - основний борг, 153 907,24 грн. - інфляційні втрати, 97 120,00 грн. - пеня, 5 350,80 грн. - 3% річних), обґрунтовуючи свої вимоги тим, що заборгованість виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх договірних зобов'язань по здійсненню повної і своєчасної оплати вартості поставленого позивачем товару.

Відповідач заперечував проти стягнення інфляційних втрат, 3% річних та пені, посилаючись на те, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.02.2004р. у справі №15/76-б було порушено провадження про банкрутство відповідача, а тому відповідно до п.4 ст. 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції, що діяла до 19.01.2013р.) протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань. Окрім того, відповідач зазначав про те, що позивач недопоставив відповідачу 23,29 тон продукції, чим порушив умови договору в частині виконання зобов'язань постачальника (продавця) товару. Оскільки в даному випадку має місце прострочення позивача, до відповідача не може бути застосована відповідальність.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.04.2016р. у справі №910/2483/16 позовні вимоги задоволено частково, присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 357 759,31 грн. боргу, 5 350,80 грн. 3% річних, 152 984,40 грн. інфляційних втрат та 7 741,42 грн. витрат по сплаті судового збору. В задоволенні іншої частини позову відмовлено. Окрім того, повернуто позивачу з Державного бюджету України надмірно сплачений судовий збір в розмірі 1 705,22 грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, відповідач звернувся до Київського апеляційного Господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить частково скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 19.04.2016р. у справі №910/2483/16, прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні вимог в частині стягнення з відповідача суми основного боргу у розмірі 357 759,31 грн., 3% річних у розмірі 5 350,80 грн. та інфляційних втрат у розмірі 152 984,40 грн. В іншій частині залишити судове рішення без змін.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права. Загалом, доводи апеляційної скарги відповідача ідентичні тим, які наводилися ним під час розгляду справи господарським судом міста Києва.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.04.2016р. апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 30.05.2016р.

24.05.2016р. через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначав про безпідставність доводів відповідача та просив суд залишити оскаржуване рішення місцевого господарського суду без змін, як таке, що було винесене з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні 30.05.2016р. представник відповідача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, частково скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 19.04.2016р. у справі №910/2483/16, прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні вимог в частині стягнення з відповідача суми основного боргу у розмірі 357 759,31 грн., 3% річних у розмірі 5 350,80 грн. та інфляційних втрат у розмірі 152 984,40 грн. В іншій частині залишити судове рішення без змін.

Представник позивача в судове засідання 30.05.2016р. не з'явився, про поважність причин нез'явлення суд не повідомив, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Оскільки явка представників сторін у судові засідання не була визнана судом обов'язковою, а також приймаючи до уваги наявні у справі докази належного повідомлення представників сторін про місце, дату та час судового розгляду, апеляційний суд визнав можливим розглядати справу у відсутність представника позивача за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 30.05.2016р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

01.09.2014р. відповідачем було проведено торги на закупівлю виробів мінеральних неметалевих інших, н.в.і.у. (азбест хризотиловий), за результатами яких було визначено та акцептовано переможцем позивача.

Позивач отримав від відповідача повідомлення про результати процедури закупівлі №15/4408 від 19.09.2014р. та №15/4409 від 19.09.2014р. (том справи - 1, аркуші справи - 21-22), в яких, зокрема, було вказано предмет закупівлі, його обсяг, місце і строк поставки, ціну акцептованої пропозиції конкурсних торгів.

Окрім того, відповідач надіслав позивачу заявку №23/4582 від 29.09.2014р. на поставку азбесту хризотилівого марка А-6 (том справи - 1, аркуш справи - 23).

На підставі вказаної заявки позивач здійснив поставку обумовленої продукції в кількості 30,0 т на склад відповідача, про що було складено товарно-транспортні накладні та акти прийому-передачі продукції, які були оформлені на відповідальне зберігання Зміївської ТЕС ПАТ "Центренерго" (зберігач) (том справи - 1, аркуші справи - 24-27).

17.10.2014р. між позивачем, як постачальником, та відповідачем, як покупцем, було укладено договір №121/53 про закупівлю (поставку) товарів (далі - Договір поставки) (том справи - 1, аркуші справи - 28-31).

За умовами Договору поставки (п.п.1.1-1.3) постачальник зобов'язується поставити покупцю товари (продукцію). Покупець зобов'язується прийняти та оплатити продукцію, що поставляється відповідно до умов Договору. Найменування (номенклатура, асортимент), ціна, кількість, строки (графік) поставки та інші характеристики продукції зазначені в Додатках до Договору.

Ціна Договору і порядок здійснення оплати визначений сторонами в розділі 4 Договору поставки, згідно з яким ціною договору є загальна сума цін на продукцію (вартість) з ПДВ, що поставляється за даним договором. Ціни на продукцію визначаються в Додатку до Договору. Ціна може бути зменшена за взаємною згодою сторін. Вартість продукції, зазначена в п.2.1 цього Договору, включає вартість тари, упаковки, маркування продукції, а також інші витрати, які покладаються на постачальника відповідно до умов постачання, зазначених в п.3.1 Договору. Розрахунки за продукцію здійснюються покупцем у національній валюті України шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок постачальника на підставі рахунку постачальника в порядку, передбаченому Додатком до договору. Сторони обумовлюють, що при надходженні постачальнику від покупця зазначені кошти надходять в першу чергу в рахунок оплати вартості продукції.

Порядок приймання-передачі продукції погоджений сторонами в розділі 5 Договору поставки, згідно з п.п.5.3, 5.8 якого датою поставки є дата підписання уповноваженими представниками Сторін Акту приймання-передачі продукції. У разі, якщо фактична передача продукції і дата підписання Акту приймання-передачі продукції не співпадають - до підписання Акту приймання-передачі продукції (в т.ч. в період приймання продукції за кількістю та якістю) продукція вважається переданою покупцю на відповідальне зберігання. При поставці продукції постачальник зобов'язаний надати покупцю необхідні приналежності та наступні оригінали документів: рахунку-фактури; податкової накладної (у разі постачання підакцизних товарів та товарів, увезених на митну територію України (імпортних товарів), постачальник зобов'язаний обов'язково вказувати в реквізитах податкової накладної "Код товару згідно з УКТ ЗЕД"); відповідних товаросупроводжувальних накладних; іншої документації згідно договору.

Згідно з п.9.6 Договору поставки у випадку несвоєчасної оплати продукції покупець сплачує постачальнику неустойку у вигляді пені в розмірі однієї облікової ставки Національного банку України від ціни неоплаченої продукції.

В п.12.1 Договору поставки останній набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами та скріплення печатками сторін і діє протягом строку, зазначеного в Додатку до договору.

Між сторонами було укладено Додаткову угоду №1 до Договору поставки (том справи - 1, аркуш справи - 39), в якому сторони внесли зміни до п.п.1, 2 Додатку №1 до Договору, скоригувавши кількість та вартість продукції з 60 т. вартістю 623 998,80 грн. на 57,69 т. вартістю 599 974,85 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав про те, що він поставив, а відповідач прийняв продукцію на загальну суму 357 759,31 грн., однак відповідач не розрахувався з позивачем, що призвело до виникнення заборгованості, розмір якої на час звернення з позовом до суду становив 357 759,31 грн.

Позивач звернувся до відповідача з претензією вих.№33 від 02.04.2015р. (том справи - 1, аркуш справи - 47), в якій просив погасити заборгованість.

Відповідач у відповіді на претензію від 07.05.2015р. №2325 (том справи - 1, аркуші справи - 48-49) зазначав про порушення позивачем строків поставки продукції у кількості 23,29 т на суму 242 215,53 грн., у зв'язку з чим на вказану суму відповідачем було здійснено нарахування штрафних санкцій. З урахуванням наведеного, відповідач просив позивача розглянути питання щодо можливості проведення зарахування зустрічних однорідних вимог.

Позивач в листі вих.№53 від 27.05.2015р. (том справи - 1, аркуш справи - 50) повідомив відповідача про те, що дійсно в Додатку №1 до Договору поставки вказано наступні терміни поставки продукції: 30 тон до 09.2014р. та 30 тон до 10.2014р. Однак Додаток №1 та Договір поставки були підписані сторонами лише 17.10.2014р., у зв'язку з чим строк поставки до 09.2014р. є некоректним. Окрім того, договір про забезпечення виконання Договору поставки неустойкою №121/53/Н укладений 16.10.2014р., тоді як сам Договір поставки укладений наступного дня, тобто 17.10.2014р. З урахуванням наведеного, позивач заперечував проти проведення зарахування однорідних вимог з відповідачем у з в'язку з відсутністю таких вимог з боку відповідача.

Зважаючи на відмову відповідача в добровільному порядку сплатити всю суму заборгованості, окрім вимог про стягнення основного боргу, позивач просив суд стягнути з відповідача 153 907,24 грн. інфляційних втрат, 97 120,00 грн. пені та 5 350,80 грн. 3% річних.

Місцевий господарський суд частково задовольнив позовні вимоги, визнавши їх документально підтвердженими та нормативно обґрунтованими лише в частині стягнення з відповідача 357 759,31 грн. основного боргу, 5 350,80 грн. 3% річних та 152 984,40 грн. інфляційних втрат. В задоволенні вимог про стягнення з відповідача 97 120,00 грн. пені відмовлено.

Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого господарського суду, вважає їх такими, що відповідають фактичним обставинам справи, з наступних підстав.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного Кодексу.

В ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України (ч.1 ст. 175 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст. 526 Цивільного кодексу України, де встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ст. 530 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. ст. 610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

В процесі судового розгляду встановлено, що на підставі письмової заявки відповідача №23/5961 від 17.12.2014р. та на виконання умов Договору поставки позивач поставив, а відповідач прийняв продукцію у загальному обсязі 34,4 т, вартість якої склала 357 759,31 грн.

Наведені обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи актами приймання-передачі продукції з відповідального зберігання, довіреностями, рахунками-фактури, актами прийому-передачі товару, товарно-транспортними та видатковим накладними (том справи - 1, аркуші справи - 33-37, 41-45).

В п.3 Додатку №1 до Договору поставки передбачено, що розрахунок здійснюється протягом 45 календарних днів з дати підписання акту приймання-передачі продукції.

Враховуючи, що акт прийому передачі товару від 30.10.2014р. на суму 311 999,40 грн. було підписано сторонами 30.10.2014р., відповідач мав здійснити розрахунок з позивачем за вказаний товар в строк до 15.12.2014р. (останній день строку припадає на 14.12.2014р. - неділю, який є вихідним днем, у зв'язку з чим він переноситься на наступний робочий, тобто на 15.12.2014р.). Акт прийому передачі товару від 29.12.2014р. на суму 45 759,91 грн. було підписано сторонами 29.12.2014р., а тому відповідач повинен був оплатити даний товар не пізніше 12.02.2015р.

В ст. 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Однак відповідач за поставлений товар з позивачем не розрахувався, що призвело до виникнення заборгованості у сумі 357 759,31 грн. Прострочення відповідача по акту від 30.10.2014р. розпочалося з 16.12.2014р., а по акту від 29.12.2014р. - з 13.02.2015р.

Доказів оплати вартості поставленого позивачем товару відповідач не надав, у зв'язку з чим колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про обґрунтованість вимог позивача щодо стягнення з відповідача 357 759,31 грн. основного боргу.

Колегією суддів враховано посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що позивач недопоставив відповідачу 23,29 т продукції, однак як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, предметом розгляду у даній справі є вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за вже поставлену продукцію.

Водночас умовами укладеного між сторонами Договору поставки не передбачено виникнення у відповідача обов'язку по проведенню розрахунків з позивачем лише після поставки повного обсягу продукції, обумовленого в Додатку №1 до Договору поставки.

Згідно з п.3 Додатку №1 до Договору поставки відповідач повинен здійснити розрахунок за поставлений товар протягом 45 календарних днів з дати підписання акту приймання-передачі продукції.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Позивач просив суд стягнути з відповідач 97 120,00 грн. пені. З цього приводу колегією суддів було встановлено наступне.

Відповідно до п.9.6 Договору поставки у випадку несвоєчасної оплати продукції покупець сплачує постачальнику неустойку у вигляді пені в розмірі однієї облікової ставки Національного банку України від ціни неоплаченої продукції.

В своїх запереченнях на вказані вимоги відповідач зазначав про те, що відносно відповідача порушено процедуру банкрутства ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.02.2004р. у справі №15/76-б, у зв'язку з чим відповідно до положень ст. 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань неустойка (штраф, пеня) та інші санкції не нараховуються.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.02.2004р. було порушено провадження у справі №15/76-б про банкрутство відповідача, а також введено мораторій на задоволення вимог кредиторів боржника відповідно до ст. 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (том справи - 1, аркуші справи - 93-94).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.12.2015р. у справі №15/76-б-43/624-б було продовжено строк процедури розпорядження майном (том справи - 1, аркуші справи - 95-100).

В п.1-1 Прикінцевих положень Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції від 22.12.2011р., яка набрала чинності 19.01.2013р.) передбачено, що положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом.

Враховуючи, що Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції від 22.12.2011р. набрав чинності 19.01.2013р., а провадження у справі №15/76-б-43/624-б про банкрутство відповідача було порушено Господарським судом міста Києва 09.02.2004р., колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що під час розгляду справи №15/76-б-43/624-б про банкрутство відповідача мають застосовуватися положення Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", що діяли до 19.01.2013р.

Як вірно зазначив відповідач, в ч.4 ст. 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" передбачено, що протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів забороняється стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства; не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та інші види загальнообов'язкового державного соціального страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів).

З наведеного вище випливає, що законодавчо встановлено загальна заборону на нарахування штрафу і пені упродовж часу дії мораторію на задоволення вимог кредиторів. Зміст цієї заборони не пов'язаний із визначенням поняття мораторію і не обмежений ним. Заборона чинна протягом дії мораторію, тому неустойка за невиконання грошових зобов'язань не нараховується в силу прямої заборони законом, безвідносно до часу їх виникнення (аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду України від 01.10.2013р. у справі №28/5005/3240/2012).

Зважаючи на те, що вищезгаданою правовою нормою чітко встановлено заборону на нарахування під час дії мораторію неустойки (штрафу та пені), правові підстави для нарахування і стягнення з відповідача пені в розмірі 97 120,00 грн. відсутні, у зв'язку з чим в цій частині вимог позов задоволенню не підлягає.

Посилання відповідача на те, що під час дії мораторію також не можуть нараховуватися інфляційні втрати та 3% річних є безпідставними, оскільки нарахування індексу інфляції та 3% річних не є санкцією за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань в розумінні Цивільного кодексу України, а є способом захисту майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

За таких обставин, дія мораторію, застосованого відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", не поширюється на нарахування 3% річних та інфляційних втрат.

Згідно зі ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки в процесі судового розгляду було встановлено факт прострочення виконання відповідачем своїх грошових зобов'язань перед позивачем, нарахування 3% річних та інфляційних втрат є правомірним.

За розрахунком колегії суддів, який співпадає з розрахунком місцевого господарського суду, з відповідача підлягає стягненню 5 350,80 грн. 3% річних та 152 984,40 грн. інфляційних втрат.

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування висновків місцевого господарського суду.

За результатами перегляду справи колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи, тоді як місцевим господарським судом було надано належну оцінку поданим доказам, у повному обсязі з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим підстави для зміни чи скасування рішення відсутні і апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання скарги покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 75, 77, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "ЦЕНТРЕНЕРГО" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 19.04.2016р. у справі №910/2483/16 - без змін.

2. Матеріали справи №910/2483/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому законом порядку та строки.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді С.О. Алданова

Л.М. Ропій