КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" травня 2016 р. Справа№ 910/28929/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Гончарова С.А.

Яковлєва М.Л.

за участю представників сторін:

від позивача: Поліводський О.А. - дов. б/н від 23.02.2016р.

від відповідача: Руляков В.В. - дов. б/н від 01.12.2015р.

розглянувши апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «МЛ «Діла» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.01.2016р.

у справі № 910/28929/15(суддя Мельник В.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «МЛ «Діла»

до Публічного акціонерного товариства «Електроприлад»

про зобов'язання вчинити дії та стягнення 94 534, 23 грн.

В судовому засіданні 11.05.2016р. відповідно до ст. ст. 85, 99 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2015р. Товариство з обмеженою відповідальністю «МЛ «Діла» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Електроприлад» про зобов'язання відповідача прийняти за актами приймання-передачі нежилі приміщення, що розташовані на першому і другому поверхах, за адресою м. Київ, вул. Глибочицька, 17, що згідно технічної документації є нежилими приміщеннями з № 1 по № 48 (групи приміщень №1), №№ 1, 2 (групи приміщень № 2), №№І, ІІ ІІІ першого поверху, з №1 по №36 (групи приміщень №3), №№ І, ІІ другого поверху літера «К», загальною площею 2004,6 м2 , а також про стягнення з відповідача на користь позивача збитків, пов'язаних із невиконанням умов договору оренди нерухомого майна №262 у розмірі 94534,23 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що рішенням Господарського суду міста Києва від 23.09.2014р. у справі №910/8160/13, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.11.2014р. та постановою Вищого господарського суду України від 24.02.2015р., розірвано укладений між позивачем (орендарем) та відповідачем (орендодавцем) договір оренди нежилих приміщень № 262 від 27.10.2009р. та додаткові угоди до нього № 1 від 14.01.2010р., №2 від 24.02.2010р. та № 3 від 26.03.2012р.

Після набрання рішенням законної сили, позивач неодноразово звертався до відповідача з листами, в яких просив прийняти нежилі приміщення з оренди та підписати акт приймання-передачі, однак спірні приміщення відповідач так і не прийняв, відповідний акт не підписав, а тому позивач просив зобов'язати відповідача прийняти за актом приймання-передачі спірні нежилі приміщення.

Зважаючи на бездіяльність відповідача та невиконання ним умов договору щодо прийняття нежилих приміщень, позивач розпочав здійснювати охорону спірних приміщень, а тому просив суд стягнути з відповідача понесені збитки у вигляді витрат на охорону в розмірі 94 534, 23 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.01.2016р. у справі №910/28929/15 в позові відмовлено повністю.

Рішення мотивоване тим, що серед переліку норм чинного законодавства України відсутній такий спосіб захисту прав, як зобов'язання контрагента по договору оренди прийняти за актами приймання-передачі спірні приміщення, та те, що умови спірного договору оренди не передбачали обов'язку позивача на здійснення охорони спірного орендованого приміщення, рішення про здійснення охорони спірного приміщення було прийнято позивачем одноособово та за власною ініціативою на свій розсуд.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про задоволення позову повністю.

Відповідно до повторного автоматизованого розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «МЛ «Діла» 24.02.2016р. передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Гончаров С.А., Яковлєв М.Л.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.02.2016р. колегією суддів в зазначеному складі апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «МЛ «Діла» від 28.01.2016р. прийнято до провадження та призначено до розгляду на 20.04.2016р.

25.02.2016р. до Київського апеляційного господарського суду надійшла аналогічна апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "МЛ "Діла" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.01.2016р.

Згідно пп. 2.3.44. п. 2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суду, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «МЛ «Діла» у справі № 910/28929/15 після визначення головуючого судді (судді-доповідача) у даній справі, передано раніше визначеному автоматизованою системою складу суду: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Гончаров С.А., Яковлєв М.Л.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.02.2016р. колегією суддів в зазначеному складі апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «МЛ «Діла» від 10.02.2016р. прийнято до провадження, об'єднано апеляційні скарги в одне апеляційне провадження.

Апеляційні скарги обґрунтовані порушенням судом норм матеріального права, неправильно застосовано положення ст. 16 Цивільного Кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України, що призвело до порушення права позивача на захист своїх прав та інтересів у судовому порядку. Рішення прийнято без з'ясування обставин справи щодо наявності в діях відповідача складу цивільного правопорушення, що є підставою для відшкодування збитків.

В судовому засіданні апеляційної інстанції 20.04.2016р. у відповідності до ст. 77 ГПК України оголошено перерву на 11.05.2016р., ухвалою суду від 20.04.2016р. продовжено строк розгляду справи на 15 днів.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 11.05.2016р. підтримав вимоги апеляційних скарг, просив їх задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 11.05.2016р. заперечував проти вимог позивача, викладених в апеляційних скаргах, просив їх відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Відповідно до частини 1 статті 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Частиною 2 статті 101 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а рішення підлягає частковому скасуванню виходячи з наступного.

27.10.2009р. між Приватним підприємством «Діла», яке було реорганізовано в Товариство з обмеженою відповідальністю «МЛ «Діла», (позивач, орендар за договором) та Відкритим акціонерним товариством «Електроприлад», яке було перейменовано на Публічне акціонерне товариство «Електроприлад», (відповідач, орендодавець за договором) укладено договір № 262 оренди нерухомого майна, відповідно до п. 2.1. якого в порядку та на умовах, визначених цим договором оренди, орендодавець зобов'язується передати орендареві, а орендар зобов'язується прийняти у тимчасове користування (далі за текстом іменується - оренда) за плату та на обумовлений строк для здійснення своєї господарської діяльності Об 'єкт оренди.

Згідно п. 1.3. договору оренди об'єктом оренди є нежилі приміщення, що розташовані на першому і другому поверхах за адресою м. Київ, вул. Глибочицька, 17, що згідно технічної документації є нежилими приміщеннями з № 1 по № 48 (групи приміщень №1), №№ 1, 2 (групи приміщень № 2), №№І, II, III першого поверху, з №1 по №36 (групи приміщень №3), №№ І, II другого поверху (літера «К»), загальною площею 1832,3 кв. м. При цьому частина зазначеного приміщення площею 172,3 кв. м. та нежила будівля (літера «Ж» площею 174,9 кв.м.) не є об'єктом оренди.

За цим договором об'єкт оренди передається в оренду для його використання в господарській діяльності орендаря - як нежиле приміщення (цільове призначення). Сторони визнають, що цільовим використанням приміщення у майбутньому буде його використання з метою розміщення медичної лабораторії з елементами виробничої діяльності орендаря, про що орендодавець повідомлений з укладенням цього договору (п. 2.4. договору оренди).

Цей договір, згідно п. 11.1., договір набирає чинності відповідно до умов цього договору і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором.

До договору оренди сторони укладали Додаткові угоди №1 від 14.01.2010р., №2 від 24.02.2010р. і №3 від 26.03.2012р.

На виконання умов договору оренди нерухомого майна № 262 від 27.10.2009р. позивач передав, а відповідач прийняв нежилі приміщення (об'єкт оренди), що підтверджується актом приймання-передачі нежилого приміщення від 02.04.2012р., який підписаний уповноваженими представниками та скріплений печатками сторін (належним чином завірена копія наявна в матеріалах справи (а. с. 36).

Після тривалого періоду листування між сторонами щодо проведення капітального ремонту Орендодавець згоди на його проведення не надав, а Орендар звернувся із заявою про розірвання Договору оренди, у якій просив прийняти Нежилі приміщення. Після того, як Відповідач згоди на розірвання Договору оренди не надав та ухилявся від виконання його умов, позивач звернувся до суду для захисту свого права на розірвання договору оренди.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.02.2014р. у справі №910/8160/13, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.05.2014р., розірвано договір оренди нежилих приміщень № 262 від 27.10.2009р. та додаткові угоди до нього № 1 від 14.01.2010р., №2 від 24.02.2010р. та № 3 від 26.03.2012р.

Постановою Вищого господарського суду від 05.08.2014р. у справі №910/8160/13 рішення Господарського суду міста Києва від 03.02.2014р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.05.2014р. скасовано, справу передано на новий розгляд.

Під час повторного розгляду справи рішенням Господарського суду міста Києва від 23.09.2014р. у справі №910/8160/13, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.11.2014р. та постановою Вищого господарського суду України від 24.02.2015р., розірвано договір оренди нежилих приміщень № 262 від 27.10.2009р. та додаткові угоди до нього № 1 від 14.01.2010р., №2 від 24.02.2010р. та № 3 від 26.03.2012р., а також стягнуто забезпечувальний платіж, передоплату за оренду нежитлових приміщень та витрати позивача, понесені внаслідок проведення підготовки проектної документації, встановлення систем кондиціонування та вентиляції, а також складського зберігання.

Як зазначає позивач, він неодноразово звертався до відповідача з листами про передачу нежилих приміщень, а саме: від 25.02.2014р. вих.№3.1/287, від 18.03.2014р. вих.№3.1/327, від 28.03.2014р. вих.№3.1/342, від 03.04.2014р. вих.№3.1/358, від 14.05.2014р. вих.№3.1/457 (належним чином завірені копії листів долучено до матеріалів справи), проте відповідач нежилі приміщення з оренди не прийняв, акти приймання-передачі не підписав та на зустріч із передачі нежилих приміщень не з'являвся.

28.11.2014р. листом за вих. №3.1/939 позивач повідомив відповідача про його обовязок прийняти нежилі приміщення за актом приймання-передачі та просив направити своїх представників 10.12.2014р. для їх передачі (належним чином завірена копія наявна в матеріалах справи), який отримано відповідачем 03.12.2014р., що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.71-74, т.1).

За твердженням позивача, 10.12.2014р. представник відповідача висловив усну згоду прийняти нежилі приміщення, однак акти приймання-передачі нежилих приміщень з оренди не підписав.

15.12.2014р. позивач повторно звернувся до відповідача з листом вих. №3.1/970, в якому просив прийняти нежилі приміщення, підписати та повернути акти та запропонувати, у разі не згоди з редакцією актів, свої зауваження до актів. Згідно наявного в матеріалах справи рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, вказаний лист відповідач отримав 22.12.2014р., однак залишив його без задоволення (а.с.75,76 т.1).

Листом від 20.10.2015р. за вих. №3.1/1026 позивач знову повідомив відповідача про його обов'язок прийняти нежилі приміщення за актом приймання-передачі й просив направити своїх представників 03.11.2015р. для їх передачі. Лист отримано відповідачем 28.10.2015р., що підтверджується рекомендованим зворотнім повідомлення про вручення поштового відправлення (належним чином завірена копія наявна в матеріалах справи)(а.с.77-81, т.1).

Як зазначає позивач, 03.11.2015р. представник відповідача в котре висловив усну згоду прийняти нежилі приміщення, однак акти приймання-передачі нежилих приміщень підписані не були, жодних листів чи зауважень до актів відповідачем направлено не було, що і стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань». Статтею 124 Конституції визначено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до ч.1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 ст. 16 Цивільного кодексу України визначено способи захисту таких права, одним із таких способів є примусове виконання обов'язку в натурі (п. 5 ч.2 ст. 16 Цивільного кодексу України). Крім того, згідно з положеннями ст. 16 Цивільного кодексу України, способи захисту цивільних прав не є вичерпними. Господарським кодексом України передбачено ті ж самі способи захисту господарських прав, які також не є вичерпними.

Аналогічна правова позиція наведена в Узагальненнях судової практики Верховного Суду України «Аналіз застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України».

Так, наведеним Узагальненням зазначено, що способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб'єктивних прав. Разом з тим, зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до абз. 2 п. 10 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений Договором або законом.

Щодо способу захисту визначеного у п. 5 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, то в Узагальненнях судової практики Верховного суду України зазначено наступне. Цей спосіб захисту застосовується в зобов'язальних правовідносинах у випадках, коли особа зобов'язана вчинити певні дії щодо позивача, але відмовляється від виконання цього обов'язку чи уникає його. Стосується він, зокрема, невиконання обов'язку сплатити кошти за виконану роботу, надані послуги, передати річ кредитору (за Договорами купівлі-продажу, міни, дарування з обов'язком передати річ у майбутньому), виконати роботи чи надати послугу за відповідним Договором.

Крім того, слід зазначити, що Верховним Судом України, в Узагальненнях було надано правову оцінку застосуванню способів захисту, які не визначені у ст. 16 Цивільного Кодексу України. Так, Верховний Суд зазначає, що до інших способів судового захисту цивільних прав чи інтересів можна віднести способи, які не охоплюються переліком їх у ст. 16 Цивільного кодексу, що визначені окремими законами та Договорами або застосування яких випливає із загальних положень про судовий захист. Законодавче обмеження можливості захисту права судом суперечить ст.ст. 55, 124 Конституції України.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Наведена позиція застосування судами положень ст. 16 Цивільного кодексу України була висловлена Верховним Судом України у постанові від 21 травня 2012 року у справі № 6-20цс11.

Відповідно до ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Відповідно до абз. 3 п. 5.1. постанови пленуму Вищого Господарського Суду України від 29.05.2013р. №12 «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна» позовні вимоги, пов'язані з прийняттям майна з оренди (за наслідками припинення відповідного Договору оренди), узгоджуються з приписом пункту 5 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України, яким передбачений такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як примусове виконання обов'язку в натурі.

Отже, орендар на підтвердження виконання зобов'язання за договором оренди (найму) вправі в судовому порядку вимагати прийняти від нього орендодавцем майна, яке було предметом договору, та документального оформлення такого прийняття згідно з частиною першою статті 545, частиною другою статті 795 ЦК України.

Відповідно до п. 8.2.14 договору оренди орендар зобов'язаний у разі припинення чи розірвання цього договору в порядку та на умовах, визначених цим договором, повернути орендодавцю за актом прийманні-передачі об'єкти оренди у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в користування з урахуванням природного зносу.

Обов'язок орендодавця прийняти нежилі приміщення встановлено п. п. 7.2.5., 7.2.8. договору оренди.

З огляду на вищевикладене, враховуючи, що договір оренди нежилих приміщень № 262 від 27.10.2009р. та додаткові угоди до нього № 1 від 14.01.2010р., №2 від 24.02.2010р. та № 3 від 26.03.2012р. розірвано в судовому порядку, рішення суду набрало законної сили, колегія суддів не погоджується з висновком місцевого суду щодо відсутності у переліку способів захисту прав, встановлених законом, такого способу захисту, як зобов'язання контрагента по договору прийняти майно, яке було предметом договору за актами приймання-передачі, а тому дійшла висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині зобов'язання відповідача прийняти за актами приймання-передачі спірні нежилі приміщення з оренди.

Заявлені позивачем вимоги про стягнення збитків у вигляді витрат на охорону нежилих приміщень у період з 23.09.2014р. по 03.11.2015р. в розмірі 94 534, 23 грн. мотивовані бездіяльністю відповідача та невиконання ним умов договору щодо прийняття нежилих приміщень з оренди.

За змістом п.11.9 спірного договору оренди, у разі дострокового припинення даного Договору орендодавцем останній зобов'язується відшкодувати орендареві понесені витрати та усі завдані збитки.

За приписами ст.224 Господарського кодексу України під збитками розуміються витрати, зроблені уповноваженою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно ч. 1 ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права має право на їх відшкодування. У відповідності до частини 2 цієї ж статті збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особі зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Обов'язок відшкодування збитків є загальною формою цивільно-правової відповідності, яка настає для боржника внаслідок порушення ним зобов'язання.

Відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільної відповідальності, відповідно до статті 623 Цивільного кодексу України.

Обов'язковими умовами покладення відповідальності на винну сторону є наявність збитків, протиправність дій цієї особи, причинного зв'язку між діями особи та збитками, які складають об'єктивну сторону правопорушення, та вини особи, внаслідок дій якої спричинено збитки.

Тобто збитки - це об'єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони за договором, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов'язання було виконано боржником.

Загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавала шкоди (цивільне правопорушення).

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, необхідна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, елементами якого є: а) протиправна поведінка особи, б) настання шкоди, в) причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою, г) вина завдавача шкоди.

Протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров'я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов'язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом статті, що коментується, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі (мова йдеться про реальну шкоду та упущену вигоду).

Причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов'язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди. Тобто відсутність у діях особи умислу або необережності звільняє її від відповідальності, крім випадків, коли за нормами Цивільного кодексу України відповідальність настає незалежно від вини.

Наявність всіх вищезазначених умов є обов'язковою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди.

При цьому розмір збитків (шкоди) має довести сторона, яка їх зазнала, а відсутність хоча б одного з вищевказаних елементів цивільного правопорушення звільняє заподіювача шкоди від відповідальності.

Виходячи з цього, позивач повинен довести, що завдані збитки настали внаслідок протиправних дій відповідача, безпосередній причинний зв'язок між діями відповідача та заподіянням шкоди та її розмір.

Наявні в матеріалах справи копії наказів позивача про прийняття на роботу охоронців: ОСОБА_4 з 10.09.2014р., ОСОБА_5 з 07.08.2013р., ОСОБА_6 з 21.08.2013р., до структурного підрозділу «адміністрація» ОСОБА_7 з 19.04.2012р., довідка за підписом генерального директора та головного бухгалтера позивача про виплату вказаним особам заробітної плати та сплати відповідних утримань з неї за період з 23.09.2014р. по 31.10.2015р. на загальну суму 94 534, 23 грн. (а.с.122-127, т.1), достовірно не свідчать про виконання вказаними особами дій саме з охорони об'єкта за адресою: м.Київ, вул. Глибочицька, 17, починаючи з 23.09.2014р. по 03.11.2015р. у зв'язку з ухиленням відповідача від вчинення дій щодо прийняття об'єкта з оренди після розірвання договору оренди в судовому порядку.

Копії наказу №11/30 позивача щодо встановлення охорони нежилих приміщень за адресою: м.Київ, вул.Глибочицька, 17 на підставі договору оренди нерухомого майна від 27.10.2009р. датована 02.04.2012р., наказу №11/38 від 22.04.2012р. щодо направлення ОСОБА_7 для здійснення охорони об'єкту, наказу №11/93 від 26.08.2013р. щодо направлення ОСОБА_6 для здійснення охорони об'єкту, наказу №11/86 від 08.08.2013р. щодо направлення ОСОБА_5 для здійснення охорони об'єкту, наказу №11/90 від 15.09.2014р. щодо направлення ОСОБА_4 для здійснення охорони об'єкту)(а.с.211-215, т.1) видані ще під час дії договору оренди спірного майна, а не у зв'язку з необхідністю охорони майна з 18.11.2014р. після розірвання договору в судовому порядку для збереження цілісності майна.

Аналізуючи вищенаведені положення законодавства та обставини справи, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність усіх елементів складу господарського правопорушення.

Крім того, дослідивши умови договору оренди та докази, надані позивачем на підтвердження своїх позовних вимог, суд вірно встановив, що умови вказаного договору оренди не передбачали обов'язку позивача на здійснення саме охорони спірного орендованого приміщення, рішення про здійснення охорони спірного приміщення було прийнято позивачем одноособову та за власною ініціативою на свій розсуд.

Умови п. 8.2.1 договору оренди, на які позивач посилався згідно позовної заяви, не містять в собі обов'язку позивача на здійснення саме охорони спірного приміщення, а вказують лише про те, що позивач зобов'язаний використовувати та зберігати об'єкт оренди з метою підтримки його технічного стану не гіршого за той, в якому воно було отримано за Актом приймання - передачі, а саме зазначено, що приміщення, які приймались позивачем в оренду, перебували у задовільному стані (п.2 Акту приймання-передачі від 02.04.2012р.).

Враховуючи вищевикладене, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про недоведеність позивачем факту понесення саме збитків у розмірі 94 534,23 грн., оскільки рішення про здійснення охорони спірного об'єкта оренди було прийнято позивачем одноособово та без наявності такого обов'язку згідно умов договору оренди, а також не надано жодних письмових ґрунтовних доказів того, що саме охоронялось на спірному об'єкті та з якою метою здійснювалась вказана охорона приміщень, в тому числі і після набрання законної сили судовим рішенням про розірвання спірного договору оренди та стягнення збитків у вигляді витрат позивача, тобто після 18.11.2014р.

Зокрема, у зазначеному рішенні Господарського суду міста Києва №910/8160/13 від 23.09.2014р., яке набрало законної сили згідно постанови КАГС від 18.11.2014р. та на яке посилається позивач, не було встановлено жодного факту того, що спірне приміщення охоронялось позивачем або те, що позивач мав такий обов'язок згідно умов договору оренди № 262 від 27.10.2009р.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про безпідставність вимог позивача щодо стягнення з відповідача збитків у розмірі 94 534,23 грн.

Згідно ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Зважаючи на вищевикладені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «МЛ «Діла» з підстав, викладених в них, підлягають частковому задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 18.01.2016р. у справі № 910/28929/15 підлягає частковому скасуванню з підстав, викладених вище, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 103 Господарського процесуального кодексу України, з викладенням резолютивної частини рішення в редакції постанови Київського апеляційного господарського суду.

У відповідності до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України у зв'язку із частковим задоволенням позову, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1 218, 00 грн. судового збору за подання позовної заяви пропорційно задоволеній частині позовних вимог, та у зв'язку із частковим задоволенням апеляційних скарг позивача з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1 339, 80 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 85, 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «МЛ «Діла» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.01.2016р. у справі №910/28929/15 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.01.2016р. у справі №910/28929/15 скасувати частково, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

«1. Позов задовольнити частково.

2. Зобов'язати Публічне акціонерне товариство «Електроприлад» (04050, м. Київ, вул. Глибочицька, 17, ) прийняти за Актами приймання-передачі нежилі приміщення, що розташовані на першому та другому поверхах, за адресою: м. Київ, вул. Глибочицька 17, що згідно технічної документації є нежилими приміщеннями з № 1 по № 48 (групи приміщень №1), №№ 1, 2 (групи приміщень № 2), №№І, II, III першого поверху, з №1 по №36 (групи приміщень №3), №№ І, II другого поверху («літера К»), загальною площею 2004,6 м2.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Електроприлад» (04050, м. Київ, вул. Глибочицька, 17, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «МЛ «Діла» (011103, м. Київ, вул. Підвисоцького, буд. 6-А, ) 1 218, 00 грн. судового збору за подання позовної заяви.»

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Електроприлад» (04050, м. Київ, вул. Глибочицька, 17, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «МЛ «Діла» (011103, м. Київ, вул. Підвисоцького, буд. 6-А, ) 1 339, 80 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

4. Доручити Господарському суду міста Києва видати накази.

5. Матеріали справи № 910/28929/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді С.А. Гончаров

М.Л. Яковлєв