ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

03.06.16р. Справа № 904/2685/16
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АПТЕКА №338", м. Дніпропетровськ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "БаДМ", м. Дніпропетровськ

про визнання договору недійсним

Суддя Суховаров А.В.

Представники:

від позивача - ОСОБА_1, довіреність від 06.04.16р.;

від відповідача ОСОБА_2, довіреність від 01.04.16р.

Суть спору:

Товариство з обмеженою відповідальністю "АПТЕКА №338" (далі - позивач) звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "БаДМ" (далі - відповідач), у якому просить господарський суд визнати недійсним договір поставки №06070, укладений між позивачем та відповідачем 28.12.2011 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що договір має бути визнано недійсним в судовому порядку з огляду на те, що договір укладено під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах.

Відповідач проти позову заперечує, у відзиві на позов вказує, що умови укладеного із позивачем договору є такими, що не суперечать положенням чинного законодавства та не містять будь-яких невигідних умов для відповідача.

25.04.2016 року позивачем подано клопотання про витребування доказів, а саме прайс-листів та видаткових накладних за період з жовтня 2015 року по грудень 2015 року у наступних покупців відповідача:

- мережі аптек "Аптека низьких цін";

- мережі аптек "МедСервіс".

Разом з тим, 25.04.2016 року відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності до спірних вимог.

В судовому засіданні 27.04.2016 року оголошувалась перерва до 30.05.2016 року згідно статті 77 ГПК України.

В порядку ст. 85 ГПК України, у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши надані докази в їх сукупності, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Основні засади господарювання в Україні визначає Господарський кодекс України, який регулює господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб'єктами господарювання, а також між цими суб'єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання (ст. 1 ГК України).

28.12.2014р. між позивачем (покупець) та відповідачем (постачальник) укладено договір поставки №06070 (далі - Договір), за умовами якого постачальник зобов'язується поставити та передати у власність покупця лікарські препарати та засоби, засоби гігієни та догляду за хворими, лікувальну косметику та інші форми медичного асортименту (товар), а покупець зобов'язується прийняти товар та оплатити його на умовах даного договору (п.1.1 Договору).

Позивач просить суд визнати Договір недійсним оскільки його укладено під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах.

Так, в обґрунтування позовних вимог позивач стверджує, що відповідач є основним і найбільш вагомим постачальником для позивача, а тому позивач був змушений погоджуватися на вкрай невигідні умови договору. Відповідно до п. 3.1 Договору товар поставляється за цінами, що діють на момент передачі товару за видатковою накладною. Отже, ціну на товар позивач міг дізнатися лише в момент отримання товару, що доводить відсутність факту домовленості сторін, а вказує лише на те, що відповідач встановлював ціни на власний розсуд і міг їх змінювати без згоди та погодження позивача. Вказаний пункт договору є не тільки вкрай невигідним для позивача, але і таким що суперечить ст. 632 ЦК України. Відповідно до розділу 7 Договору Відповідальність сторін, відповідальність за порушення умов договору встановлена лише для позивача, однак відсутня будь-яка відповідальність за порушення умов договору для відповідача, що свідчить про те, що договір захищає лише інтереси відповідача, а для позивача є укладеним на вкрай невигідних умовах. Відповідно до п.8.7 Договору, вимога покупця щодо повернення термолабільних, медичних-імунобіологічних препаратів або лікарських засобів, що підлягають предметно-кількісному обліку за власною ініціативою покупця, що не має підстави органів державної влади - продавцем не розглядається. В разі виявлення невідповідностей під час приймання зазначених препаратів, претензії приймаються протягом доби з моменту отримання покупцем товару. Отже, відповідно до п.8.7 Договору, у випадку поставки товару неналежної якості по вині відповідача та якщо позивач не встигне виявити неякісний товар протягом доби, позивач змушений компенсувати вартість такого товару за рахунок власних прибутків, оскільки відповідач відповідно до умов договору може не розглядати такі претензії. Відповідно до п. 8.6 Договору вимоги постачальника щодо повернення лікарських засобів, які згідно вимог Держлікслужби України заборонені тимчасово, та вимагають окремого вилучення з обігу шляхом вміщення в карантин - не приймаються до отримання окремого розпорядження Держлікслужби України щодо вилучення його з обігу шляхом повернення постачальнику. Таким чином, позивач стверджує, що договір ним було підписано без врахування власних інтересів, оскільки позивач залежний від відповідача. Крім того, незгода позивача з умовами договору могла призвести до того, що позивач міг залишитися без товарів, без яких неможливе функціонування аптек позивача, що могло призвести до банкрутства позивача. Отже, спірний договір укладено під впливом тяжкої для позивача обставини та на вкрай невигідних умовах, а тому підлягає визнанню недійсним в порядку ст. 233 ЦК України.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст. 202 Цивільного кодексу України).

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. (ст. 509 Цивільного кодексу України).

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України).

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму (ч.1 ст.712 Цивільного кодексу України).

За договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 265 Господарського кодексу України).

Субєкти господарювання повинні виконувати господарські зобовязання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору (п.1 ч.1 ст.193 Господарського кодексу України).

Одним із способів захисту цивільного права може бути, зокрема, визнання правочину недійсним (ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).

Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ст. 215 Цивільного кодексу України).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ст. 203 Цивільного кодексу України).

Як вказано вище, в обґрунтування підстав визнання договору недійсним, позивач посилається на те, що він вчинений на вкрай невигідних для нього умовах, а його укладення було зумовлено загрозою банкрутства останнього.

Правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину (ч. 1 ст. 233 Цивільного кодексу України).

Ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 Цивільного кодексу України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача. (абз. 5 п. 3.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013р.).

Як вказано вище, позивач вважає, що пункт 3.1 Договору є не тільки вкрай невигідним для позивача, але і таким що суперечить ст. 632 ЦК України, оскільки, ціну на товар позивач міг дізнатися лише в момент отримання товару, що доводить відсутність факту домовленості сторін, а вказує лише на те, що відповідач встановлював ціни на власний розсуд і міг їх змінювати без згоди та погодження позивача.

Однак позивачем не взято до уваги положення ч. 1 ст. 706 Цивільного кодексу України, відповідно до якої покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, оголошеною продавцем у момент укладення договору, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті зобов'язання, а також ч. 1, 2 ст. 632 Цивільного кодексу України, якими унормовано, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін; у випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Також у позовній заяві позивач стверджує, що згідно п. 8.7 Договору, у випадку поставки товару неналежної якості по вині відповідача та якщо позивач не встигне виявити неякісний товар протягом доби, позивач змушений компенсувати вартість такого товару за рахунок власних прибутків, оскільки відповідач відповідно до умов договору може не розглядати такі претензії. А відповідно до п. 8.6 Договору вимоги постачальника щодо повернення лікарських засобів, які згідно вимог Держлікслужби України заборонені тимчасово, та вимагають окремого вилучення з обігу шляхом вміщення в карантин - не приймаються до отримання окремого розпорядження Держлікслужби України щодо вилучення його з обігу шляхом повернення постачальнику. Вищевказане свідчить про вкрай невигідні умови для позивача, та про порушення його прав.

Наказом Міністерства охорони здоровя № 723 від 31.10.2011р. затверджено Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з виробництва лікарських засобів, оптової, роздрібної торгівлі лікарськими засобами. Суб'єкти господарювання, які отримали ліцензії на провадження господарської діяльності з виробництва лікарських засобів, оптової, роздрібної торгівлі лікарськими засобами до набрання чинності цим наказом, повинні протягом шести місяців з дня набрання чинності цим наказом привести свою діяльність у відповідність із Ліцензійними умовами.

Лікарські засоби та супутні товари, що надійшли до аптечного закладу, оприбутковуються після перевірки їх фактичної кількості та проведення вхідного контролю якості, але не пізніше наступного робочого дня з моменту їх отримання. Суб'єкт господарювання повинен забезпечити відповідність матеріально-технічної бази, технічних засобів та системи забезпечення якості лікарських засобів під час їх зберігання та дистрибуції вимогам чинного законодавства та належних практик зберігання і дистрибуції лікарських засобів (п.2.7 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з виробництва лікарських засобів, оптової, роздрібної торгівлі лікарськими засобами).

Наказом Міністерства охорони здоровя №677 від 29.09.2014 року затверджено Порядок контролю якості лікарських засобів під час оптової та роздрібної торгівлі.

Згідно п. 2 розділу 1 Порядку контролю якості лікарських засобів під час оптової та роздрібної торгівлі, цей Порядок регламентує механізм проведення вхідного контролю та контролю якості лікарських засобів суб'єктами господарювання, які мають ліцензії на провадження господарської діяльності з оптової, роздрібної торгівлі лікарськими засобами, та державного контролю якості лікарських засобів під час оптової та роздрібної торгівлі

Вхідний контроль якості лікарських засобів в аптеках здійснює уповноважена особа, призначена наказом керівника суб'єкта господарювання, відповідальна за якість лікарських засобів, які надходять в аптеку. До компетенції уповноваженої особи належать підготовка та оформлення висновку вхідного контролю якості лікарських засобів з відміткою про передачу їх до реалізації. Уповноважена особа має такі обовязки: надавати територіальному органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері контролю якості та безпеки лікарських засобів, інформацію про виявлені неякісні лікарські засоби; лікарські засоби, стосовно яких виникла підозра у фальсифікації; фальсифіковані та незареєстровані лікарські засоби, інші дефекти чи невідповідності. При виявленні зразків таких лікарських засобів вживати заходів щодо вилучення їх з обігу шляхом поміщення в спеціально відведену, чітко визначену, промарковану карантинну зону (приміщення), окремо від іншої продукції, з позначенням Карантин із зазначенням причин вилучення з обігу та дати переміщення (п.1 та пп.5 п.2 розділу 2 Порядку контролю якості лікарських засобів під час оптової та роздрібної торгівлі).

Порядок проведення вхідного контролю якості лікарських засобів, які надходять до субєкта господарювання, що провадить господарську діяльність з оптової торгівлі лікарськими засобами: уповноважена особа перевіряє відповідність одержаних лікарських засобів супровідним документам щодо кількості, дозування, номерів серій, термінів придатності, реєстраційного статусу, найменування, лікарської форми, виробника; при позитивному результаті вхідного контролю уповноважена особа дає дозвіл на випуск (реалізацію) одержаних серій лікарських засобів; при негативному результаті уповноважена особа складає акт про виявлені дефекти, який є підставою для повернення партії постачальнику. Копія акта разом із копіями прибуткової (видаткової) накладної, сертифіката якості серії лікарського засобу, що видається виробником (для імпортованих лікарських засобів - імпортером (виробником або особою, що представляє виробника лікарських засобів на території України)), висновку про якість ввезеного в Україну лікарського засобу (для лікарських засобів іноземного виробництва), висновку про відповідність МІБП вимогам державних і міжнародних стандартів (для медичних імунобіологічних препаратів) у десятиденний строк (якщо інше не передбачено рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері контролю якості та безпеки лікарських засобів) подається до територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері контролю якості та безпеки лікарських засобів; у разі виникнення сумніву щодо якості лікарських засобів при виконанні візуального контролю уповноважена особа відбирає зразки сумнівних лікарських засобів та направляє їх до територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері контролю якості та безпеки лікарських засобів, для проведення лабораторних досліджень якості лікарських засобів. На час проведення таких досліджень до остаточного вирішення питання про їх якість серії сумнівних лікарських засобів перебувають в спеціально відведеній, чітко визначеній, промаркованій карантинній зоні (приміщенні), окремо від іншої продукції, з позначенням Карантин із зазначенням причин вилучення з обігу та дати переміщення (п. 3 розділу 2 Порядку контролю якості лікарських засобів під час оптової та роздрібної торгівлі).

Пункти 8.6, 8.7 Договору не суперечать вимогам діючого законодавства, оскільки ст. 15 Закону України Про лікарські засоби передбачено, що посадові особи центрального органу виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері контролю якості та безпеки лікарських засобів в межах компетенції, визначеної законодавством, мають право давати обов'язкові для виконання приписи про усунення порушень стандартів і технічних умов, фармакопейних статей і технологічних регламентів, а також про усунення порушень під час виробництва, зберігання, транспортування та реалізації лікарських засобів. Позивач не позбавлений права звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері контролю якості та безпеки лікарських засобів, у разі виникнення сумніву щодо якості лікарських засобів, для проведення лабораторних досліджень якості лікарських засобів. Припис про усунення порушень посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику, є обов'язковим для виконання, зокрема і відповідачем.

На підтвердження своїх позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач є єдиним постачальником багатьох лікарських засобів та має монопольне положення на відповідних ринках, у звязку із чим позивач не мав змоги вести договірні переговори.

Позивач додав до позовної заяви обігово-сальдові відомості по рахунку: 631 Контрагенти за 2011, 2012, 2013 та 2014 роки (а.с.15-24), з яких вбачається, що позивач у 2011р. мав договірні відносини з 90 виробниками та постачальниками, у 2012р. мав договірні відносини з 74 виробниками та постачальниками, у 2013р. мав договірні відносини з 80 виробниками та постачальниками, у 2014р. мав договірні відносини з 76 виробниками та постачальниками, що свідчить про те, що відповідач міг здійснювати закупівлю товару у будь-якого іншого субєкту (-ів) господарювання.

Відповідачем подано клопотання, згідно якого на території України оптову торгівлю лікарськими засобами здійснюють 915 підприємств, на підтвердження чого надав Реєстр субєктів господарювання з виробництва та оптової торгівлі лікарськими засобами. Вищевказана інформація є відкритою, вказаний перелік міститься на офіційному веб-сайті Державної служби з лікарських засобів.

Як вбачається з листа Антимонопольного комітету України №100-29/07-4712 від 05.05.2016 року проведений Комітетом аналіз встановлення каналів постачання лікарських засобів оптовими партіями та дослідження структури ринку надання послуг з постачання оптових партій лікарських засобів та виробів медичного призначення у широкоасортиментому наборі засвідчили, що ТОВ «БаДМ» має значну ринкову владу порівняно з іншими наявними конкурентами внаслідок порівняно невеликого розміру часток ринку, які належать конкурентам.

Разом з тим, слід зазначити, що Антимонопольним комітетом України в період з 2014-2016 року не приймав рішень або розпоряджень про визнання ТОВ «БаДМ» таким, що займає монопольне (домінуюче) становище на відповідних товарних ринках.

Таким чином, посилання позивача на відсутність інших постачальників, в яких можна закуповувати товар, та твердження позивача щодо монопольного положення ТОВ «БаДМ» на ринку поставки лікарських засобів, засобів гігієни догляду за хворими, лікувальної косметики та інших форм медичного асортименту, не підтверджені належними доказами.

В матеріалах справи відсутні докази письмових звернень до відповідача щодо внесення будь-яких змін до Договору, в тому числі внесення змін до розділу Відповідальність сторін, шляхом його доповнення пунктом, яким би була передбачена відповідальність постачальника за порушення умов договору.

Підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку (ст. 42 Господарського кодексу України).

Підприємництво здійснюється на основі: вільного вибору підприємцем видів підприємницької діяльності; самостійного формування підприємцем програми діяльності, вибору постачальників і споживачів продукції, що виробляється, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, встановлення цін на продукцію та послуги відповідно до закону; вільного найму підприємцем працівників; комерційного розрахунку та власного комерційного ризику; вільного розпорядження прибутком, що залишається у підприємця після сплати податків, зборів та інших платежів, передбачених законом; самостійного здійснення підприємцем зовнішньоекономічної діяльності, використання підприємцем належної йому частки валютної виручки на свій розсуд (ч. 1 ст. 44 Господарського кодексу України).

Ризики (в тому числі, й ризик банкрутства) при збитковій (нерентабельній) підприємницькій діяльності несе сам суб'єкт господарювання, і, відповідно, нерентабельність та неприбутковість діяльності особи стосується виключно діяльності такої особи. Обрання способів та шляхів покращення фінансових показників діяльності підприємства, є внутрішньою компетенцію керівних органів підприємства. Не укладення договору з ТОВ Бадм не виключає можливості укладання договорів з іншими постачальниками і не може розцінюватися як обставина, яка спонукала позивача до укладення цього договору на невигідних для нього умовах, та, відповідно, бути підставою для визнання оспорюваного договору недійсним.

Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України).

У вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину (абз. 1 п. 3.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013р.)

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору (ст. 32 Господарського процесуального кодексу України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст. 33 Господарського процесуального кодексу).

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст. 34 Господарського процесуального кодексу).

Позивачем не наведено належними та допустимими доказами наявність тяжких обставин на момент укладання договору, а також те, що умови оспорюваного договору є вкрай невигідними для нього, і що за відсутності тяжких обставин він мав би реальну можливість укласти такий договір на більш вигідних умовах та вільно обрати контрагента за власним розсудом.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.

З приводу заяви відповідача про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне.

Заява відповідача обґрунтована тим, що спірні правовідносини між позивачем та відповідачем ґрунтуються на договорі поставки №06070 від 28.12.2011р., позивач, звернувшись із позовною заявою тільки у квітні 2016 року, пропустив трьохрічний строк позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позову, а тому відповідач просить застосувати строк позовної давності.

Відповідно до статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 3, 4 ст.267 Цивільного кодексу України).

Відповідно до абз.1,2 п.2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №10 Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішення господарських спорів за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Як вказано вище, суд вважає за необхідне відмовити в позові з підстав його необґрунтованості, тому позовна давність в даному випадку не застосовується.

Щодо клопотання позивача про витребування у відповідача прайс-листів та видаткових накладних за період жовтень 2015р. - грудень 2015р. наступних покупців відповідача: мережа аптек "Аптека низьких цін", мережа аптек "МедСервіс" суд зазначає наступне.

Сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів (п. 1 ст. 38 ГПК України).

Документи, які просить витребувати позивач, а саме: прайс-листи та видаткові накладні за період жовтень 2015р. - грудень 2015р. покупців відповідача: мережа аптек "Аптека низьких цін", мережа аптек "Мед сервіс, не стосуються предмету спору у даній справі та не мають значення для вирішення даного господарського спору, а тому клопотання позивача про витребування доказів задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати слід покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 4, 32, 33, 36, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Суддя А.В. Суховаров

Повний текст підписаний 07.06.2016р.