РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2016Справа №910/5516/16

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській О.С.

розглянувши справу № 910/5516/16

за позовом приватного підприємства «Прогресфарм»;

до 1) публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь»;

2) товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія

«Фактор Плюс»;

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: Рапопорт Ліни Ізраїлівни;

про встановлення нікчемності правочинів.

Представники сторін:

від позивача: Кравченко О.С., довіреність № 017/01 від 24.12.2015р.;

від відповідача-1: Митюк С.П., довіреність № 431 від 17.11.2015р.;

від відповідача-2: не з'явився;

від третьої особи: Борисенко І.А., довіреність № 1565 від 06.11.2015р.

обставини справи:

Приватне підприємство «Прогресфарм» (надалі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» (надалі - відповідач-1) та товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор Плюс» (надалі - відповідач-2) про встановлення нікчемності правочинів.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що Договори про відступлення права вимоги № 20/03-15/1 та № 20/03-15/2 від 20.03.2015р. та Договір про відступлення права вимоги б/н від 20.03.2015р. є нікчемними, в силу ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки вказані договори укладались після призначення уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації. Позивач також вказав на недійсність укладених між відповідачами Попередніх договорів, у зв'язку з порушенням норм чинного законодавства України, оскільки такі договори були укладенні не в нотаріальній формі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.04.2016р. порушено провадження у справі № 910/5516/16, розгляд справи призначений на 17.05.2016р., залучено до розгляду справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Рапопорт Ліну Ізраїлівну.

16.05.2016р. через відділ діловодства суду від представника відповідача-2 надійшли заперечення (відзив) на позовну заяву.

В судовому засіданні 17.05.2016р. представник третьої особи подав письмові пояснення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.05.2016р. розгляд справи було відкладено на 26.05.2016р., у зв'язку з неявкою представника відповідача-2 у судове засідання.

20.05.2016р. через відділ діловодства суду від представника позивача отримано клопотання про долучення до матеріалів справи документів та письмове пояснення.

23.05.2016р. через відділ діловодства суду від представника відповідача-1 отримано заяву про визнання позову.

26.05.2016р. через відділ діловодства суду від відповідача-1 надійшло клопотання про залучення Національного банку України та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

У судовому засіданні 26.05.2016р. представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача-1 позовні вимоги визнав та просив суд позов задовольнити.

Представник третьої особи в своїх поясненнях заперечив проти задоволення позовних вимог.

Представник відповідача-2 в судове засідання вдруге не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином.

У судовому засіданні також судом відмовлено в задоволенні вказаного клопотання відповідача-1 про залучення третіх осіб, у зв'язку з його необґрунтованістю, оскільки відповідачем-1 не надано належних та допустимих доказів того, що рішення з даного спору може вплинути на права або обов'язки Національного банку України та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача-1 та третьої особи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як зазначає позивач, 26.09.2012р. між ПАТ «Банк «Київська Русь» (відповідач-1) та ПП «Прогресфарм» (позивач) було укладено Кредитний договір № 1322-02-1 про відкриття відновлювальної кредитної лінії укладеним. Також, 14.03.2013р. між ПАТ «Банк «Київська Русь» (відповідач-1) та ПП «Прогресфарм» (позивач) було укладено Кредитний договір № 393-02-1 на відкриття відновлювальної кредитної лінії укладеним.

17.03.2015р. між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ТОВ «Фінансова компанія «Фактор Плюс» було укладено Попередній договір про відступлення частини права вимоги №20/03-15/1 та Попередній договір відступлення частини права вимоги №20/03-15/2 (далі - Попередні договори).

На виконання умов Попереднього договору відступлення частини права вимоги №20/03-15/2 між ПАТ «Банк «Київська Русь» (відповідач-1) та ТОВ «Фінансова компанія «Фактор Плюс» (відповідач-2) 20.03.2015р. було укладено Договір відступлення №20/03-15/1.

Також, на виконання умов Попереднього договору відступлення частини права вимоги №20/03-15/1 між відповідачами 20.03.2015р. було укладено Договір відступлення № 20/03-15/2.

Окрім того, як зазначено у позові, 27.03.2015р. між відповідачами було укладено Договір відступлення частини права вимог б/н, який ґрунтується на Договорі відступлення права вимоги б/н від 20.03.2015р., укладеному між відповідачами.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що Договори про відступлення права вимоги № 20/03-15/1 та № 20/03-15/2 від 20.03.2015р. та Договір про відступлення права вимоги б/н від 20.03.2015р. є нікчемними, посилаючись на ч. 1 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки вказані договори укладались після призначення уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації. Позивач також вказав на недійсність укладених між відповідачами Попередніх договорів, у зв'язку з порушенням норм чинного законодавства України, оскільки такі договори були укладенні не в нотаріальній формі.

Відповідач-1 у відзиві на позовну заяву заперечив проти задоволення позовних вимог, обґрунтовуючи тим, що питання дійсності спірних правочинів неодноразово досліджувалось судами різних інстанцій та різних юрисдикцій. Зокрема, рішенням Подільського районного суду міста Києва від 15.07.2015р. у справі № 758/7644/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 21.09.2015р., та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.03.2016р., було відмовлено в задоволенні позовних вимог Рапопорт Л.І. до ПАТ «Банк «Київська Русь», ТОВ «Фінансова компанія «Фактор Плюс» (за участю третіх осіб) про визнання недійсними, серед інших договору відступлення права вимоги № 20/03-15/1, укладеного 20.03.15 між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ТОВ «Фінансова компанія «Фактор Плюс» та договору відступлення права вимоги № 20/03-15/2, укладеного 20.03.15 між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ТОВ «Фінансова компанія «Фактор Плюс». Відтак, судами було встановлено, що спірні договори є дійсними та такими, що укладені без порушень вимог чинного законодавства України.

Відповідач-2 визнав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов повністю.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, відповідно до постанови правління Національного банку України № 190 «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонду) прийнято рішення від 19.03.2015р. № 61 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Київська Русь», згідно з яким з 20.03.2015р. запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Київська Русь». Тимчасову адміністрацію було запроваджено строком на три місяці з 20.03.2015р. по 19.06.2015р. включно.

Відповідно до ч. 2 ст. 38 зазначеного Закону, на Уповноважену особу Фонду покладений обов'язок під час дії тимчасової адміністрації проводити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті .

Уповноважена особа Фонду протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів (ч. 4 ст. 38 Закону ).

Згідно ч. 3 ст. 38 Закону правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: 1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; 2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим; 3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору; 4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна; 5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність»; 6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

Вказаною ч. 3 ст. 38 Закону визначено виключний перелік підстав, наявність яких (або якої) свідчить про нікчемність правочину (у тому числі договори) неплатоспроможного банку.

Частинами 1,3 ст. 36 Закону передбачено, з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення; правочини, вчинені органами управління та керівниками банку після призначення уповноваженої особи Фонду, є нікчемними.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

У п. 2.5.2 пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013р. визначено, що за змістом частини другої статті 215 Цивільного кодексу України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним.

Спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню господарськими судами у загальному порядку. З'ясувавши, що оспорюваний правочин є нікчемним, господарський суд зазначає в резолютивній частині рішення про його недійсність або, за відсутності підстав для такого визнання, відмовляє в задоволенні позову.

Згідно з частиною першою статті 8 Цивільного кодексу України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Проте, оскільки між сторонами наявний спір щодо нікчемності таких правочинів. слід також враховувати п. 5 Постанови, яка вказує, що вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. У цьому разі у резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Суд не погоджується з доводами позивача, що спірні правочини укладені після призначення уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації, а тому є нікчемними в силу приписів ч.ч. 1,3 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з огляду на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 35 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 15.07.2015р. по справі № 758/7644/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 21.09.2015р. та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.03.2016р., було відмолено в задоволенні позовних вимог Рапопорт Л.І. до ПАТ «Банк «Київська Русь», ТОВ «Фінансова компанія «Фактор Плюс» (за участю третіх осіб) про визнання недійсними, серед інших договору відступлення права вимоги № 20/03-15/1, укладеного 20.03.15 між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ТОВ «Фінансова компанія «Фактор Плюс» та договору відступлення права вимоги № 20/03-15/2, укладеного 20.03.15 між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ТОВ «Фінансова компанія «Фактор Плюс», встановлення нікчемності яких є предметом розгляду даної справи № 910/5516/16, та встановлено наступне.

Враховуючи, що інформація про постанову правління Національного банку України № 190 «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» до категорії неплатоспроможних» та прийняття рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 19.03.15 № 61 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Київська Русь» могла бути опублікована на офіційному сайті НБУ (http://www.bank.gov.ua ) та офіційному сайті Фонду (http://www.fg.gov.ua) 20.03.2015р., в другій половині робочого дня, та укладення Договорів відступлення відбулось до моменту доведення такого рішення до головного офісу банку, суд дійшов висновку про відсутність порушення вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Також, судом встановлено, що фактичне укладення Договорів відступлення відбулося до моменту опублікування інформації про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Київська Русь» та до моменту доведення такого рішення до головного офісу банку, що свідчить про відсутність підстав нікчемності та відсутність порушення норм Закону при укладенні між відповідачами 20.03.2015р. договору №20/03-15/1 та договору №20/03-15/2.

Таким чином, факти встановлені рішенням Подільського районного суду м. Києва від 15.07.2015р. по справі № 758/7644/15-ц не підлягають повторному розгляду та доведенню у господарській справі в силу приписів ст. 35 ГПК України, а тому посилання позивача на нікчемність спірних правочинів є безпідставним.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У ст. 215 Цивільного кодексу України визначено випадки та підстави недійсності правочину.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, оскільки в судовому порядку спірні правочини були визнані дійсними, такими, що були укладені згідно вимог чинного законодавства України, направленими на настання реальних наслідків для сторін, сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, і відбулося виконання оскаржуваних договорів, а Рапопорт Л.І. є дійсним кредитором відносно догорів відступлення, укладених відповідачами, то позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними.

Позивачем також не було надано суду доказів, які б свідчили, що спірні правочини є такими, що порушують вимоги чинного законодавства України та порушують права та інтереси позивача як боржника у зобов'язаннях, що передбачені спірними договорами.

Приписи частини першої статті 516 Цивільного кодексу України чітко визначають, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника. Доказів, що інше встановлено договором або законом матеріали справи не містять.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про встановлення нікчемності правочинів є недоведеними та документально не підтвердженими, а тому не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 31.05.2016р.

Суддя А.І. Привалов