ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" травня 2016 р. Справа № 909/86/16

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого судді Якімець Г.Г.

суддів Бойко С.М.

ОСОБА_1

при секретарі Федорів Н.В.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2 сільської ради, вих.№109 від 18 березня 2016 року

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 09.03.2016 року (підписане 11.03.2016 року), cуддя Фрич М.М.

у справі №909/86/16

за позовом Тисменицького районного споживчого товариства, м. Тисмениця Івано-Франківської області

до відповідача ОСОБА_2 сільської ради, с. Пшеничники Івано-Франківської області

про скасування рішення ОСОБА_2 сільської ради

за участю представників:

від позивача ОСОБА_3,

ОСОБА_4,

ОСОБА_5

від відповідача ОСОБА_6

встановив:

Згідно протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 29.03.2016р. справу № 909/86/16 передано на розгляд колегії суддів у складі: ОСОБА_7 головуючий суддя, ОСОБА_8 та ОСОБА_1

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області ві09.03.2016р. у справі № 909/86/16 позов Тисменицького районного споживчого товариства задоволено: визнано недійсним рішення 8 сесії 5 демократичного скликання від 23.12.2007 року ОСОБА_2 сільської ради, яким визнано право власності на будинок-магазин Продпромтовари за громадою села Пшеничники в особі ОСОБА_2 сільської ради та стягнуто з відповідача на користь позивача судовий збір.

Приймаючи вказане рішення місцевий господарський суд виходив з того, що зі змісту норми ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України (в редакції від 19.02.2016р.) вбачається, що правовий акт може бути визнаний недійсним (незаконним, протиправним), тобто таким, що не відповідає закону (іншому правовому акту), якщо він виданий органом або посадовою особою з перевищенням наданих йому законом повноважень або в межах компетенції, але з порушенням діючого законодавства. З огляду на те, що в переліку питань, що належать до виключної компетенції сільської ради, встановлених ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування», питання щодо компетенції сільської ради визнавати за собою право власності на будь-яке нерухоме майно відсутнє, відтак оскаржуване рішення ОСОБА_2 сільської ради № 5-8/2007 від 23.12.2007р. про визнання права власності на будинок-магазин «Продпромтовари» в селі Пшеничники по вул. Б. Хмельницького 75 за громадою села Пшеничники в особі Пшеничникіської сільської ради підлягає визнанню недійсним. як таке, що прийняте органом з перевищенням наданих йому законом повноважень.

Поряд з цим відповідачем до суду було подано заяву про застосування строку позовної давності, щодо якої суд зазначив наступне:

У відповідності до п. 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).

Враховуючи те, що позивач неодноразово звертався з вказаними позовними вимогами до господарських, адміністративних та районних судів, додаючи в підтвердження копії процесуальних документів, суд дійшов висновку про наявність підстав для відновлення строку позовної давності.

Не погодившись із прийнятим рішенням місцевого господарського суду відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, обґрунтовуючи свої вимоги, зокрема тим, що ОСОБА_2 сільська рада жодних прав позивача не порушила, покликаючись при цьому на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 13.11.2007р. по справі № 2/252-7/214, яким в задоволенні позовних вимог Тисменицького районного споживчого товариства до ОСОБА_2 сільської ради про визнання права власності на магазин «Продпромтовари» в с. Пшеничники по вул. Б.Хмельницького відмовлено, з огляду на те, що вказане приміщення збудовано в 1936 р. кооперативним способом, за громадські кошти, а позивач був тільки його користувачем, а тому останній не міг набути права власності на новостворене майно. Апелянт вказує на преюдиційність вказаного рішення по відношенню до даної справи. З огляду на викладене, скаржник зазначає, що прийняття ОСОБА_2 сільською радою рішення 8 сесії 5 демократичного скликання від 23.12.2007р. жодним чином не зачіпає прав чи законом охоронюваних інтересів Тисменицького районного споживчого товариства. Поруч з тим, відповідач покликається на пропуск позивачем строку позовної давності, мотивуючи свої доводи тим, що позивач звернувся до господарського суду Івано-Франківської області з позовом про скасування спірного рішення ОСОБА_2 сільської ради від 23.12.2007р. тільки 25.01.2016р., тоді як, на переконання апелянта, обрання позивачем невірного способу захисту, ймовірно порушеного права, та порушення правил підсудності справи і як наслідок залишення заявлених позовів без розгляду, в контексті вимог ст. 265 Цивільного кодексу України, не зупиняє строків позовної давності.

Позивач на виконання вимог ухвали Львівського апеляційного господарського суду від 30.03.2016р. подав відзив на апеляційну скаргу, № 4 від 07.04.2016р., в якому зазначає, що рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 13.11.2007р. у справі №2/252-7/214, на яке покликається апелянт, не має жодного відношення до даної справи, оскільки Тисменицьке районне споживче товариство жодним чином не ставить під сумнів вказане судове рішення, а у своїх позовних вимогах просить визнати недійсним рішення 8 сесії 5 демократичного скликання Пшеничникіської сільської ради від 23.12.2007р. № 5-8/2007, яким визнано право власності на будинок-магазин «Продпромтовари» за громадою села Пшеничники в особі ОСОБА_2 сільської ради, не оспорюючи при цьому права власності на вказаний обєкт нерухомого майна. Позивач покликається на те, що приймаючи спірне рішення ОСОБА_2 сільська рада не керувалася рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 13.11.2007р. та жодними нормами закону, визнала право власності на будинок-магазин «Продпромтовари» за громадою села Пшеничники в особі ОСОБА_2 сільської ради, не маючи на це належних підстав. Власником будинку-магазину «Продпромтовари» в с. Пшеничники є Тисменицьке районне споживче товариство, яке згідно договору купівлі-продажу від 16.06.2000р. придбало приміщення магазину у Тисменицького кооперативно торгового обєднання Тисменицького райспоживтовариства.

Щодо пропуску строку позовної давності позивач зазначає, що Тисменицьке районне споживче товариство надало суду достатньо доказів, які свідчать про наявність поважних причин пропущення строків звернення до господарського суду за захистом порушеного права.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 11.04.2016р розгляд апеляційної скарги ОСОБА_2 сільської ради відкладено на 17.05.2016р.

17.05.2016р. в судовому засіданні за згодою представників сторін оголошено перерву до 30.05.2016р.

Представники позивача в судовому засіданні 30.05.2016р. підтримали доводи та міркування наведені у попередніх судових засіданнях, зокрема зазначивши, що Тисменицьке районне споживче товариство у своїх позовних вимогах просить скасувати рішення Пшеничниківьскої сільської ради, жодним чином не зачіпаючи при цьому питання про визнання права власності на дане приміщення. Така позиція позивача наведена у додаткових поясненнях № 1 від 24.05.2016р.

В судове засідання 30.05.2016р. представник відповідача не зявився, причини неявки суду не повідомив, хоча своєчасно та належним чином був повідомлений про час та місце розгляду апеляційної скарги, про що свідчить його підпис на формулярі про оголошення перерви в судовому засіданні від 17.05.2016р. (а.с. 185). З врахуванням строків розгляду апеляційної скарги, передбачених ч. 1 ст. 102 ГПК України, беручи до уваги пояснення представника відповідача, надані у попередніх судових засіданнях, судова колегія дійшла до висновку про доцільність закінчення розгляду апеляційної скарги за відсутності представника відповідача.

Згідно з ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 99 ГПК України у судовому засіданні 30.05.2016 р. оголошено вступну та резолютивну частини постанови Львівського апеляційного господарського суду.

З наявного в матеріалах справи договору купівлі-продажу приміщення магазину від 16.06.2000р. вбачається, що Тисменицьке кооперативне торгове обєднання Тисменицького райспоживтовариства (продавець) продало та передало Тисменицькому районному споживчому товариству (покупець), а покупець прийняв від продавця нежитлове приміщення магазину загальною площею 89,5 м2,розташоване по вулиці Б. Хмельницького в селі Пшеничники Тисменицького району Івано-Франківської області.

З матеріалів справи вбачається, що сторонами договору 16 червня 2000 року підписано акт приймання-передачі приміщення, що виступало предметом вказаного договору, з огляду на наведене позивач стверджує, що він став власником вказаного нежитлового приміщення.

Поруч з тим, з матеріалів позовної заяви вбачається, що позивач листами №126 від 24.06.2003 року та 278 від 22.11.2006 року звертався до сільського голови з проханням видати рішення виконкому сільської ради про підтвердження права власності на придбаний магазин. За словами позивача, відповідач ігнорував вказані листи, таким чином відмовившись від оформлення права власності на вказаний магазин.

В подальшому Тисменицьке районне споживче товариство звернулося до господарського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_2 сільської ради про визнання права власності на спірне приміщення магазину.

Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 13.11.2007р. в позові Тисменицького РайСТ відмовлено з огляду на те, що приміщення збудовано в 1936 році, а відтак позивач не міг набути права власності на новостворене нерухоме майно.

На підставі вказаного рішення суду 8 сесією 5 демократичного скликання Пшеничківської сільської ради 23.12.2007 року було прийнято рішення про визнання права власності на будинок-магазин «Продпромтовари» в селі Пшеничники по вул.. Б. Хмельницкього-75 за громадою селаПшеничники в особі ОСОБА_2 сільської ради.

На переконання позивача, при прийнятті рішення від 23.12.2007р. ОСОБА_2 сільською радою порушено порядок набуття права власності, а також остання вийшла за межі своїх повноважень, наданих їй Законом України «Про місцеве самоврядування», що слугувало підставою для звернення Тисменицкього РайСТ до суду з даним позовом про скасування рішення 8 сесії 5 демократичного скликання ОСОБА_2 сільської ради від 23.12.2007р.

Заслухавши пояснення представників позивача, приймаючи до уваги пояснення представника відповідача надані у попередніх судових засіданнях, розглянувши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, в сукупності з апеляційною скаргою, відзивом на неї та додатковими поясненнями, судова колегія вважає, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, виходячи з наступного.

Сільські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами (ч. 1 ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Відповідно до ст.19 Конституції України (в редакції від 01.01.2006 року) органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 144 Конституції України (в редакції від 01.01.2006 року) передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Додержання принципу законності направлене на недопущення свавілля в органах державної влади та місцевого самоврядування передбачає, перш за все, прийняття суб'єктами владних повноважень законних актів, тобто певної форми актів, виданих у визначеному порядку компетентними органами в межах їх повноважень.

Частина 3 статті 24 Закону України "Про місцеве самоврядування" (в редакції від 01.10.2007 року) передбачає, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Згідно з ст.25 Закону України "Про місцеве самоврядування" (в редакції від 01.10.2007 року) сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

У відповідності до ч. 1 ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування" (в редакції від 01.10.2007 року) рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням 8 сесії 5 демократичного скликання Пшеничківської сільської ради Тисменицького району №5-8/2007 від 23.12.2007 року визнано право власності на будинок - магазин "Продпромтовари" в селі Пшеничники по вул. Б. Хмельницького 75 за громадою села Пшеничники в особі Пшеничківської сільської ради.

Стаття 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» містить вичерпний перелік питань, які вирішуються на пленарних засіданнях відповідних сільських, селищних чи міських рад.

Системним аналізом ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» (в редакції від 01.10.2007 року) судовою колегією встановлено, що в переліку питань, що належать до виключної компетенції сільської ради відсутнє питання щодо компетенції сільської ради визнавати за собою право власності на будь-яке нерухоме майно.

Поруч з тим, статтею 392 Цивільного кодексу України (в редакції від 14.06.2007 року) встановлено, що визнання права власності відбувається в судовому порядку, а саме - власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України (в редакції від 19.02.2016 року) передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що правовий акт може бути визнаний недійсним (незаконним, протиправним), тобто таким, що не відповідає закону (іншому правовому акту), якщо він виданий органом або посадовою особою з перевищенням наданих йому законом повноважень або в межах компетенції, але з порушенням діючого законодавства.

З огляду на викладене, аналізуючи спірне рішення, судова колегія приходить до висновку, що ОСОБА_2 сільська рада, приймаючи на засіданні 8 сесії 5 демократичного скликання рішення про визнання права власності на нерухоме майно магазин «Продпромтовари» вийшла за межі наданих законом повноважень, а тому, в силу приписів ст. 21 Цивільного кодексу України, рішення Пшеничківської сільської ради №5-8/2007 від 23.12.2007 року слід скасувати, як таке, що прийняте з перевищенням повноважень.

Поряд з цим, ОСОБА_2 сільська рада в своїй апеляційній скарзі наголошує на преюдиційності рішення господарського суду Івано-Франківської області від 13.11.2007р. по відношенню до даної справи. Однак, такі твердження відповідача відхиляються судом, оскільки, рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 13.11.2007р., Тисменицькому РайСТ відмовлено у визнанні права власності як на новостворене нерухоме майно. Крім цього, позивач у своїх позовних вимогах просить скасувати рішення ОСОБА_2 сільської ради і жодним чином не ставить питання про визнання права власності на спірне приміщення.

Щодо застосування строків позовної давності колегія суддів зазначає наступне:

Відповідно до ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України).

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України). Такої правової позиції дотримується Вищий господарський суд у п.2.3. Постанови Пленуму № 10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів".

В обгрунтування пропуску строку позовної давності позивач покликається на те, що оскаржуване рішення ОСОБА_2 сільської ради було прийнято 23.12.2007 року. В січні 2008 року позивачем подано позовну заяву до Тисменицького районного суду про визнання спірного рішення незаконним та визнання права власності. Ухвалою від 20.01.2008 року Тисменицький районний суд відмовив у відкритті провадження у зв'язку з тим, що позовна заява не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

В грудні 2008 року позивач звернувся до господарського суду Івано-Франківської області з позовною заявою до Пшеничківської сільської ради про визнання спірного рішенні сільської ради незаконним та визнання права власності на магазин "Продпромтовари". Ухвалою господарського суду Івано-Франківської області від 10.12.2008 року у відкритті провадження відмовлено у зв'язку з тим, що позовна заява не підлягає розгляду в господарських судах.

Згодом позивач звернувся до Івано-Франківського окружного адміністративного суду з тими ж позовними вимогами. Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03.03.2009 року позовну заяву позивача повернуто по причині непідсудності вказаної справи адміністративному суду.

В березні 2009 року позивач повторно звернувся до Тисменицького районного суду з позовною заявою до Пшеничківської сільської ради про визнання рішень сільської ради від 23.12.2007 року та 13.04.2008 року незаконними. Ухвалою Тисменицького районного суду від 12.03.2009 року позовну заяву залишено без руху.

06.05.2009 року Тисменицький районний суд ухвалою закрив провадження у справі по причині , що справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 17.02.2011 року апеляційну скаргу задоволено частково, ухвалу Тисменицького районного суду про закриття провадження скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Тисменицького районного суду в іншому складі суду.

Постановою Тисменицького районного суду від 15.04.2011 року позов задоволено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.10.2014 року апеляційну скаргу Пшеничківської сільської ради задоволено, постанову Тисменицького районного суду від 15.04.2011 року скасовано, в задоволенні позову Тисменицькому районному споживчому товариству відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду від 17.12.2015 року провадження у справі закрито по причині того, що спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про наявність підстав для відновлення строку позовної давності, оскільки наведені позивачем обставини свідчать про поважність причин пропуску такого строку.

Відповідно до ст.ст. 33, 43 ГПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на викладене, судова колегія, прийшла до висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення, як такого, що прийнято відповідно до обставин та матеріалів справи з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст. 49 ГПК України, слід покласти на скаржника.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Івано-Франківської області від 09.03.2016 у справі №909/86/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 сільської ради, вих.№109 від 18 березня 2016 року без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

3. Справу повернути в господарський суд Івано-Франківської області.

Повний текст постанови складений 06.06.2016 р.

Головуючий суддя Якімець Г.Г..

суддя Бойко С.М.

суддя Бонк Т.Б.