ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" травня 2016 р. Справа № 917/1067/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Білецька А.М., суддя Слободін М.М.

при секретарі - Кохан Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, за довіреністю №1/15 від 12.01.15 року, ОСОБА_2, за довіреністю б/н від 01.07.15 року;

відповідача - ОСОБА_3,за довіреністю б/н від 12.04.16 року.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробничої фірми "Техвагонмаш" (вх. №956 П/3-12) на рішення господарського суду Полтавської області від 12 серпня 2015 року по справі № 917/1067/15

за позовом Дочірнього підприємства "ФЕСТО", м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробничої фірми "Техвагонмаш", м. Кременчук Полтавської області

про стягнення 957341, 29 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 12.08.2015 року по справі №917/1067/15 (суддя Кульбако М.М.) позов задоволено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробничої фірми "Техвагонмаш" на користь Дочірнього підприємства "ФЕСТО" 212561,56 грн. інфляційних втрат, 5187,27 грн. 3% річних, 95594,06 грн. пені та 4354,97 грн. судового збору. Повернуто з Державного бюджету України Дочірньому підприємству "ФЕСТО" судовий збір в розмірі 12879,99 грн., сплачений платіжним дорученням №768 від 18.05.2015 року, оригінал якого знаходиться в матеріалах справи.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково-виробничої фірми "Техвагонмаш" звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій з урахуванням пояснень (вх. №5487 від 30.05.2016 року) просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 12.08.2015 року по справі №917/1067/15 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В апеляційній скарзі заявник посилається на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм чинного законодавства України і що суд першої інстанції не в повному обсязі з'ясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, неправильно та неповно дослідив докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, а також на те, що суд невірно застосував норми як матеріального, так і процесуального права, що потягло за собою неправильне вирішення господарського спору та згідно статті 104 Господарського процесуального кодексу України є підставою для його скасування.

Дочірнє підприємство "ФЕСТО" у відзиві на апеляційну скаргу зазначило, що рішення господарського суду Полтавської області було винесено без порушення приписів чинного матеріального та процесуального законодавства, та з урахуванням всіх доказів поданих сторонами, та доказів, які були витребувані судом. Просить рішення господарського суду Полтавської області від 12.08.2015 року по справі №917/1067/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Для забезпечення повного, всебічного та об'єктивного дослідження матеріалів справи в судовому засіданні 10.05.2016 року було оголошено перерву до 31.05.16 року.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи та докази на їх підтвердження, їх юридичну силу, розглянувши доводи апеляційної скарги, письмові докази, долучені до матеріалів справи, встановила наступне.

Згідно статті 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як свідчать матеріали справи, 03.01.2012 року між Дочірнім підприємством "Фесто" (продавець - позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково-виробничою фірмою "Техвагонмаш" (покупець - відповідач у справі) було укладено договір купівлі-продажу №73/МТС-12, за умовами якого в порядку та на умовах, визначених договором, продавець продає, а покупець - придбає - пневматичне обладнання та комплектуючі до нього (пункт 1.1 договору).

Сторонами досягли згоди, що у зв'язку з коливаннями цін на товар ціни за одну одиницю товару будуть вказані у специфікаціях. До ціни товару включена вартість тари, упакування і маркування. Ціна договору визначена і погоджена сторонами у специфікаціях, що додаються до договору і є його невід'ємними частинами (пункт 2.1,2.2, 2.3 договору).

Форма оплати визначена у пункті 3.1 договору, а саме: 50% від загальної вартості товару - передоплата; 50% (решта) від загальної вартості товару - оплата протягом 5-ти банківських днів після відвантаження товару на склад покупця. У випадку, якщо строк поставки менше 10 календарних днів або сума рахунку складає менше десяти тисяч гривень, покупець здійснює 100% передоплати.

За порушення умов договору сторони несуть взаємну цивільно-правову відповідальність, передбачену діючим законодавством України (пункт 7.1 договору). У випадку затримки оплати товару покупець за вимогою постачальника сплачує йому суму заборгованості з урахуванням:

а) встановленого індексу інфляції за весь час прострочення платежу;

б) 3% річних від суми простроченого платежу;

в) пені, що обчислюється від суми простроченого платежу, у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, за кожен день прострочення платежу (пункт 7.2 договору).

В подальшому між сторонами було укладено ряд додаткових угод, якими внесено зміни до договору, зокрема додатковою угодою №3 від 31.12.2013 року, продовжено строк дії договору до 31.12.2014 року, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами покладених обов'язків.

В рамках укладеного договору між зобовязаними контрагентами була здійсненна визначена договором господарські операція.

Однак, відповідач в порушення умов договору зобовязання щодо повної та своєчасної оплати товару належним чином не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість у сумі 643998,40 грн.

З метою досудового регулювання спору на адресу відповідача була направлена вимога про сплату заборгованості, що утворилась внаслідок не належного виконання останнім зобовязань за договором (а. с. 25, том 1).

Як стверджує позивач, відповіді зобовязаний контрагент (відповідач у справі) на вказані претензії не надав, грошові кошти за договором не сплатив, що стало підставою для звернення з відповідним позовом до суду для відновлення своїх порушених прав і інтересів.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У відповідності до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України договір - є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Згідно зі статтею 626 Цивільного Кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

З приписів статті 3 Цивільного кодексу України вбачається, що однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Разом із тим частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (стаття 6 Цивільного кодексу України).

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України ).

Статтею 180 Господарського кодексу України передбачено, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості.

Матеріали справи містять договір купівлі-продажу №73/МТС-12 від 03.01.2012 року, що був укладений сторонами по справі та містить всі істотні умови щодо предмету договору, строків сплати тощо.

Доказів визнання договору купівлі-продажу №73/МТС-12 від 03.01.2012 року недійсним, матеріали справи не містять.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Отже, обовязком позивача є поставка товару, а зустрічний обовязок відповідача оплатити вартість отриманого товару.

Як встановлено матеріалами справи та не оспорюється відповідачем, позивач в повному обсязі виконав покладені на нього умовами зобовязання.

У відповідності до пункту 3.1 договору оплата здійснюється протягом 5-ти банківських днів після відвантаження товару на склад покупця.

Згідно статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відлік семиденного строку починається з наступного дня після пред'явлення кредитором вимоги за загальним правилом обчислення строків.

За умовами наявних в матеріалах справи специфікацій вбачається, що сторони не узгоджували конкретних строків сплати товару, а встановлювали бажану дату сплати товару («Прохання сплатити до…»)

Матеріалами справи підтверджується передача позивачем товару за договором, його прийняття відповідачем та існування заборгованості відповідача перед позивачем у розмірі 643998,40 грн.

Зокрема, отримання відповідачем товарів відповідно до накладних, які містяться в матеріалах справи, підтверджується відображено довідкою ПАТ "ДПД України" (а.с. 220, том 1).

Отже, на підставі встановлених обставин, вбачається, що відповідач є зобовязаним контрагентом, обовязком якого є оплата вартості отриманого товару.

Відповідач в порушення умов договору зобовязання щодо повної та своєчасної оплати товару належним чином не виконав, вартість отриманого товару позивачу не сплатив.

Як встановлено колегією суддів, позивач звертався до відповідача з листом № 7 від 29.01.2015 року щодо необхідності сплати боргу, який утворився внаслідок не належного виконання умов договору в частині своєчасної сплати вартості товару, проте останній вимогу виконав, відповідь на лист на адресу позивача не надіслав.

Тобто, відповідач є таким, що у термін встановлений договором не здійснив оплату товару, та у розумінні статей 619, 612 Цивільного кодексу України виступає в якості боржника, який прострочив виконання зобовязання.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції, відповідач все ж погасив основну заборгованість по оплаті товару за договором. Даний факт підтверджує позивач, надав до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, у відповідності до якої просить стягнути із зобовязаного контрагента інфляційні втрати, річні та пеню.

Стаття 180 Господарського кодексу України визначає, що строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобов'язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Стаття 631 Цивільного кодексу України встановлює, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Відповідно до статті 251 Цивільного кодексу України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана подія чи подія, яка має юридичне значення, терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Згідно статті 252 Цивільного кодексу України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Враховуючи вищевикладене слід дійти висновків, строком договору є час дії певного договору. Протягом строку дії договору сторони мають права і повинні виконувати свої обов'язки, які обумовлені предметом того чи іншого договору. Строк дії договору визначається сторонами на їх власний розсуд, за винятком випадків, коли законом передбачено конкретний строк дії того чи іншого виду договорів.

Протягом строку дії договору діє і зобов'язання, взяте на себе сторонами відповідно до умов договору. У випадку, коли сторони виконують свої зобов'язання до закінчення строку, визначеного в договорі, припиняється дія такого договору.

Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за порушення договору, вчинене під час дії цього договору.

Так, за умовами договору в редакції додаткової угоди від 31.12.2013 року договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2014 року.

Відповідно до частини 1 статті 203 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання, всі умови якого виконано належним чином, припиняється, якщо виконання прийнято управненою стороною.

Виконання зобовязань за договором з порушення строку оплати не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

Враховуючи, що доказів своєчасної оплати за отриманий товар відповідач не надав, він є таким, що прострочив виконання зобов'язання з оплати отриманого товару по умовам договору.

Прострочення оплати покупцем товару, право власності на який зберігається за продавцем, надає останньому права вимагати повернення товару. Продавець може скористатись й іншими правами наданими йому чинним законодавством.

Так, враховуючи прострочення виконання відповідачем зобовязання за договором в частині вчасної оплати товару, позивачем заявлено до стягнення пеню у розмірі 95594,06 грн., інфляційних нарахувань у розмірі 212596,56 та 3% річних у розмірі 5187,27 грн. за період з 10.02.2015 року по 18.05.2015 року.

Щодо тверджень відповідача про те, що позивач мав право звернутись до суду із позовом про повернення товару, судова колегія зазначає про наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, спірні відносини є господарськими, а відповідно до статті 193 Господарського кодексу України, господарські санкції, зокрема пеня, застосовуються за порушення будь-яких господарських зобов'язань.

Таким чином, Господарський кодекс України не забороняє кредитору у разі порушення боржником зобовязань, вимагати стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов'язання в натурі.

Господарський кодекс України у імперативному порядку встановлює, що учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами (частина 1 статті 229 України).

Частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частиною 3 статті 549 Цивільного Кодексу України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

В частині 2 статті 343 Господарського кодексу України прямо зазначається, що пеня за прострочення платежу встановлюється за згодою сторін господарських договорів, але її розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України.

Така позиція узгоджується з викладеним у пункті 2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року - сторони можуть домовитися про збільшення або зменшення встановленого законом розміру пені, зазначивши про це в договорі, за винятком випадків, коли згідно із законом зміна розміру штрафних санкцій за погодженням сторін не допускається (абзац 3 частини 2 статті 551 Цивільного кодексу України, частина 1 статті 231 Господарського кодекс України).

Умовами договору, а саме пункт 7.2 договору сторони встановили, що у випадку затримки оплати товару покупець за вимогою постачальника сплачує йому заборгованість з урахуванням пені, що обчислюється від суми простроченого платежу, у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, за кожен дань прострочення платежу.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені в розмірі 95594,06 грн. за невиконання останнім покладених на нього договірних зобовязань.

Колегія суддів здійснивши перерахування суми пені, з урахуванням встановленого договором строку оплати партії поставленого товару по накладним, копії яких міститься в матеріалах справи, а також періоду прострочення оплати товару, відповідно до вимог частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, погоджується з висновком місцевого господарського суду про стягнення з відповідача суми пені в розмірі 95594,06 грн.

Згідно статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Слід зауважити, що сплата річних від простроченої суми не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає у отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові та відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Відповідно до статті 78 Конвенції Організації Об'єднаних Націй про договори міжнародної купівлі-продажу товарів від 11.04.1980 року (Віденської конвенції), до якої Україна приєдналася відповідно до Указу Президії Верховної Ради Української РСР № 7978-ХІ від 23.08.1989 року, та яка набула чинності 01.02.1991 року, встановлено, що «якщо сторона допустила прострочення у виплаті ціни чи іншої суми, інша сторона має право на відсотки з простроченої суми, без шкоди для будь-якої вимоги про відшкодування збитків, які можуть бути стягнуті на підставі статті 74».

При цьому, відповідно до статті 74 цієї Конвенції «збитки за порушення договору однією із сторін становлять суму, що дорівнює тій шкоді, включаючи упущену вигоду, якої зазнала інша сторона внаслідок порушення договору. Такі збитки не можуть перевищувати шкоди, яку сторона, що порушила договір, передбачала чи повинна була передбачати в момент укладення договору як можливий наслідок його порушення, враховуючи обставини, про які вона в той час знала чи повинна була знати».

Таким чином, проценти річних, за змістом Віденської конвенції, не є мірою відповідальності і являють собою винагороду кредитору за користування боржником коштами, що мали б бути сплачені кредитору. Проценти річних не виконують компенсаційної функції (як штрафні санкції, на що зверталася увага вище), а їх застосування ґрунтується на презумпції того, що гроші, за своєю суттю, мають властивості природного приросту, а тому боржник, який вчасно не сплачує належні кошти, повинен передати кредитору і такий приріст, який кредитором був би отриманий за умови вчасного платежу.

Розглядаючи вимоги про стягнення річних, суд першої інстанцій дослідив наданий позивачем розрахунок суми, встановив вірний період за який вказана сума повинна нараховуватись, що є беззаперечним дотриманням судом першої інстанції вимог статті 43 Господарського процесуального кодексу України щодо всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

У звязку з чим, місцевий господарський суд правомірно задовольнив позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача річних в сумі 5187,27 грн. та 212561,56 грн. інфляційних втрат.

Скаржник зазначає, що в матеріалах справи відсутні видаткові накладні по яким було здійснено поставку товару за договором купівлі-продажу №73/МТС-12 від 03.01.2012 року.

Проте, відповідач не звернув уваги на те, що 15.06.2015 року місцевим судом було долучено до матеріалів справи надану позивачем первинну документацію по договору купівлі-продажу №73/МТС-12 від 03.01.2012 року, яка констатує факт здійснення господарської операції проведеної між зобовязаними контрагентами (позивачем та відповідачем у справі) (а.с.44-219, том 1).

Відповідач вважає, що задоволення позовних вимог призведе до порушення прав товариства. Стосовно даних тверджень колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 42 Господарського кодексу України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Таким чином, неналежне виконання умов договору належить до ризиків підприємницької діяльності ТОВ НВФ «Техвагонмаш» і не є непереборною обставиною або наслідком порушення його прав з боку інших осіб, а спричинена недотриманням вимог закону та умов договору самим відповідачем.

В матеріалах справи міститься підписані уповноваженими представниками сторін і скріплений печатками їх підприємств двосторонні акти звіряння (а. с. 17, том 1).

Проте, вищезазначені акти звірки є лише внутрішніми документами сторін, в яких відображена точка зору двох керівників та бухгалтерів на фінансові відносини сторін, і складання таких актів не тягне за собою наслідків щодо сплати визначеного в акті звірки боргу або встановлення, виникнення і припинення певних господарських зобов'язань для сторін.

Серед іншого, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що акт звірки бухгалтерів є тільки документом, по якому бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій, а наявність чи відсутність будь-яких зобов'язань сторін підтверджується первинними документами - договором, накладними, рахунками тощо.

Враховуючи наведене, а також те, що акти звірки взаєморозрахунків не є первинними документами, що підтверджує наявність/відсутність заборгованості, колегія суддів апеляційної інстанції відхиляє доводи відповідача як безпідставні та необґрунтовані.

Враховуючи викладене та те, що відповідач допустив прострочення виконання грошового зобов'язання щодо здійснення розрахунків за отриманий товар, доказів здійснення вчасного розрахунку за товар не надав, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача пені, інфляційних нарахувань та 3% річних за період з 10.02.2015 року по 18.05.2015 року.

В розрізі встановленого, безпідставними є доводи скаржника щодо відсутності між позивачем та відповідачем грошових зобовязань.

В силу статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" завданням суду при здійсненні правосуддя, зокрема, є захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.

Як унормовано статтями 1 та 2 Господарського процесуального Кодексу України правом на пред'явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд шляхом вчинення позовного провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Захист же цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Згідно з частини 6 статті 13 Цивільного кодексу України у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Нормами статті 16 Цивільного Кодексу України та статті 20 Господарського Кодексу України передбачено, що особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цими статтями способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Виходячи з системного аналізу вище наведених правових норм випливає, що захист прав особи здійснюється способом, що визначений законодавством.

Проте, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (стаття 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статті 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Така ж позиція висловлена в Рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 року №1-10/2004.

Зазначеної вище думки дотримується й Верховний Суд України (постанова від 21.05.2012 року у справі № 6-20цс11, лист від 01.04.2014 "ОСОБА_1 практики застосування судами статті 16 Цивільного кодексу України").

З урахуванням викладеного, судова колегія вважає обраний позивачем спосіб захисту права таким, що відповідає вимогам чинного законодавства, у зв'язку з чим наявний спір між сторонами підлягає вирішенню судом.

Позивач, належними та допустимими у справі доказами довів факт порушення відповідачем зобовязань за договором, у звязку з чим таке право підлягає судовому захисту.

Щодо зауваження скаржника про недотримання судом першої інстанції вимог щодо обов'язку всебічно, повно і об'єктивно розглянути в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про наступне.

Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За практикою Європейського суду з прав людини, визначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Обсяг обов'язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формування рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

При вирішенні спору суд враховує практику рішення Європейського суду з прав людини, відповідно до якої вимоги повинні бути доведені «поза розумним сумнівом». Розумний сумнів не є сумнівом, що базується на чисто теоретичній можливості чи викликаний для уникнення негативних висновків. Суд повинен спиратися на всі елементи наданих йому доказів чи у разі потреби на ті, які він зможе офіційно отримати. (Справа Європейського суду з прав людини «Грецька справа», № 3321/67, 3322/67, 3323/67, 3344/67, доповідь Комісії від 05.11.969 року; рішення Європейського суду з прав людини по справі «Вільваража та інші проти Обєднаного Королівства» від 30.10.1991 року № 215, § 107; рішення Європейського суду з прав людини по справі «Науменко проти України» від 10.02.2004 року § 109).

Колегія суддів встановила, що у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції. Таким чином, апеляційні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробничої фірми "Техвагонмаш" є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів відзначає відсутність належних доказів щодо обставин, передбачених статтею 104 Господарського процесуального кодексу України, які підтверджували б наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Полтавської області від 12.08.2015 року по справі №917/1067/15 прийняте при належному зясуванні обставин, що мають значення для справи та у відповідності до норм матеріального і процесуального права і відсутні підстави для його скасування, в звязку з чим, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробничої фірми "Техвагонмаш" не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись статтями 99, 101, 102, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробничої фірми "Техвагонмаш" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 12.08.2015 року по справі №917/1067/15 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Білецька А.М.

Суддя Слободін М.М.