РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.05.2016Справа №910/6077/16

За позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

про стягнення грошових коштів

Суддя Дупляк О. М.

Представники учасників судового процесу:

від позивача:Никеруй Т.М. за довіреністю № 14-81 від 25.04.2016;
від відповідача:Кость О. Г. за довіреністю № 14-73 від 21.04.2016.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за договором поставки природного газу промисловим споживачам № 326-09/8 від 30.12.2009 за період прострочення з 21.03.2013 по 30.06.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.04.2016 порушено провадження у справі та призначено до розгляду на 25.04.2016.

Через відділ діловодства суду 22.04.2016 від відповідача надійшов відзив (вих. 31/13 - 1496 від 19.04.2016), в якому заперечив проти задоволення позовних вимог. Разом з тим, відповідач подав клопотання про відкладення розгляду справи (вих. № 31/13-1544 від 21.04.2016), в якому просив розгляд справи відкласти у зв'язку з неможливістю забезпечити явку свого представника в судове засідання через його відрядження.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.04.2016 було задоволено клопотання відповідача та відкладено розгляд справи на 10.05.2016.

В судових засіданнях 10.05.2016 та 24.05.2016 судом оголошувалися перерви до 24.05.2016 та 31.05.2016 відповідно.

В судове засідання 31.05.2016 представники сторін з'явилися та надали суду усні пояснення по суті справи, в яких позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, відповідач заперечив проти розміру санкцій.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем його зобов'язань за договором поставки природного газу промисловим споживачам № 326-09/8 від 30.12.2009, в частині оплати поставленого за договором газу.

У своєму відзиві на позовну заяву (вих. 31/13 - 1496 від 19.04.2016) відповідач заявив про застосування строку позовної давності до вимог щодо стягнення з нього 3 % річних та інфляційних втрат нарахованих на суму боргу за період з 21.03.2013 по 30.03.2013 і відповідно заперечує проти здійсненого позивачем розрахунку. Зокрема, відповідач зазначає, що нарахування інфляційних втрат було здійснено позивачем не за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а шляхом перемноження індексів за весь період, що не відповідає п. 3.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань". До відзиву відповідачем додано контррозрахунок 3 % річних та інфляційних нарахувань. Крім вказаного, на думку відповідача положення ст. 2 Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" зобов'язання відповідача щодо сплати 3 % річних та інфляційних втрат нарахованих на суму боргу за Договором є припиненими.

У судовому засіданні 31.05.2016 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на які посилається позивач, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як підтверджено матеріалами справи, 30.12.2009 між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", як постачальником та Дочірньою компанією "Нафтогазмережі" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", правонаступником якого є Дочірня компанія "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", як покупцем було укладено договір № 326-09/8 поставки природного газу промисловим споживачам (надалі по тексту - Договір), за умовами якого постачальник передає покупцеві у 2010 році імпортований природний газ, за наявності його обсягів, для подальшої реалізації промисловим споживачам, надалі споживачам, а покупець зобов'язується приймати та оплачувати газ на умовах цього Договору.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.04.2015 у справі № 910/6029/13 за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" про стягнення 175 884 300, 44 грн за договором № 326-09/8 поставки природного газу промисловим споживачам від 30.12.2009 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 145 391 885 (сто сорок п'ять мільйонів триста дев'яносто одну тисячу вісімсот вісімдесят п'ять) грн 81 коп. заборгованості, 16 932 608 (шістнадцять мільйонів дев'ятсот тридцять дві тисячі шістсот вісім) грн 22 коп. інфляційних нарахувань, 12 705 597 (дванадцять мільйонів сімсот п'ять тисяч п'ятсот дев'яносто сім) грн 02 коп. три проценти річних, 68 820 (шістдесят вісім тисяч вісімсот двадцять) грн 00 коп. судового збору. В іншій частині позову - відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.12.2015 у справі № 910/6029/13 було змінено рішення Господарського суду міста Києва від 16.04.2015 в частині стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, в іншій частині рішення залишено без змін. Стягнуто з Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 3% річних в розмірі 11 731 398,14 грн, інфляційні втрати в розмірі 15338176,25 грн та судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 67 787,70 грн. Нарахування 3 % річних та інфляційних втрат по справі № 910/6029/13 здійснено станом на 20.03.2013.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.04.2015 у справі № 910/6029/13 встановлено, що основна заборгованість відповідача за договором № 326-09/8 поставки природного газу промисловим споживачам від 30.12.2009 складає 145 391 885,81 грн.

Судом в межах розгляду справи № 910/6029/13 встановлено факт неналежного виконання відповідачем свого зобов'язання зі сплати заборгованості за договором № 326-09/8 поставки природного газу промисловим споживачам від 30.12.2009, що складає 145 391 885,81 грн.

Відповідно до ст. 35 ГПК України факти встановлені рішенням господарського суду під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Позивачем за період з 21.03.2013 по 30.06.2015 було нараховано відповідачу на суму боргу за Договором 3 % річних в розмірі 9 942 414, 99 грн та інфляційних втрат за квітень 2013 року - червень 2016 року в розмірі 111 073 860, 43 грн, стягнення яких є предметом позову в даній справі.

Виходячи з положень статті 610, частини 1 статті 612, статті 611 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України), частини 2 статті 193 Господарського кодексу України, відповідач є порушником зобов'язання, що є підставою для застосування до нього правових наслідків, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже передбачене законом право кредитора вимагати спати боргу з урахуванням, процентів річних та процентів за користування чужими грошовими коштами є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Оскільки чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків суд приходить до висновку про наявність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст. 625 ЦК України (аналогічна позиція, викладена у постанові Верховного суду України від 14.11.2011 у справі № 12/207 та у постанові Верховного суду України від 24.10.2011 у справі № 16/5/5022-103/2011(2/43-654).

З урахуванням наведеного суд вважає, що позивач мав правові підстави для нарахування інфляційних витрат та 3 % річних у період, коли грошове зобов'язання не виконувалось відповідачем й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Згідно з п. 3.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Станом на період нарахування позивачем інфляційних втрат та 3 % річних, заборгованість за договором № 326-09/8 є незмінною та становить 145 391 885, 81 грн, доказів іншого матеріали справи не містять.

Відповідно до розрахунку позивача, інфляційні втрати, нараховані з квітня 2013 року по червень 2015 року включно та складають 111 073 860, 43 грн, 3% річних з простроченої суми нараховані за загальний період з 21.03.2013 по 30.06.2015 та складають 9 942 414, 99 грн.

Згідно контррозрахунку відповідача, інфляційні втрати нараховані за період визначений позивачем, з врахуванням положень п. 3.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" складають 85 345 036, 97 грн, 3% річних з простроченої суми за загальний період з 31.03.2013 по 30.06.2015 складають 9 835 115, 78 грн.

Перевіривши розрахунки сторін суд визнав:

- розрахунок суми 3 % річних здійснений позивачем арифметично вірним;

- розрахунок суми інфляційних втрат здійснений позивачем арифметично невірним;

- контррозрахунок суми 3 % річних арифметично невірним;

- контррозрахунок суми інфляційних втрат арифметично вірним.

Відповідно обґрунтованими та доведеними визнаються вимоги позивача про стягнення з відповідача суми 3 % річних за період прострочення з 21.03.2013 по 30.06.2016 в розмірі 9 942 414, 99 грн та суми інфляційних втрат за період з квітня 2013 року по червень 2015 року включно в розмірі 85 345 036, 97 грн.

Щодо заявленого відповідачем клопотання про застосування позовної давності до позовної вимоги про стягнення 3 % річних, суд зазначає таке.

З позовом про стягнення з відповідача 3 % річних нарахованих на суму боргу за Договором за період з 21.03.2013 по 30.06.2015 позивач звернувся в межах строку позовної давності, оскільки мало місце переривання строку позовної давності.

Частиною 1 статті 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Згідно п. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Втім, як встановлено ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Провадження у справі № 910/6029/13 було порушено ухвалою від 01.04.2013, а позовна заява у вказаній справі була подана до Господарського суду міста Києва 29.03.2013. Таким чином, строк позовної давності як щодо основного боргу, так і щодо 3 % річних,як похідних від боргу, нарахованих в тому числі за період з 21.03.2013 по 30.03.2013, було перервано, і після такого переривання строк позовної давності почався заново. Отже, позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності.

Щодо доводів відповідача стосовно припинення його зобов'язань по сплаті 3 % річних та інфляційних втрат на підстав ст. 2 Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" суд зазначає наступне.

04.06.2011 набрав чинності України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію", дія якого поширюється на підприємства незалежно від їхніх форм власності, що виробляють, транспортують і постачають теплову та електричну енергію, надають послуги з диспетчерського управління об'єднаною енергетичною системою України, суб'єктів господарювання, що здійснюють постачання природного газу та електричної енергії за регульованим тарифом, Національну акціонерну компанію "Нафтогаз України" та її дочірні підприємства ДК "Газ України", ДК "Укртрансгаз", ДК "Укргазвидобування", ДАТ "Чорноморнафтогаз" та ДП "Енергоринок".

Зважаючи на суб'єктний склад, характер правовідносин та наявність відповідних умов для застосування механізму врегулювання питань щодо заборгованості за спожитий природний газ, дія цього Закону поширюється на сторін у справі.

Згідно з підпунктом 2.1.1 на умовах, визначених вказаним Законом, підлягають списанню:

- заборгованість за природний газ (у тому числі реструктуризована) підприємств, що виробляють, транспортують та постачають теплову енергію, у тому числі ліквідованих підприємств, суб'єктів господарювання, що здійснюють постачання природного газу за регульованим тарифом, Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" та її дочірніх підприємств ДК "Газ України", ДК "Укртрансгаз", ДК "Укргазвидобування", ДАТ "Чорноморнафтогаз", що обліковувалася станом на 01.01.2010 і не сплачена станом на дату набрання чинності цим Законом.

Основний борг на підставі Договору виник у відповідача з 25 лютого 2010 року, у зв'язку з чим не підпадає під дію п. 2.1.1 вказаного Закону.

Відповідно до пункту 2.2 ст. 2 Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" на умовах, визначених цим нормативно-правовим актом, підлягає списанню заборгованість (у тому числі встановлена судовими рішеннями) з пені, штрафних та фінансових санкцій (три відсотки річних та індекс інфляції), які нараховані підприємствам, визначеним у статті 1 цього Закону, на заборгованість за природний газ, спожитий ними у період з 1 січня 1997 року по 1 січня 2011 року, і не сплачена станом на дату набрання чинності цим Законом.

Згідно з п. 2.5 ст. 2 вказаного Закону списання заборгованості відповідно до цього Закону здійснюється у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету міністрів України від 08.08.2011 № 894 затверджено Порядок списання заборгованості за природний газ та електричну енергію (далі - Порядок).

Даний порядок визначає механізм списання заборгованості (у тому числі реструктуризованої) за природний газ та електричну енергію, зокрема зі сплати пені, штрафних та фінансових санкцій, що нараховані на заборгованість за природний газ, відповідно до Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію".

Встановлений механізм передбачає вчинення низки дій, направлених на здійснення списання заборгованості, зокрема утворення повноважних комісій, складання відповідних протоколів та актів.

Пунктом 6 зазначеного Порядку передбачено, що для списання заборгованості кожен учасник процедури списання утворює комісію з питань списання заборгованості, до складу якої обов'язково входить керівник такого учасника, як голова комісії, та головний бухгалтер і яка визначає обсяг заборгованості, що підлягає списанню, у розрізі контрагентів.

Списання заборгованості проводиться на підставі протоколів зазначеної комісії, затверджених її головою. Датою списання заборгованості є дата затвердження протоколу.

Пунктом 8 вказаного Порядку передбачено, що учасники процедури списання подають упродовж 10 днів після затвердження зазначеного в пункті 6 цього Порядку протоколу, але не пізніше 31.12.2011 кредиторам інформацію про суми списаної заборгованості (основної суми заборгованості, пені, штрафних та фінансових санкцій) в розрізі договорів щодо постачання природного газу, а також видів заборгованості. Отже, протокол комісії є підставою для списання заборгованості, у тому числі і щодо пені, штрафних та фінансових санкцій.

У постанові Верховного Суду України від 15.10.2013 у справі № 5011-27/6245-2012 викладено позицію про те, що протокол комісії є достатньою підставою для списання заборгованості з пені, штрафних та фінансових санкцій відповідно до п. 2.2. ст. 2 Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію".

Отже, списання 3% річних та інфляційних втрат у відповідності до Закону та Порядку можливе лише у межах сум, списаних підприємствам що виробляють, транспортують та постачають теплову енергію, і суб'єктом господарювання, що здійснюють постачання природного газу за регульованим тарифом, перед ДК "Газ України" та з дотримання певної процедури, а саме - утворення комісії з питань списання заборгованості та затвердження протоколу, повідомлення кредиторів не пізніше 31.12.2011 про суми списаної заборгованості.

У зв'язку з тим, що відповідачем не надано до господарського суду протоколу комісії учасника процедури списання заборгованості, створення якої передбачено пунктом 6 Порядку, на підставі якого здійснюється узгодження сум, що підлягають списанню, господарські суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що стягнення сум річних та інфляційних має сплачуватися відповідачем на загальних підставах.

Доводи відповідача про те, що заборгованість з штрафних та фінансових санкцій, що є предметом позову, відповідає критеріям заборгованості, що підлягає списанню у порядку визначеному пунктом 7 Порядку, а тому може бути списана на підставі відповідних договорів, не заслуговують на увагу з огляду на те, що вказаним пунктом встановлено не порядок списання заборгованості, а спосіб визначення розміру заборгованості зі сплати пені, штрафних та фінансових санкцій на підставі договорів про поставку природного газу.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України) кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог чи заперечень.

Згідно зі ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За таких обставин та враховуючи викладене вище позов підлягає задоволенню частково.

Згідно з ст. 49 ГПК України позивачем понесені судові витрати, пов'язані з розглядом справи, зокрема витрати по сплаті судового збору, то зазначені витрати відшкодовуються за рахунок відповідача, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 44, 49, 82-85 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, буд. 1; ідентифікаційний код 31301827) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, буд. 6; ідентифікаційний код 20077720) 3% річних в розмірі 9 942 414 (дев'ять мільйонів дев'ятсот сорок дві тисячі чотириста чотирнадцять) грн 99 коп, інфляційні втрати в розмірі 85 345 036, (вісімдесят п'ять мільйонів триста сорок п'ять тисяч тридцять шість) грн 97 коп. та судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 162 754 (сто шістдесят дві тисячі сімсот п'ятдесят чотири) грн. 28 коп.

3. У решті позову відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 06.06.2016.

Суддя О.М. Дупляк