ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" червня 2016 р. Справа № 914/4140/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Матущака О.І.

суддів Дубник О.П.

ОСОБА_1

розглянувши апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства Львівський локомотиворемонтний завод м. Львів

на рішення господарського суду Львівської області від 19.02.2016 р.

у справі № 914/4140/15

за позовом: приватного акціонерного товариства Львівський локомотиворемонтний завод м. Львів

до відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю Галицька паливна компанія бізнес с. Холодновідка Пустомитівського р-ну Львівської обл.

про стягнення 18111,64 грн.

за участю представників сторін від:

позивача: ОСОБА_2 за довіреністю №3530 від 18.12.2015р.;

відповідача: ОСОБА_3 за довіреністю б/н від 28.08.2015р.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Львівської області від 19.02.2016 р. (суддя М.Р. Король) у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Рішення суду мотивоване відсутністю вини відповідача, наявність якої є однією з обовязкових складових при застосуванні такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди.

Позивачем подано апеляційну скаргу на зазначене рішення суду, в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що ТОВ «Галицька паливна компанія Бізнес» використовує земельну ділянку без укладення з ПрАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» жодних договорів щодо користування вказаною земельною ділянкою, що, на переконання позивача, свідчить про самовільне зайняття відповідачем спірної земельної ділянки. У звязку з цим, позивач просить стягнути шкоду внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки. Розрахунок розміру шкоди позивачем проведено у відповідності до Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 25.07. 2007 р. №963.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України, відповідно до яких, до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. Крім цього. відповідач зазначає, що будь які пропозиції щодо оформлення прав на земельну ділянку залишаються позивачем без задоволення.

В судовому засіданні представниками сторін викладено доводи та заперечення по суті апеляційної скарги.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам апеляційної скарги та відзиву на неї, заслухавши пояснення представників сторін у судовому засіданні, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та перевірено Львівським апеляційним господарським судом, ТОВ «Галицька паливна компанія бізнес» в процесі реорганізації шляхом виділення з ТОВ «Н.П.Б.» по розподільчому балансу перейшли права і обовязки щодо обєкту нерухомості АЗС, розташованої по вул. Залізничній, 1-а у м. Львові.

Згідно витягу про державну реєстрацію прав від 10.02.2012 р., нежитлові будівлі: літ «Б-1» операторська загальною площею 18,7 кв.м.; літ «В-1» насосна загальною площею 5,4 кв.м., які розташовані по вул.. Залізничній, 1 а у м. Львові, належить на праві власності ТОВ «Галицька паливна компанія Бізнес».

Вказані будівлі знаходяться на земельній ділянці, яка перебуває в постійному користуванні позивача згідно державного акту на право постійного користування землею І-ЛВ №001294 від 29.09.2000 р.

Позивач стверджує, що для обслуговування вказаної АЗС ТОВ «Галицька паливна компанія Бізнес» використовує земельну ділянку площею 0,09218 га

без укладення з ПрАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» жодних договорів щодо користування вказаною земельною ділянкою, що і стало підставою звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди внаслідок самовільного зайняття відповідачем спірної земельної ділянки.

При прийнятті постанови судова колегія виходила з такого.

Відповідно до ст.120 Земельного кодексу України, яка кореспондується зі ст.377 Цивільного кодексу України встановлено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсягах та на умовах.

Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. У розумінні приписів наведених норм правочин, за яким переходить право власності на будівлі (споруди) тягне за собою і перехід права на земельну ділянку, на якій знаходиться відповідне нерухоме майно.

Згідно ст.ст. 152, 157 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, відшкодування заподіяних збитків.

Відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно ч.1 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Частиною другою зазначеної статті визначено, що збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ГК України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Під час стягнення збитків, на позивача покладається обов'язок довести суду згідно ст. 33 ГПК України наступне: по-перше, факт заподіяння йому збитків; по-друге, розмір зазначених збитків та докази невиконання зобов'язань; по-третє, причинно-наслідковий зв'язок між невиконанням зобов'язань та заподіяними збитками.

Отже, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. Тобто, протиправна дія є причиною, а шкода - наслідком протиправної дії. Відсутність будь-якої з зазначених ознак виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов'язку з відшкодування збитків.

Як підтверджується матеріалами справи, згідно витягу про державну реєстрацію прав від 10.02.2012 р., нежитлові будівлі: літ «Б-12» операторська загальною площею 18,7 кв.м.; літ «В-1» насосна загальною площею 5,4 кв.м., які розташовані по вул.. Залізничній, 1 а у м. Львові, належить на праві власності ТОВ «Галицька паливна компанія Бізнес».

В матеріалах справи відсутні докази оспорення чи скасування права власності відповідача на вищевказане нерухоме майно.

Вказані будівлі знаходяться на частині земельної ділянки, яка перебуває в постійному користуванні позивача згідно державного акту на право постійного користування землею І-ЛВ №001294 від 29.09.2000 р.

Відповідно до вимог чинного законодавства обов'язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність таких документів може свідчити про самовільне зайняття земельної ділянки. Разом з тим, у вирішенні питання про застосування відповідальності за самовільне зайняття земельної ділянки господарським судам необхідно враховувати, що саме по собі встановлення судом наявності фактичного користування земельною ділянкою без документів, що посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільного її зайняття. Господарським судам у вирішенні таких спорів необхідно досліджувати, чи передбачено спеціальним законом отримання правовстановлюючих документів на земельну ділянку для розміщення певних об'єктів, причини відсутності таких документів у особи, що використовує земельну ділянку, наявність у особи права на отримання земельної ділянки у власність чи в користування, вжиття нею заходів до оформлення права на земельну ділянку тощо. (Вказаної позиції дотримується Вищий господарський суд України» у п.3.1 постанови пленуму №6 від 17.05.2011 р. «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин»)

Окрім цього, необхідно також зазначити, що за змістом статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України до особи, яка набула права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій розміщено відповідне нерухоме майно, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). З огляду на приписи статті 182, частини другої статті 331, статті 657 ЦК України покупець нерухомого майна вправі вимагати оформлення відповідних прав на земельну ділянку, зайняту нерухомістю, з моменту державної реєстрації переходу права власності на нерухоме майно. У разі встановлення факту правомірного набуття особою права на нерухоме майно за наявності у попереднього власника належно оформленого права на земельну ділянку, на якій воно розміщене, необхідно враховувати, що така особа набула права на відповідну земельну ділянку. З виникненням прав власності на будівлю чи споруду у юридичної особи виникає право одержати земельну ділянку в користування, а розглянути таке питання та прийняти відповідне рішення в строки, встановлені законом, зобов'язаний відповідний повноважний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. Тому відсутність у такої особи переоформлених на її ім'я правовстановлюючих документів на земельну ділянку не може кваліфікуватися як самовільне зайняття земельної ділянки. (Вказаної позиції дотримується Вищий господарський суд України» у п.3.4 постанови пленуму №6 від 17.05.2011 р. «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин»)

Як підтверджується наявними в матеріалах справи копіями листів, відповідач неодноразово звертався до позивача щодо вирішення питання про оформлення його права на землю, на якій розміщений обєкт нерухомого майна, що належить йому на праві власності.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає правомірним висновок суду першої інстанції про відсутність вини відповідача, наявність якої є однією з обовязкових складових при застосуванні такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди.

Львівський апеляційний господарський суд зазначає також таке.

Відповідно до п.7 Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, затвердженої постановою КМУ від 25.07.2007 р. №963, розрахунок розміру шкоди, заподіяної державі, територіальним громадам внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, проводиться Держекоінспекцією та її територіальними органами або Держсільгоспінспекцією та її територіальними органами, а розміру шкоди, заподіяної юридичним та фізичним особам, - територіальними органами Держсільгоспінспекції на підставі матеріалів обстежень земельних ділянок, проведених відповідно до Порядку виконання земельно-кадастрових робіт та надання послуг на платній основі державними органами земельних

ресурсів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 листопада 2000 р. N 1619.

А відтак, місцевий господарський суд правомірно звернув увагу, що всупереч вищезазначених положень Методики, розрахунок розміру заподіяної шкоди проведено позивачем самостійно, що свідчить про відсутність в матеріалах справи належного доказу на підтвердження розміру шкоди, заподіяної юридичній особі внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки.

Згідно ст. 33, абзацу 2 ст. 34, ст. 43 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Скаржником не подано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували обґрунтованість вимог, заявлених у апеляційній скарзі.

За таких обставин, апеляційний господарський суд прийшов до висновку, що рішення прийняте із дотриманням норм чинного законодавства та у відповідності до обставин справи, тому підстав для його зміни чи скасування, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Львівської області від 19.02.2016 р. у справі

№ 914/4140/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

3. Матеріали справи скеровуються в господарський суд Львівської області.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 06.06.2016 р.

Головуючий-суддя Матущак О.І.

Судді Дубник О.П.

ОСОБА_1