ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" травня 2016 р.Справа № 922/1260/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Денисюк Т.С.

при секретарі судового засідання Кудревичу М.О.

розглянувши справу

за позовом Державного підприємства "Український державний науково-дослідний конструкторсько-технологічний інститут еластомерних матеріалів і виробів", м. Дніпропетровськ
до Державного підприємства "Харківське конструкторське бюро з двигунобудування", м. Харків
про стягнення коштів в розмірі 38008,01 грн.
за участю :

Представник позивача - ОСОБА_1 довіреність №1 від 20.01.16 року;

Представник відповідача - ОСОБА_2 довіреність №5-с від 10.05.2016 року.

ВСТАНОВИВ:

Позивач Державне підприємство "Український державний науково-дослідний конструкторсько-технологічний інститут еластомерних матеріалів і виробів" звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до Державного підприємства "Харківське конструкторське бюро з двигунобудування" про стягнення вартості виготовленої і поставленої продукції за Додатковою угодою №7 від 28.03.2015 року до Договору на поставку продукції № 7 від 21.12.2011 року на загальну суму 34 554,00 грн., а також штраф в розмірі 3047,66 грн. та З % за користування коштами в розмірі 406,35 грн.

Також позивач просить суд покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі 1378,00 грн.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 19.04.2016 року за позовною заявою було порушено провадження по справі № 922/1260/16 та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 17 травня 2016 року.

З метою забезпечення можливості подання сторонами додаткових документів та доказів по справі, в судовому засіданні 17.05.2016 року було оголошено перерву до 23 травня 2016 року на підставі ч. 3 ст. 77 ГПК України.

23 травня 2016 року позивач надав до суду клопотання (вх.№16943) про долучення до матеріалів справи додаткових доказів в обгрунтування своєї правової позиції.

Надані документи були досліджені та долучені судом до матеріалів справи.

Представник позивача, який брав участь в судовому засіданні, підтримував позовні вимоги в повному обсязі та просив суд їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, просив в його задоволенні відмовити. Письмовий відзив на позовну заяву ДП "Український державний науково-дослідний конструкторсько-технологічний інститут еластомерних матеріалів і виробів" та документи в обгрунтування своєї правової позиції не надав.

Приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, ст. 4-3 та ст. 33 ГПК України, суд вважає, що господарським судом в межах наданих йому повноважень сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними у справі матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно та повно дослідивши надані докази, суд встановив наступне.

21 грудня 2011 року між Казенним підприємством "Харківське конструкторське бюро з двигунобудування" (Покупець) та Державним підприємством "Український державний науково-дослідний конструкторсько-технологічний інститут еластомерних матеріалів і виробів" (Постачальник) було укладено Договір на поставку продукції №7, відповідно до умов якого Постачальник зобов'язався виконати роботу, а Покупець оплатити і прийняти продукцію (Товар) згідно Специфікації № 1 та Специфікації № 2, які є невід'ємними частинами даного Договору.

Відповідно до замовлення Державного підприємства "Харківське конструкторське бюро з двигунобудування" Сторони уклали Додаткову угоду №7 від 28.03.2015 року до Договору від 21.12.2011 року №7 на поставку партії манжет 2ДТ.87.020 СБ-1 по виходу з прес-форми у кількості 300 штук, згідно Специфікації №6, яка є додатком №1 та невід"ємною частиною даної Додаткової угоди і Договору від 21.12.2011 року №7 (арк.с. 15).

Пунктом 4 Додаткової угоди передбачено, що сума Договору збільшується на 41 464,80 грн., в т.ч. ПДВ 6910,80 грн.

Інші умови вищевказаного Договору залишаються незмінними.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Додаткової угоди №7, узгоджена Сторонами продукція загальною вартістю 41464,80 грн. (у тому числі ПДВ (20%) - 6 910,80 грн.) була виготовлена позивачем та відвантажена відповідачу, що підтверджується видатковою накладною від 22.09.2015 року № РН-000218 підписаною повноважними представниками сторін (за Довіреностю №172 від 22.09.2015 року на отримання Товару Державним підприємством "Харківське конструкторське бюро з двигунобудування").

Відповідно до п.п. 5.1. - 5.2. Договору та згідно Специфікації №6, яка є додатком №1 та невід"ємною частиною Додаткової угоди №7 до Договору, строк поставки - 30 календарних днів з момента перерахування авансу 50%, надання прес-форми та арматури; умови оплати - аванс 50%, остаточний розрахунок - 50% вартості відвантаженої продукції здійснюється протягом 10 банківських днів з моменту поставки.

Як зазначається позивачем, відповідач умови укладеного Договору виконав лише частково, а саме: станом на 21.12.2015 року ДП "Український державний науково-дослідний конструкторсько-технологічний інститут еластомерних матеріалів і виробів" було отримано від відповідача 6 910,80 грн., у тому числі ПДВ (20%) - 1151,80 грн., згідно платіжного доручення від 19.11.2015 року № 77.

З метою досудового врегулювання спору позивач звернувся до Державного підприємства "Харківське конструкторське бюро з двигунобудування" з Претензією Вих. №05-122д/2191 від 25.12.2015 року, згідно якої відповідачу пропонувалося добровільно погасити заборгованість в розмірі 34 554,00 грн.. Проте, зазначена Претензія залишилась відповідачем без відповіді та без задоволення, що стало підставою для звернення позивача з позовом до суду.

Таким чином, сума несплаченого грошового зобов'язання складає 34 554,00 грн., у тому числі ПДВ (20 %) - 5 759, 00 грн., що також підтверджується Актом звірки взаємних розрахунків станом на 01.01.2016 року, який було підписано, як позивачем так і відповідачем.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи та спірним правовідносинам сторін, суд виходить з наступного.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно ст.193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

За договором поставки, відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України та статті 265 Господарського кодексу України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених норм, а також враховуючи, що відповідач в установленому ст.ст. 32, 33 ГПК України порядку обставини, які повідомлені позивачем не спростував, доказів оплати отриманої продукції суду не надав, суд дійшов висновку, що сума основного боргу в розмірі 34554,00 грн. підтверджується наявними у матеріалах справи доказами та підлягає задоволенню.

Крім того, позивач, посилаючись на порушення відповідачем зобов'язань за Додатковою угодою №7 від 28.03.2015 року до Договору на поставку продукції №7 від 21.12.2011 року, просить стягнути з нього штраф в розмірі 3047,66 грн. та 3% річних у розмірі 406,35 грн.

В силу ч.2 ст.20 ГК України захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання здійснюється, зокрема, шляхом застосування до особи, яка порушила право, штрафних санкцій, а також іншими способами, передбаченими законом.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

За таких обставин, враховуючи встановлення факту прострочення виконання відповідачем свого грошового зобов"язання перед позивачем, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача трьох процентів річних в сумі 406,35 грн. заявлені правомірно, вірно розраховані та підлягають задоволенню як обґрунтовані.

Згідно зі статтями 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України).

З порівняння цих законодавчих визначень "пені" і "штрафу" вбачається, що особливістю пені є те, що вона встановлюється у відсотковому відношенні до простроченої суми, причому за кожний день прострочення, доки зобов'язання не буде виконане. На відміну від цього штраф це санкція, котра за своїм визначенням, не залежить від тривалості прострочки виконання зобовязання.

Тобто, санкція, розмір якої збільшується залежно від продовження правопорушення є пенею. Саме пенею, а не штрафом, навіть якщо в договорі така санкція помилково названа штрафом, або іншим терміном.

Суд зазначає, що відповідно до протоколу розбіжностей До Договору №7 від 21.12.2011 року, умови п. 6.3. Договору додані в наступній редакції: в разі порушення строків кінцевого розрахунку за відвантажену продукцію, Покупець сплачує Постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу.

Відтак, нарахований позивачем до стягнення штраф у розмірі 3047,66 грн. за своєю правовою природою фактично є пенею.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконане.

Розмір пені має бути обрахований з урахуванням обмеження розміру пені подвійною обліковою ставкою Національного банку України згідно із Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

Відповідно до пункту 1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» з огляду на вимоги частини першої статті 4- 7, статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Враховуючи викладене, судом здійснено перерахунок пені, нарахованої позивачем та встановлено, що він не суперечить вимогам чинного законодавства та підлягає задоволенню в розмірі 3047,66 грн., з урахуванням того, що в матеріалах справи відсутнє клопотання позивача про вихід за межі позовних вимог вимог відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 83 ГПК України.

З огляду на наведене, позовні вимоги Державного підприємства "Український державний науково-дослідний конструкторсько-технологічний інститут еластомерних матеріалів і виробів" підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаючи судові витрати в даній справі на відповідача.

Керуючись ст.ст. 11, 509, 525, 526, 530, 549, 610, 611, 612, 625, 712 Цивільного кодексу України; ст.ст. 20, 173, 174, 293, 232, 265 Господарського кодексу України, ст.ст. 1, 4, 12, 33, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Державного підприємства "Харківське конструкторське бюро з двигунобудування" (; адреса: 61006, м. Харків, вул. Морозова, 13) на користь Державного підприємства "Український державний науково-дослідний конструкторсько-технологічний інститут еластомерних матеріалів і виробів" (; адреса: 49033, м. Дніпропетровськ, вул. Бориса Кротова, 24а) основну заборгованість в розмірі 34554,00 гривень, 3% річних в розмірі 406,35 гривень, пеню в розмірі 3047,66 гривень та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1378,00 гривень.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 30.05.2016 р.

Суддя ОСОБА_3

Справа №922/1260/16.