РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2016Справа №910/4547/16
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервіс Солюшнз"

до Публічного акціонерного товариства "Оболонь"

про про визнання укладеною додаткової угоди та стягнення 5 203 204,26 грн.

Суддя Турчин С.О.

Представники сторін:

від позивача: Литвин М.А. (представник за договором № 18/12-2015 від 21.12.2015)

від відповідача: Тінькова Д.В. (довіреність б/н від 10.07.2014)

Пруднік С.І. (довіреність б/н від 10.07.2014)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Сервіс Солюшнз" (позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Оболонь" (відповідач) про стягнення 5 203 204,26 грн., з яких 2 486 444,69 грн. переглянута ціна за прострочення строків оплати (курсова різниця), 701164,46 грн. - інфляційне збільшення суми заборгованості, 159 182,70 грн. - 3% річних, 1438407,87 грн. - неотримані доходи (упущена вигода), 418 004,54 грн. - моральна шкода.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору постачання №3-2013 від 13.02.2013 року в частині повної та своєчасної оплати за поставлений товар.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.03.2016 порушено провадження по справі № 910/4547/16, розгляд справи призначено на 07.04.2016.

06.04.2016 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. У поданому відзиві відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог з наступних підстав: між сторонами не було підписано додаткової угоди до договору щодо стягнення курсової різниці, а тому такі вимоги є безпідставними; оскільки грошові зобов'язання виражені в договорі в іноземній валюті, то зазначене унеможливлює стягнення інфляційних втрат; позивачем не доведено реальності неодержаних доходів; позивачем не надано належних та допустимих доказів які б підтвердили заподіяння йому моральної шкоди та відповідно її розмір компенсації в сумі 418 004,54 грн.

07.04.2016 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

В судове засідання 07.04.2016 з'явився представник відповідача та надав суду пояснення щодо обставин справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.04.2016 відкладено розгляд справи № 910/4547/16 на 21.04.2016 на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

21.04.2016 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про фіксацію судового процесу.

Відповідно до п. 7 ст. 81-1, на вимогу хоча б одного учасника судового процесу у суді першої чи апеляційної інстанції при розгляді справи по суті або за ініціативою суду здійснюється фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Враховуючи те, що позивачем заявлено клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису, при розгляді справи № 910/4547/16 здійснювалось фіксування судового процесу.

21.04.2016 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про зміну предмета позову

В судове засідання 21.04.2016 з'явились представники позивача та відповідача.

Представник позивача надав суду пояснення щодо поданої через відділ діловодства суду 21.04.20216 заяви про зміну предмету позову, яку просив суд прийняти до розгляду.

Згідно заяви про зміну предмету позову, позивач просить суд:

- визнати укладеною 12.03.2015 Додаткову угоду № 1 між Публічним акціонерним товариством "Оболонь" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сервіс Солюшнз", у наступній редакції:

«Додаткова угода № 1

до Договору постачання № 3-2013 від 13.02.2013 р.

м. Київ « 12» березня 2015 р.

Публічне акціонерне товариство «Оболонь» (надалі іменується «Покупець») в особі директора Булах І.В., який діє на підставі Статуту з однієї сторони, та Товариство з обмеженою відповідальністю «Сервіс Солюшнз» (надалі іменується «Постачальник»), в особі директор Ємельянова М.Ю., який діє на підставі Статуту, і іншої сторони, надалі разом «Сторони», а кожна окремо «Сторона», уклали дану додаткову угоду (надалі «Угоду») до договору постачання (надалі «Договір»), про наступне:

(1) Відповідно до п. 2.5 Договору в зв'язку зі збільшенням офіційного курсу євро, встановленого НБУ, на день оплати сторони дійшли до згоди змінити вартість поставленої Продукції по накладним згідно до таблиці, яка додається. Загальна сума зміни вартості складає 2 486 444,69 гривень (Два мільйони чотириста вісімдесят шість тисяч чотириста сорок чотири гривні 69 копійок), в т.ч. ПДВ за ставкою 20% 414 407,46 гривень.

(2) Постачальник додає розрахунок коригування кількісних і вартісних показників до податкових накладних.

(3) Покупець здійснює оплату зміни вартості поставленої Продукції шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника через 60 (шістдесят) календарних днів з моменту підписання обома Сторонами відповідної додаткової угоди.

ПОСТАЧАЛЬНИК:

ТОВ «СЕРВІС СОЛЮШНЗ»

07400 - Україна, Київська область, м. Бровари,

вул. Богунського, 26

Р/р 4529 в ЗАТ "ОТП БАНК",

м. Київ МФО 300528,

ОКПО 31648153

Номер платника ПДВ 69 Номер свідотства 13635304

ПОКУПЕЦЬ:

ПАТ «Оболонь»

04655, м. Київ, вул. Богатирська, 3 п/р

2777

в Київський дирекції «Райффайзен Банк Аваль»

МФО 322904

Код в

ІПН 52

Св-во пл-ка № 100337037;

- стянути з Публічного акціонерного товариства "Оболонь" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервіс Солюшнз" 5 203 204,26 грн., з них переглянута ціна за прострочення строків оплати (курсова різниця) - 2 486 444,69 грн., інфляційне збільшення суми заборгованості - 701 164,46 грн., три відсотки річних - 159 182,70 грн., неотримані доходи (упущена вигода) - 1 438 407,87 грн., моральна шкода - 418 004,54 грн.

Також, позивач у своїй заяві про зміну предмета позову просить суд стягнути з відповідача судові витрати по сплаті судового збору та витрати на послуги адвоката.

Враховуючи те, що розгляд справи № 910/4547/15 по суті ще не було розпочато, суд, прийняв заяву позивача про зміну предмету позову до розгляду, а тому, подальший розгляд справи № 910/4547/16 здійснюється щодо вимог, що викладені позивачем в заяві про зміну предмету позову.

Представник позивача надав суду пояснення по суті позовних вимог, просив суд задовольнити вимоги викладені у заяві про зміну предмету позову та надав письмові пояснення для долучення до матеріалів справи.

Представники відповідача надали суду пояснення по справі, просили суд надати відповідачу час для ознайомлення з заявою про зміну предмету позову та для підготовки відзиву на вказану заяву.

Також, представник позивача заявив клопотання про витребування доказів та відкладення розгляду справи, надав пояснення щодо підстав необхідності витребування доказів вказаних у клопотанні та просив суд його задовольнити.

Представники відповідача заперечили проти витребування документів вказаних у клопотанні про витребування доказів.

Суд, заслухавши в засіданні представників сторін та дослідивши матеріали справи, вирішив частково задовольнити клопотання позивача про витребування доказів, а саме, задовольнити в частині п. 3 прохальної частини клопотання, в частині витребування документів зазначених в пунктах 1,2 - відмовити, так як представником позивача не обґрунтовано підстави необхідності витребування вказаних в пунктах 1,2 документів та не доведено обставин, які б підтвердили ці докази.

Також, представниками сторін заявлено спільне клопотання про продовження строку вирішення спору, яке просили суд задовольнити.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.04.2016 продовжено строк вирішення спору у справі № 910/4547/16 на 15 днів, розгляд справи відкладено на 17.05.2016.

16.05.2016 через відділ діловодства суду від позивача надійшли документи по справі.

17.05.2016 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, з урахуванням заяви про зміну предмету позову. У поданому відзиві відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог та зазначає, що пропозиція укласти додаткову угоду по перегляду ціни була направлена позивачем відповідачу після припинення дії договору та більш ніж через чотири місяці після повного виконання своїх зобов'язань відповідачем - оплати поставленої продукції (03.11.2014 p.) по ціні встановленій позивачем у видаткових накладних та рахунках, а тому вимога про визнання укладеною 12.03.2015 Додаткової угоди №1 до Договору постачання №3-2013 від 13.02.2013 р. є необґрунтованою та безпідставною.

У судовому засіданні 17.05.2016 представник позивача підтримав позовні вимоги, надав документи для долучення до матеріалів справи, просив задовольнити позовні вимоги.

Представники відповідача у судовому засіданні 17.05.2016 заперечили проти задоволення позовних вимог, надали відзив на позовну заяву.

У судовому засіданні 17.05.2016 судом оголошено перерву до 26.05.2016 на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

25.05.2016 від відповідача через відділ діловодства суду надійшли додаткові письмові пояснення по справі та контррозрахунок інфляційних втрат.

26.05.2016 до початку судового засідання від позивача надійшли письмові пояснення по справі, у яких останній зазначив, що припинення дії договору не звільняє сторін від обов'язку виконати свої зобов'язання за договором та додатками чи Додатковими угодами, що залишилися невиконаними на момент такого припинення, також відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Після оплати відповідачем заборгованості за поставлену продукцію за договором у відповідача залишився обов'язок: щодо укладення Додаткової угоди №1; щодо оплати курсової різниці передбаченої додатковою угодою №1; щодо відповідальності за порушення відповідачем умов договору. Також позивач зазначає, що саме відповідач повинен був виступити ініціатором укладення даної додаткової угоди, як сторона Договору, що не виконала свої зобов'язання вчасно.

У судовому засіданні 26.05.2016 представник позивача підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити.

Представники відповідача проти задоволення позову заперечили.

Враховуючи вищенаведене та те, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, в судовому засіданні 26.05.2016 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст. 85 ГПК України.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

13.02.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Сервіс Солюшнз" (далі - постачальник) та Публічним акціонерним товариством "Оболонь" (далі - покупець) укладено договір постачання № 3-2013 (далі - Договір), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов'язується поставити, а покупець прийняти та оплатити наступну продукцію - холодильні шафи брендовані (далі - продукція).

Кількість та вартість продукції вказується в Додатках до цього Договору (п. 1.3 Договору).

Відповідно до п. 2.3 Договору, оплата продукції здійснюється в наступному порядку: 100 % (сто відсотків) вартості кожної партії продукції покупець зобов'язаний перерахувати на рахунок постачальника по факту відвантаження кожної партії продукції протягом 60 календарних днів з моменту відвантаження продукції. Платежі здійснюються в національній валюті України - гривні. Сума, що підлягає оплаті в гривні, визначається відповідно до п. 2.4 цього Договору. При поставці партії Продукції, у випадку зміни офіційного курсу гривні по відношенню до Євро порівняно з курсом 10,765772 грн. (на 28.01.2013р.) за 1 євро, сторони переглянуть ціни відповідно до п. 2.4. цього Договору.

Ціни переглядаються по наступній формулі: Ціна1/10,765772*Х=Ціна2, де Ціна1 - ціна холод. шафи по даному Договору та Додатку №1; X - офіційний курс Євро, який зафіксований на день відвантаження продукції, (грн.); Ціна2 - ціна холод. шафи з врахуванням зміни курсу Євро (грн.) (п. 2.4 Договору).

Положеннями п. 2.5 Договору встановлено, що у випадку прострочення строків оплати, передбаченого пунктом 2.3 Договору, постачальник має право у випадку зміни офіційного курсу євро, встановленого НБУ на день оплати та (або) день постачання, переглянути ціни за поставлену продукцію, погодивши їх між собою по наступній формулі: Ціна1/10,765772*У=Ціна3, де Ціна1 - ціна холодильної шафи, У - офіційний курс євро, встановлений НБУ, який зафіксований на день оплати продукції; Ціна3 - ціна холодильної шафи з врахуванням зміни курсу євро (грн.).

По кожному перерахунку складається додаткова угода, яка повинна бути підписана сторонами, та постачальник робить корегування до податкової накладної. В цьому випадку покупець здійснює оплату зміни вартості поставленої продукції, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника через 15 календарних днів з моменту підписання обома сторонами відповідної додаткової угоди.

Умовами п 6.1 встановлений обов'язок постачальника поставити вчасно продукцію в повному об'ємі згідно термінів, обумовлених графіком відвантаження або відповідно до умов Договору. В свою чергу п. 6.2 Договору встановлений обов'язок покупця своєчасно оплачувати продукцію згідно з п.2.3. цього Договору.

Договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами та скріплення печатками сторін і діє до 31.12.2013. Припинення терміну дії цього Договору не звільняє сторін від обов'язку виконати свої зобов'язання за цим Договором та Додатками чи Додатковими угодами, що залишились невиконаними на момент такого припинення, а також від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього Договору.

Сторонами погоджено та підписано Додаток №1, Додаток №2 та Додаток № 3 до Договору, у якому погоджено технічні характеристики продукції, брендування, зовнішній вигляд зображень та ін.

На виконання умов договору позивач поставив, а відповідач прийняв продукцію на загальну суму 8 360 090,85 грн., що підтверджується наступними видатковими накладними: № 542 від 27 травня 2013 на суму 421 881,18 грн., № 573 від 29 травня 2013 на суму 421 848,61 грн., № 574 від 29 травня 2013 на суму 421 848,61 грн., № 575 від 29 травня 2013 на суму 421 848,61 грн., № 579 від 31 травня 2013 на суму 348 645,06 грн., № 580 від 31 травня 2013 на суму 422 044,02 грн., № 593 від 31 травня 2013 на суму 486 521,04 грн., № 602 від 03 червня 2013 на суму 424 065,72 грн., № 603 від 03 червня 2013 на суму 424 065,72 грн., № 604 від 03 червня 2013 на суму 424 065,72 грн., № 610 від 04 червня 2013 на суму 424 130,86 грн., № 611 від 04 червня 2013 на суму 424 130,86 грн., № 613 від 05 червня 2013 на суму 426 869,88 грн., № 614 від 05 червня 2013 на суму 426 869,88 грн., № 615 від 05 червня 2013 на суму 426 869,88 грн., № 616 від 06 червня 2013 на суму 426 054,58 грн., № 645 від 07 червня 2013 на суму 427 717,48 грн., № 695 від 11 червня 2013 на суму 318 332,00 грн., № 814 від 26 червня 2013 на суму 286 886,51 грн., № 929 від 01 липня 2013 на суму 458 470,32 грн., № 980 від 10 липня 2013 на суму 96 924,31 грн., які підписані представниками сторін та скріплені печатками підприємств.

В порушення умов Договору, відповідач вчасно та у повному обсязі за поставлену позивачем продукцію не розрахувався.

30.07.2014 позивач звернувся до відповідача із претензією від 30.07.2014 № б/н, у якій просив сплатити заборгованість за поставлену продукцію у розмірі 3 171 002,61 грн., 2 331 081,57 грн. - перегляд ціни за прострочення строків оплати, 335 748,86 грн. - пеня за прострочення оплати, 308 092,45 грн. - проценти за безпідставне одержання і зберігання грошей, 126 605,22 грн. - 3% річних.

Як вбачається з матеріалів справи, остаточний розрахунок за поставлену продукцію відповідачем здійснено 03.11.2014.

Враховуючи порушення відповідачем взятих на себе зобов'язань за Договором, позивач звернувся до суду з даним позовом, у якому просить, з урахуванням заяви про зміну предмета позову: визнати укладеною 12.03.2015 Додаткову угоду № 1 між Публічним акціонерним товариством "Оболонь" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сервіс Солюшнз", у наступній редакції:

«Додаткова угода № 1

до Договору постачання № 3-2013 від 13.02.2013 р.

м. Київ « 12» березня 2015 р.

Публічне акціонерне товариство «Оболонь» (надалі іменується «Покупець») в особі директора Булах І.В., який діє на підставі Статуту з однієї сторони, та Товариство з обмеженою відповідальністю «Сервіс Солюшнз» (надалі іменується «Постачальник»), в особі директор Ємельянова М.Ю., який діє на підставі Статуту, і іншої сторони, надалі разом «Сторони», а кожна окремо «Сторона», уклали дану додаткову угоду (надалі «Угоду») до договору постачання (надалі «Договір»), про наступне:

(1) Відповідно до п. 2.5 Договору в зв'язку зі збільшенням офіційного курсу євро, встановленого НБУ, на день оплати сторони дійшли до згоди змінити вартість поставленої Продукції по накладним згідно до таблиці, яка додається. Загальна сума зміни вартості складає 2 486 444,69 гривень (Два мільйони чотириста вісімдесят шість тисяч чотириста сорок чотири гривні 69 копійок), в т.ч. ПДВ за ставкою 20% 414 407,46 гривень.

(2) Постачальник додає розрахунок коригування кількісних і вартісних показників до податкових накладних.

(3) Покупець здійснює оплату зміни вартості поставленої Продукції шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника через 60 (шістдесят) календарних днів з моменту підписання обома Сторонами відповідної додаткової угоди.

ПОСТАЧАЛЬНИК:

ТОВ «СЕРВІС СОЛЮШНЗ»

07400 - Україна, Київська область, м. Бровари,

вул. Богунського, 26

Р/р 4529 в ЗАТ "ОТП БАНК",

м. Київ МФО 300528,

ОКПО 31648153

Номер платника ПДВ 69 Номер свідотства 13635304

ПОКУПЕЦЬ:

ПАТ «Оболонь»

04655, м. Київ, вул. Богатирська, 3 п/р

2777

в Київський дирекції «Райффайзен Банк Аваль»

МФО 322904

Код в

ІПН 52

Св-во пл-ка № 100337037;

- стягнути з Публічного акціонерного товариства "Оболонь" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервіс Солюшнз" 5 203 204,26 грн., з них переглянута ціна за прострочення строків оплати (курсова різниця) - 2 486 444,69 грн., інфляційне збільшення суми заборгованості - 701 164,46 грн., три відсотки річних - 159 182,70 грн., неотримані доходи (упущена вигода) - 1 438 407,87 грн., моральна шкода - 418 004,54 грн.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 статті 691 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Так, позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання укладеною 12.03.2015 Додаткову угоду № 1 до Договору посилається на наступні обставини.

Положеннями п. 2.5 Договору встановлено, що випадку прострочення строків оплати, передбаченого пунктом 2.3 Договору, постачальник має право у випадку зміни офіційного курсу євро, встановленого НБУ на день оплати та (або) день постачання, переглянути ціни за поставлену продукцію, погодивши їх між собою по наступній формулі: Ціна1/10,765772*У=Ціна3, де Ціна1 - ціна холодильної шафи, У - офіційний курс євро, встановлений НБУ, який зафіксований на день оплати продукції; Ціна3 - ціна холодильної шафи з врахуванням зміни курсу євро (грн.).

По кожному перерахунку складається додаткова угода, яка повинна бути підписана сторонами, та постачальник робить корегування до податкової накладної. В цьому випадку покупець здійснює оплату зміни вартості поставленої продукції, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника через 15 календарних днів з моменту підписання обома сторонами відповідної додаткової угоди.

За твердженням позивача, 12.02.2015 позивачем було підготовлено Додаткову угоду № 1 до Договору щодо погодження курсової різниці за Договором.

20.03.2015 позивач направив на адресу відповідача два примірники Додаткової угоди № 1 до Договору та Актів коригування вартості товарів (продукції) №1.

За твердженням позивача, відповідач ухиляється від підписання та повернення Додаткової угоди №1 починаючи з березня 2015 року.

При цьому, позивач зазначає, що оскільки відповідачем не висловлювалось жодних заперечить щодо додаткової угоди, в тому числі і щодо дати її укладення, позивач вважає дату 12.03.2015 датою укладення Договору.

Враховуючи викладене, позивач, керуючись ч. 5 ст. 188 ГК України, просить суд визнати Додаткову угоду №1 укладеною 12.03.2015 p., тобто датою зазначеною у Додатковій угоді №1.

Однак, суд вважає зазначені вимоги позивача про визнання укладеною Додаткової угоди № 1 до Договору не обґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір - це категорія цивільного права, яка визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. До зобов'язань, що виникають з договорів, застосовуються загальні положення про зобов'язання, якщо інше не випливає із закону або самого договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як вбачається зі змісту п. 2.5 Договору, перегляд ціни за поставлену продукцію (курсової різниці) є правом постачальника, а не обов'язком покупця.

При цьому, зі змісту зазначеного п. 2.5 Договору вбачається, що по кожному перерахунку складається додаткова угода, яка повинна бути підписана сторонами.

Тобто, право на стягнення курсової різниці повинно бути оформлене укладенням між сторонами додаткової угоди.

Таким чином, необґрунтованим є твердження позивача про те, що саме відповідач мав ініціювати укладення додаткової угоди, оскільки жодним пунктом договору не передбачений такий обов'язок відповідача. Більше того, нарахування та стягнення курсової різниці є правом позивача, і саме позивач зацікавлений в ініціюванні та укладені додаткової угоди.

Відповідно до ст. 631 Цивільного кодексу України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Як вбачається зі змісту Договору, останній вступає в силу з моменту підписання його сторонами та скріплення печатками сторін і діє до 31.12.2013. Припинення терміну дії цього Договору не звільняє сторін від обов'язку виконати свої зобов'язання за цим Договором та Додатками чи Додатковими угодами, що залишились невиконаними на момент такого припинення, а також від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього Договору.

Таким чином, відносини між сторонами за Договором постачання № 3-2013 припинилися 31.12.2013 у зв'язку із закінчення строку, на який його було укладено, однак, оскільки станом на 31.12.2013 у відповідача залишилось невиконане зобов'язання зі сплати суми основного боргу за поставлену позивачем продукцію, строк дії договору в частині виконання відповідачем зобов'язань зі сплати основного боргу продовжився до 03.11.2014, оскільки таке зобов'язання залишилось невиконаним на момент припинення договору - 31.12.2013.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що остаточне припинення зобов'язань за Договором між сторонами відбулось 03.11.2014.

Твердження позивача про те, що Договір не припинив свою дію та зобов'язання сторін за Договором не припинилось, оскільки відповідачем не виконано обов'язку щодо сплати 3% річних та інфляційних втрат є необґрунтованим, оскільки умовами укладеного між сторонами Договору не встановлений обов'язок відповідача сплачувати 3% річних та інфляційні втрати.

Право на стягнення з відповідача, який прострочив виконання грошового зобов'язання, 3% річних та інфляційних втрат, не є обов'язком, передбаченим Договором.

Зазначені наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов'язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, є відповідальністю, яка встановлена законом, а не укладеним між сторонами Договором, право на застосування якої наявне у позивача незалежно від закінчення строку дії договору, якщо прострочення грошового зобов'язання мало місце під час дії Договору.

Таким чином, судом встановлено, що Договір припинив свою дію 31.12.2013, а в частині виконання зобов'язань, що залишились невиконаними на момент припинення дії Договору - 03.11.2014.

В свою чергу, як вбачається з доказів, наявних в матеріалах справи, проект Додаткової угоди № 1 до Договору щодо нарахування курсової різниці, позивачем було направлено відповідачу 20.03.2015, тобто фактично після закінчення строку дії Договору.

Так, суд зазначає, що строк договору є однією із складових його змісту. Строк дії договору визначається сторонами на їх власний розсуд.

Відповідно до ст. 252 ЦК України, строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Початок строку чи його закінчення можуть визначатися вказівкою на календарну дату або на подію, що має неминуче настати. Таким чином, у випадку настання календарної дати або відповідної події, визначених договором, дія останнього припиняється. При цьому слід розрізняти припинення безпосередньо дії договору та припинення зобов'язань, визначених ним.

Враховуючи усе викладене вище, суд дійшов висновку, що тільки до закінчення терміну дії договору до нього можуть бути внесені певні зміни, доповнення, за рішенням суду шляхом укладення додаткових угод.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 30.07.2010 у справі № 23/6.

Таким чином, враховуючи те, що термін дії договору закінчився, у суду відсутні правові підстави для визнання Додаткової угоди №1, датованої 12.05.2015, укладеною.

Більше того, відповідно до ст. 632 ЦК України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на момент звернення до суду з даним позовом, позивач виконав обов'язок з поставки продукції, а відповідач в свою чергу виконав обов'язок з оплати поставленої продукції.

Додаткова угода № 1, яку позивач просить визнати укладеною, стосується зміни вартості поставленої продукції, що суперечить приписам ст. 632 ЦК України.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Відповідно ч. 2 ст. 181 ГК України, сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

Оскільки відповідач не направив позивачу примірник підписаної Додаткової угоди №1 до Договору, то Додаткова угода № 1 є неукладеною в силу приписів ст. 640 ЦК України та ст. 181 ГК України.

Підсумовуючи вищевикладене, враховуючи встановлені вище обставини та приписи чинного законодавства України, суд відмовляє в задоволенні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервіс Солюшнз" про визнання укладеною 12.03.2015 Додаткову угоду № 1 до Договору постачання № 3-2013 від 13.02.2013.

Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача 2 486 444,69 грн. переглянутої ціни за прострочення строків оплати, то суд зазначає наступне.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Так, як зазначалось вище, відповідно до п. 2.5 Договору, у випадку прострочення строків оплати, передбаченого пунктом 2.3 Договору, постачальник має право у випадку зміни офіційного курсу євро, встановленого НБУ на день оплати та (або) день постачання, переглянути ціни за поставлену продукцію, погодивши їх між собою по наступній формулі: Ціна1/10,765772*У=Ціна3, де Ціна1 - ціна холодильної шафи, У - офіційний курс євро, встановлений НБУ, який зафіксований на день оплати продукції; Ціна3 - ціна холодильної шафи з врахуванням зміни курсу євро (грн.).

По кожному перерахунку складається додаткова угода, яка повинна бути підписана сторонами, та постачальник робить корегування до податкової накладної. В цьому випадку покупець здійснює оплату зміни вартості поставленої продукції, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника через 15 календарних днів з моменту підписання обома сторонами відповідної додаткової угоди.

Таким чином, сторони на власний розсуд погодили, що стягнення переглянутої ціни (курсової різниці) можливе лише шляхом укладення додаткової угоди до договору щодо перерахунку ціни за поставлену продукцію.

Приписами ст. 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Твердження позивача про те, що умови Додаткової угоди № 1 до Договору були погоджені сторонами шляхом обміну електронними листами є безпідставним, оскільки умовами Договору не встановлено, можливості відправлення документів, домовленостей та угод електронною поштою, які б мали повну юридичну силу до моменту обміну оригіналами.

Таким чином, обмін електронними листами не свідчить про укладення між сторонами Додаткової угоди № 1.

Враховуючи те, що матеріали справи не містять доказів погодження та підписання між сторонами додаткової угоди щодо перерахунку переглянутої ціни за договором, а в задоволенні позовної вимоги про визнання укладеною 12.03.2015 Додаткову угоду № 1 до Договору постачання № 3-2013 від 13.02.2013 судом відмовлено, відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на корить позивача 2 486 444,69 грн. переглянутої ціни за прострочення строків оплати, а тому суд відмовляє у задоволенні позову в цій частині.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 701164,46 грн. інфляційних втрат та 159182,70 грн. 3% річних у зв'язку з простроченням виконання позивачем грошового зобов'язання.

Так, відповідно до п. п. 2.3 Договору, оплата продукції здійснюється в наступному порядку: 100 % (сто відсотків) вартості кожної партії продукції покупець зобов'язаний перерахувати на рахунок постачальника по факту відвантаження кожної партії продукції протягом 60 календарних днів з моменту відвантаження продукції.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно із статтею 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частинами 1 і 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що:

- суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться;

- кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зобов'язання припиняється виконанням проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Відповідач оплату поставленої позивачем продукції здійснив у повному обсязі, що підтверджується наданими сторонами банківськими виписками та платіжними дорученнями.

Проте, у зв'язку із тим, що оплата наданих позивачем послуг була здійснена відповідачем несвоєчасно, позивачем здійснено нарахування 3% річних та інфляційних втрат.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно із ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України передбачено, що за прострочення виконання грошового зобов'язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов'язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Відповідно до розрахунку позивача розмір інфляційних втрат становить 701164,46 грн., розмір 3% річних - 159 182,70 грн.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат зазначає, що оскільки сторонами в договорі визначено ціну в іноземній валюті, то зазначене унеможливлює стягнення інфляційних втрат. Однак, в подальшому відповідач надав власний розрахунок інфляційних втрат.

Суд зазначає, що оскільки відповідно до Додатку № 1 до Договору сторони погодили ціну договору у гривнях, видаткові накладні містять ціну у гривнях, оплата здійснювалась відповідачем також у гривнях, а домовленостей щодо перерахування ціни продукції, відповідно до п. 2.5 Договору, досягнуто не було, нарахування інфляційних втрат є правомірним.

Однак, суд перевіривши розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, наданий позивачем, встановив, що останній є невірним, оскільки позивач враховує день оплат як день прострочення виконання грошового зобов'язання.

В розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р. (п. 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

День фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

За перерахунком суду, здійсненим відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства, розмір 3% річних становить 158 867,74 грн., розмір інфляційних втрат - 692 942,50 грн., а тому вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Також позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 1438407,87 грн. неотриманих доходів (упущеної вигоди).

Обґрунтовуючи позовні вимоги в цій частині, позивач посилається на Додаткову угоду № 1 та невиконання відповідачем умов Додаткової угоди № 1 щодо сплати курсової різниці.

Так, позивач зазначає, що у зв'язку з невиконанням відповідачем зобов'язань по оплаті курсової різниці, позивач не зміг закупити ряд товарів (обладнання) за межами України та реалізувати ці товари своїм контрагентам в Україні, чим було порушено ряд попередніх домовленостей, а також не отримано заплановані доходи.

Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому, збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди є одним із видів цивільно-правової відповідальності. При цьому збитки не є санкцією заздалегідь визначеного розміру. Тягар доведення наявності і обґрунтування розміру упущеної вигоди покладається на позивача, який повинен довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Тобто упущена вигода розглядається як гарантований, безумовний і реальний доход.

Суд зазначає, що пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі відсутності порушення його прав.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Аналогічна правова позиція викладена у оглядовому листі Вищого господарського суду України від 14 січня 2014 року №01-06/20/2014 "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства у справах, в яких заявлено вимоги про відшкодування збитків".

Оскільки вимога позивача про стягнення 1438407,87 грн. неотриманих доходів (упущеної вигоди) ґрунтується на тому, що відповідач не виконав умов Додаткової угоди № 1 до Договору про стягнення курсової різниці, суд дійшов висновку, що така вимога задоволенню не підлягає, так як, по-перше, матеріали справи не містять доказів укладення Додаткової угоди № 1 до Договору; по-друге, оскільки Додаткова угода № 1 до Договору не є укладеною, у позивача не виникло обов'язку зі сплати курсової різниці.

Таким чином, оскільки вимога про стягнення 1 438 407,87 грн. неотриманих доходів (упущеної вигоди) є похідною від вимог про визнання укладеною Додаткової угоди № 1 до Договору та вимоги про стягнення 2 486 444,69 грн. курсової різниці, у задоволенні яких судом відмовлено, то у задоволенні вимоги про стягнення 1 438 407,87 грн. неотриманих доходів (упущеної вигоди) суд також відмовляє.

Заявляючи вимоги про стягнення з відповідача 418004,54 грн. моральної шкоди, позивач зазначає, що його діловій репутації та комерційним зв'язкам, відновлення яких знадобиться час, завдана шкода, відшкодувати яку повинен відповідач. Розмір завданої шкоди діловій репутації Позивач оцінює у 5% від ціни Договору, тобто 418 004,54 грн.

Відшкодування моральної шкоди передбачено ст. 23 Цивільного кодексу України, відповідно до якої особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 1167 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відшкодування шкоди здійснюється у разі, наявності у діях відповідача всіх елементів складу цивільного правопорушення у їх сукупності: неправомірної поведінки особи, наявності шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та шкодою, вини завдавача шкоди.

При цьому, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою, полягає у тому, що наслідки у вигляді шкоди настають лише через неправомірну поведінку відповідача.

Згідно з п. 3 постанови пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 року № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Частиною 3 ст. 23 Цивільного кодексу України встановлено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

В п. 27 постанови пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27.02.2009 року № 1 роз'яснено, що при визначенні розміру моральної шкоди судам слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності. При цьому визначений розмір грошового відшкодування має бути співрозмірний із заподіяною шкодою.

У відповідності до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження завдання шкоди його діловій репутації, а тому суд відмовляє у задоволені вимоги про стягнення 418 004,54 грн. моральної шкоди.

Підсумовуючи вищенаведене суд задовольняє позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервіс Солюшнз" частково.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 49 ГПК України покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Також, позивач просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 24 000,00 грн.

Відповідно до статті 44 Господарського процесуального кодексу України, до складу судових витрат входить оплата послуг адвоката.

Згідно з ч. 3 ст. 48 ГПК України витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру".

Відповідно до п. 6.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

Так, на підтвердження понесення витрат на послуги адвоката,позивачем надано: Договір про надання правової допомоги № 18/12-2015 від 21.12.2015, Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю Серія КС № 5325/10, ордер серії КС № 177552, а також виписку по особовому рахунку Адвокатського об'єднання «Спенсер і Кауфман» про сплату 24 000,00 грн. за надання правової допомоги.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд дійшов висновку про покладення на відповідача витрат на оплату послуг адвоката пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 4, 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Оболонь" (04655, м. Київ, вул. Богатирська, буд. 3, код 05391057) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервіс Солюшнз" (07400, Київська обл., м. Бровари, вул. Богунського, буд. 26, код 31648153) 158 867,74 грн. 3% річних, 692 942,50 грн. інфляційних втрат, 12 777,15 грн. витрат зі сплати судового збору та 3 929,01 грн. витрат на правову допомогу.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

4. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 31.05.2016.

Суддя С.О. Турчин