РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

01 червня 2016 року Справа № 902/114/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Саврій В.А.

судді Мамченко Ю.А. ,

судді Дужич С.П.

при секретарі Вощук О.А.

розглянувши апеляційну скаргу відповідача Департамента будівництва, містобудування та архітектури Вінницької обласної державної адміністрації на рішення господарського суду Вінницької області від 15.03.16 р. у справі №902/114/16

за позовом приватного багатопрофільного малого підприємства фірма «Сфера»

до Департаменту будівництва, містобудування та архітектури Вінницької обласної державної адміністрації

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: головне управління державної казначейської служби України у Вінницькій області

про стягнення 567092,46 грн.

за участю представників сторін:

Позивача не з»явився

Відповідача - не з»явився

Третіх осіб не з»явився

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Вінницької області від 15.03.2016р. у справі №902/114/16 (суддя Твардовський А.А.) позов багатопрофільного малого підприємства фірма «Сфера» до Департаменту будівництва, містобудування та архітектури Вінницької обласної державної адміністрації про стягнення 567092,46 грн. задоволено частково.

Стягнуто з Департаменту будівництва, містобудування і архітектури Вінницької обласної державної адміністрації на користь приватного багатопрофільного малого підприємства фірма "Сфера" 29781 грн. 88 коп. - 3 % річних, 504670 грн. 58 коп. інфляційних втрат та 8016 грн 80 коп. витрат зі сплати судового збору.

В задоволенні позову в частинні стягнення 480 грн. 31 коп. 3% річних та 32159 грн 69 коп. інфляційних втрат відмовлено.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги відповідають чинному законодавству і фактичним обставинам справи та підтверджені належними доказами. (арк.справи 61-63).

Не погоджуючись з даним рішенням, відповідач - Департамент будівництва, містобудування та архітектури Вінницької обласної державної адміністрації подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. (арк.справи 70-73)

Скаржник свої доводи обгрунтовує наступним:

Відповідно до підпункту 2 пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України « Про затвердження порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників» від 03.08.2011 року № 845 органи казначейства вживають заходів до виконання виконавчих документів протягом установленого строку.

Отже, як видно, виконанням рішення господарського суду Вінницької області від 17 грудня 2014 року по справі № 902/1654/14 на підставі якого з відповідача стягнуто 1275432,48 гривні займається головне управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області. У зв'язку з вказаним, враховуючи те, що відповідач є розпорядником бюджетних коштів та не в змозі без відповідних бюджетних призначень самостійно виконати рішення суду, відповідно, він не може нести відповідальність підставі ст. 625 Цивільного кодексу України у вигляді сплати інфляційних нарахувань трьох відсотків річних на стягувану суму.

Вказані обставини та норми зазначених нормативно-правових актів, при прийнятті судом рішення також були не враховані, що свідчить про порушення судом норм матеріального права та неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до статті 27 Господарського процесуального кодексу України ті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, як рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора. Якщо господарський суд при прийнятті позовної заяви, вчиненні дій по підготовці справи до розгляду або під час розгляду справи встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права і обов'язки осіб, що не є стороною у справі, господарський суд залу таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору. У справах щодо майна господарських організацій, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави, господарський суд залучає орган державної влади, здійснює управління корпоративними правами, до участі у справі як третю особу, яка заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Враховуючи те, на думку апелянта, що виконанням рішення суду в частині стягнення з відповідача коштів у випадку задоволення позову буде займатись головне управління Державного казначейської служби України у Вінницькій області та те, що прийняте рішення вплине на права і обов'язки головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області, ним було заявлено клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю вчасно висловити свою процесуальну позицію щодо пред'явлення позову. Проте, суд не задовольнив вказане клопотання й ухвалив провести розгляд за його відсутності.

Таким чином, розгляд справи без участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, а саме: головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області та прийняття судом рішення без наявності процесуальної позиції третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Позивач відзив на апеляційну скаргу суду не представив, повноважного представника у судове засідання не направив.

Представник апелянта у судове засідання також не з»явився, а оскільки ухвалами Рівненського апеляційного господарського суду від 13.04.16 року та від 24.05.16 року у справі № 902/114/16 явка представників сторін не визнавалась обовязковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути скаргу по суті.

Розглядом матеріалів справи встановлено:

13.11.2012р. між управлінням капітального будівництва облдержадміністрації, правонаступником прав і обов"язків якого є департамент будівництва, містобудування та архітектури Вінницької обласної державної адміністрації (замовник, відповідач) та приватним багатопрофільним малим підприємством фірмою "Сфера" (підрядник, позивач) укладено підрядний договір №10т.-34 на виконання робіт по реконструкції Сутисківського ДНЗ "Пролісок" по вул. Гагаріна, 10 в смт. Сутиски Тиврівського району.

Рішенням господарського суду Вінницької області від 17.12.2014р. у справі №902/1654/14 задоволено частково позов приватного багатопрофільного малого підприємства фірма "Сфера" до управління капітального будівництва Вінницької обласної державної адміністрації про стягнення заборгованості за виконанні підрядні роботи: стягнуто з управління капітального будівництва Вінницької обласної державної адміністрації на користь приватного багатопрофільного малого підприємства фірма "Сфера" 1275432 грн 48 коп. боргу та 25508 грн 65 коп. відшкодування витрат, пов'язаних зі сплатою судового збору. В стягненні 00 грн 01 коп. боргу відмовлено.

Вказане рішення на момент розгляду даної справи набуло законної сили. А тому, в силу ст. 35 ГПК України є преюдиціальним для розгляду цієї справи в частині підтвердження наявності заборгованості, виходячи із якої позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3% річних та інфляційні втрати.

Ухвалою суду від 23.12.2015р. у справі №902/1654/14 замінено боржника - управління капітального будівництва Вінницької обласної державної адміністрації на його правонаступника - департамент будівництва, містобудування та архітектури Вінницької обласної державної адміністрації.

Як стверджується матеріалами справи, зокрема банківською випискою по рахунку позивача за період з 02.09.2015р. по 02.09.2015р., та не спростовано відповідачем, після винесення судом вищевказаного рішення суду від 17.12.2014р. у справі №902/1654/14 останнім здійснено часткове погашення заборгованості за виконанні підрядні роботи в сумі 800078 грн. 34 коп. Решта суми боргу в розмірі 475354 грн 14 коп. відповідачем не погашена.

Посилаючись на невиконання відповідачем вказаного рішення господарського суду Вінницької області у справі №902/1654/15 від 17.12.2014р., позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 30262 грн 19 коп. 3% річних (25508 грн 65 коп. за період з 06.01.2015р. по 01.09.2015р. з суми заборгованості 1275432 грн 48 коп. + 4753 грн 54 коп. за період з 03.09.2015р. по 01.01.2016р. з суми заборгованості 475354 грн 14 коп. = 30262 грн 19 коп.) та 536830 грн інфляційних втрат (25508 грн 65 коп. за період з 06.01.2015р. по 01.07.2015р. з суми заборгованості 1275432 грн 48 коп. + 4753 грн 54 коп. за період з 03.09.2015р. по 01.01.2016р. з суми заборгованості 475354 грн 14 коп. = 30262 грн 19 коп.).

Розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, заслухавши представників сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Рівненський апеляційний господарський суд прийшов до висновку про наступне:

Згідно з ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частинами 1, 3 ст.202 Господарського кодексу України передбачено, що господарське зобов'язання припиняється, між іншим, виконанням, проведеним належним чином. До відносин щодо припинення господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст.598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Підстави припинення зобов'язання передбачені ст.ст.202-205 ГК України, ст.ст.599-601, 604-609 ЦК України.

Зокрема, відповідно до положень ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Згідно із приписами ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Чинне законодавство України не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, тому заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат є правомірними та обґрунтованими.

Відтак здійснивши, обрахунок 3% річних у вказаних позивачем періодах за допомогою програми "ЛІГА.ЗАКОН", суд визначив їх в розмірі 29781 грн 88 коп., який в сукупності є меншим ніж той, який заявлений позивачем (30262 грн 19 коп.), а тому решта заявлених позивачем до стягнення 3% річних в сумі 480 грн 31 коп. задоволенню судом не підлягають.

Щодо стягнення інфляційних втрат в сумі 536830 грн 19 коп., місцевий господарський суд вірно зазначив наступне.

Індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, який визначається виключно Держкомстатом (Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Держкомстату від 27.07.2007 р. № 265) і його найменший період визначення становить місяць, а тому прострочка платежу за менший період не тягне за собою нарахування інфляційних втрат, а розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що мала місце на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Держкомстатом, за період прострочки. Розрахунки індексу інфляції за квартал, період з початку року і т. п. проводяться "ланцюговим" методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т. д.) індексів (наказ Держкомстату від 27.07.2007, № 265 "Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін"). На цьому, зокрема, наголошує Вищий господарський суд України в постанові від 15.09.2010 року у справі № 11/14-10.

Поряд з цим, в п. 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права" № 01-06/928/2012 від 17.07.2012 року зазначається, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (див. постанову Вищого господарського суду України від 01.02.2012р. N52/30).

Сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

Даної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постановах №5023/129/12 від 03.12.2012р., №902/1651/13 від 28.05.2014р.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що позивач повинен був здійснювати розрахунок суми, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення.

Натомість, позивачем вибірково обрано періоди нарахування інфляційних втрат, а саме ті місяці, в яких був більший показник інфляції, водночас ті місяці, у яких був меншим показник інфляції, ним при обрахунку вказаних втрат не враховано, що потягло за собою штучне завищення розміру інфляційних втрат. Зокрема вказано період нарахування інфляційних втрат з суми заборгованості з 06.01.2015р. по 01.07.2015р., тоді як мало бути зазначено з 06.01.2015р. по 01.09.2015р. (за весь період прострочення).

Перевіривши обрахунок інфляційних втрат у правильних періодах (з 06.01.2015р. по 01.07.2015р. з суми заборгованості 1275432 грн 48 коп. та з 03.09.2015р. по 01.01.2016р. з суми заборгованості 475354 грн 14 коп.) за допомогою програми "ЛІГА.ЗАКОН", місцевий господарський суд визначив їх в розмірі 504670 грн 58 коп., який в сукупності є меншим ніж той, який заявлений позивачем (536830 грн 27 коп.), а тому решта заявлених позивачем до стягнення інфляційних втрат в сумі 32159 грн 69 коп. задоволенню судом не підлягають.

Колегія суддів вважає також правомірною позицію суду першої інстанції, щодо неможливості нести відповідальність відповідачем передбачену ст. 625 ЦК України у вигляді сплати 3% річних та інфляційних втрат з посиланням на ст. 617 ЦК України, ст. 218 ГК України та рішення Європейського суду з прав людини у справі «Терен ЛТД, ОСОБА_1 проти України» від 18.10.2005 року.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обовязковим.

З врахуванням вищенаведених та встановлених обставин справи колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Доводи скаржника зазначені в апеляційній скарзі, апеляційним судом не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст.104 Господарського процесуального кодексу України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, тому суд відповідності до норм матеріального та процесуального права і його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись, ст.ст. 33, 43, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу департаменту будівництва, містобудування та архітектури Вінницької обласної державної адміністрації на рішення господарського суду Вінницької області від 15.03.16 р. у справі №902/114/16 - залишити без задоволення, а рішення господарського суду першої інстанції без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Саврій В.А.

Суддя Мамченко Ю.А.

Суддя Дужич С.П.