ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

26 травня 2016 р. Справа № 902/301/16

Господарський суд Вінницької області у складі судді Банаська О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Вам Агро", с.Туринка, Жовківський район, Львівська область

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Зерно Захід", м.Вінниця

про стягнення 82 939,93 грн

За участю секретаря судового засідання Гнатовської Л.С.

За участю представників:

позивача: ОСОБА_1, довіреність № б/н від 22.02.2016 р., паспорт серії СН № 784487 виданий Володарським РВ ГУМВС України в Київській області 19.03.1998 р.

відповідача: не з'явився.

ВСТАНОВИВ :

Товариством з обмеженою відповідальністю "Вам Агро" заявлено позов до Товариства з обмеженою відповідальністю "Зерно Захід" про стягнення 82 939,93 грн заборгованості за виконані роботи по Договору № 02-11/15 від 02.11.2015 р. на виконання робіт, з яких: 56 250,00 грн боргу, 7 987,80 грн пені, 545,00 грн 3 % річних, 1 282,13 грн інфляційних втрат та 16 875,00 грн штрафу.

Ухвалою суду від 08.04.2016 р. порушено провадження за вказаним позовом та призначено справу до розгляду на 25.04.2016 р.

Ухвалою суду від 25.04.2016 р. в зв'язку з неявкою сторін розгляд справи відкладено до 26.05.2016 р.

11.05.2016 р. до суду від позивача надійшли додаткові документи на вимогу суду від 08.04.2016 р.

24.05.2016 р. на адресу суду від представника позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, згідно якої останній збільшує позовні вимоги та просить суд стягнути з відповідача 56 250,00 грн основного боргу, 10 906,62 грн пені, 761,92 грн 3 % річних, 3 063,44 грн інфляційних втрат та 16 875,00 грн штрафу, яка судом прийнята до розгляду, як така, що не суперечить приписам ст.22 ГПК України і розцінена судом як заява про збільшення розміру позовних вимог в частині пені, 3 % річних та інфляційних втрат.

Відповідач в судове засідання 26.05.2016 р. не з'явився, витребуваних доказів не подав, причин неявки та неподання витребуваних доказів не повідомив, хоча про час та день розгляду справи його було повідомлено завчасно та належним чином - ухвалами суду від 08.04.2016 р. та від 25.04.2016 р. надісланих за адресою місцезнаходження (місця проживання) відповідача, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (АДРЕСА_1, ), отримання якої останнім підтверджується наявними у справі рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення №477, № 281 (а.с. 37, 42, т.1).

Слід вказати, що судом вказані ухвали були направлені й на фактичну адресу відповідача, вказану в позовній заяві - вул.Данила Галицького, 1, м.Дрогобич, Львівська область, 82100, однак, ухвала про порушення провадження у справі була повернута до суду з відміткою органу поштового зв'язку "за закінченням терміну зберігання".

Разом з тим згідно витягу з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень ухвала суду від 25.04.2016 р. надіслання якої відповідачу за адресою вул.Данила Галицького, 1, м.Дрогобич, Львівська область, 82100 підтверджується реєстром відправки поштової кореспонденції № 571 вручена адресату особисто 07.05.2016 р.

Враховуючи викладене суд вважає, що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення відповідача належним чином про час і місце розгляду судової справи і забезпечення явки останнього в судове засідання для реалізації ним права на судовий захист своїх прав та інтересів.

При цьому суд приймає до уваги те, що відповідно до ч.1 ст.64 ГПК України ухвала про порушення провадження у справі надсилається зазначеним особам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

В п.3.9.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 11 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" вказано, що за змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

При цьому суд враховує, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р. (Закон України від 17.07.1997 р. № 475/97 - ВР), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи (справа "Скопелліті проти Італії" від 23.11.1993 р.), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25.03.1999 р.).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду неефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Суд нагадує, що роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 р. у справі "Красношапка проти України").

Враховуючи те, що норми ст.ст.38, 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів.

Проте, відповідач своїм правом на участь у засіданні суду та наданні письмових або усних пояснень не скористався, а тому, беручи до уваги приписи ч.1 ст.69 ГПК України щодо строків вирішення спору та той факт, що неявка в засідання суду відповідача або його представника, належним чином та відповідно до законодавства повідомлених про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи, суд дійшов висновку про розгляд справи за наявними у ній матеріалами, відповідно до приписів ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

Суд зауважує, що відповідачем, при наявності доказів його повідомлення про дату, час та місце судового засідання, не подано жодного клопотання, заяви, телеграми, в тому рахунку і щодо перенесення розгляду справи, її відкладення чи неможливості забезпечити участь в судовому засіданні свого представника.

За відсутності відповідного клопотання справа розглядається без фіксації судового процесу технічними засобами.

В судовому засіданні представником позивача подано заяву про відмову від позовних вимог про стягнення штрафу в сумі 16 875, 00 грн.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

02.11.2015 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Вам Агро" (Виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Зерно Захід" (Замовник) укладено договір № 02-11/15 на виконання робіт, відповідно до п.1.1 якого Виконавець зобов'язується на території сільгоспугідь Замовника виконати сільськогосподарські роботи по збиранню врожаю сільсьгоспкультур на площах та за завданням Замовника, а Замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконані роботи.

В розділі 2 Договору сторони визначили обсяги, ціну та порядок оплати виконаних робіт.

Так, згідно п. 2.1 Договору передбачено, що договірна ціна за одиницю роботи складає 750,00 грн за 1 га (гектар) в ч.т . ПДВ - 150,00 грн.

Замовник розраховується з Виконавцем протягом 5 (п'яти ) банківських днів з підписання Акту передачі-приймання виконаних робіт (додаток № 1 до Договору) (п.2.1.2 Договору).

Пунктами 2.1.3, 2.2 Договору сторони визначили, що загальна вартість виконаних робіт (сума до сплати) обчислюється виходячи з Актів передачі-приймання виконаних робіт, що підписані сторонами. Оплата здійснюється перерахуванням грошових коштів на поточний рахунок Виконавця.

Замовник зобов'язаний своєчасно здійснювати оплату робіт Виконавця відповідно до умов Договору та протягом 1 робочого дня з дня закінчення Виконавцем робіт оформити Акт передачі - приймання виконаних робіт з зазначенням обсягів виконаних робіт та оплати, що належить Виконавцю за надані на підставі умов Договору послуги з підписами уповноваженої особи (п.п.3.6, 3.7 Договору).

Договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до 15.12.2015 р., а в частині фінансових розрахунків - до повного виконання сторонами умов Договору (п.7.1 Договору).

Матеріали справи свідчать, що згідно Акту передачі - приймання виконаних робіт від 19.11.2015 р. на суму 30 000,00 грн та Акту передачі - приймання виконаних робіт від 11.12.2015 р. на суму 26 250,00 грн, які містять посилання на договір № 02-11/15 від 02.11.2015 р. позивачем були виконані роботи по збиранню врожаю на загальну суму 56 250,00 грн (а.с.11, 12, т.1).

Вказані акти підписані та скріплені печаткою відповідача без жодних зауважень та пропозицій та є підставою для проведення розрахунків між сторонами.

02.02.2016 р. позивачем було направлено відповідачу претензію з вимогою оплатити виниклий борг (а.с.15-17, т.1).

Матеріали справи не містять ні доказів реагування відповідачем на заявлену претензію, ні доказів проведення відповідачем оплати боргу.

Непроведення відповідачем оплати за надані позивачем послуги слугувало підставою звернення останнього з даним позовом до суду.

На підставі встановлених обставин суд дійшов наступних висновків.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і ст.173 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Беручи до уваги зміст договору укладеного між сторонами, характер взятих на себе сторонами зобов'язань, суд дійшов висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини з договору про надання послуг, регулювання яких здійснюється в главі 63 "Послуги. Загальні положення", ст.ст.901-907 ЦК України.

Згідно ч.1 ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 ст.903 ЦК України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України)

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов'язання, згідно ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

В силу вимог ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

З врахуванням доведеності позивачем заявлених позовних вимог та відсутності доказів оплати боргу суд вважає, що позов в частині стягнення 56 250,00 грн основного боргу є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Також судом розглянуто вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 10 906,62 грн пені за період з 27.11.2015 р. по 20.05.2016 р., 761,92 грн 3 % річних за період з грудня 2015 р. по травень 2016 р., 3 063,44 грн інфляційних втрат за період грудня 2015 р. по травень 2016 р. та 16 875,00 грн штрафу відповідно до умов п.п.5.1, 5.5 Договору, за результатами чого суд дійшов наступних висновків.

Згідно ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов'язання, згідно ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Слід зазначити, що у відповідності до п.3 ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України та ст.230 Господарського кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

Частиною першою ст.548 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

У відповідності до ч.ч.1, 2 ст.549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно ч.1 ст.550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України, встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Пунктами 5.1, 5.2 Договору передбачено, що за порушення терміну виконання грошових зобов'язань, Замовник сплачує Виконавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення оплати, а у випадку несвоєчасної оплати виконаних робіт протягом 10 банківських днів Замовник сплачує на користь Виконавця штраф в розмірі 30 % від загальної вартості несвоєчасно оплачених послуг.

Таким чином суд вважає, що вимоги щодо стягнення пені та штрафу є правомірними, оскільки відповідають умовам укладеного договору та чинного законодавства.

Перевіркою правильності розрахунку пені за допомогою інтегрованого в систему інформаційно-правового забезпечення "Ліга:Закон Еліт 9.1.5" калькулятора судом виявлено помилку у проведеному обрахунку, яка полягає у невірному визначенні позивачем кінцевої суми за вказаною вимогою.

Так, за результатами перерахунку пені із врахуванням допущеної позивачем помилки та умови договору щодо здійснення оплати за надані послуги за період з 27.11.2015 р. (перший день прострочки) по 20.05.2016 року виходячи з суми боргу в розмірі 30 000,00 грн, кількість днів прострочки 176 судом отримано 6 211,14 грн та виходячи з суми заборгованості в розмірі 26 250,00 грн. за період з 21.12.2015 р. по 20.05.2016 р., кількість днів прострочки 152 сума пені становить 4 675,30 грн, що в загальній сумі становить 10 886,44 грн пені.

З врахуванням отриманих при перерахунку сум в стягненні 20,18 грн пені слід відмовити, як заявленій безпідставно.

Перевіркою розрахунку заявлених 3 % річних та інфляційних втрат судом не виявлено помилок в зв'язку з чим вказані вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

У засіданні суду розглянуто клопотання позивача № б/н від 26.05.2016 р. про часткову відмову від позовних вимог в частині стягнення 16 875,00 грн штрафу.

Давши оцінку даному клопотанню суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч.4 ст.22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення у справі, крім іншого, відмовитись від позову.

Частина 6 названої статті вказує, що господарський суд не приймає відмови від позову, зменшення розміру позовних вимог, визнання позову відповідачем, якщо ці дії суперечать законодавству або порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси.

Згідно п.4 ч.1 ст.80 ГПК України - господарський суд припиняє провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято господарським судом.

Заява позивача про відмову від позову в частині стягнення штрафу приймається судом, оскільки відмова позивача від позову не суперечить чинному законодавству, не порушує прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб, відповідає обставинам і матеріалам справи.

При цьому судом враховано, що заява про відмову від позовних вимог підписана уповноваженим представником позивача ОСОБА_1, якій у відповідності до довіреності № б/н від 22.02.2016 р., з-поміж іншого, надано право відмовлятись від позовних вимог.

В зв'язку з цим провадження у справі в частині стягнення 16 875,00 грн штрафу підлягає припиненню на підставі п.4 ч.1 ст.80 ГПК України.

Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Як визначає ст.32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обовязковим.

Всупереч наведеним вище нормам та вимогам ухвали суду відповідач не подав до суду жодних доказів в спростування позовних вимог позивача щодо стягнення боргу, пені, 3 % річних, інфляційних втрат, в тому рахунку доказів проведення розрахунків (платіжні доручення, виписки банківських установ щодо руху коштів, квитанції до прибуткових касових ордерів).

За таких обставин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову із врахуванням вищевикладених мотивів щодо часткової відмови в стягненні пені та припинення провадження в частині позовних вимог про стягнення штрафу.

Витрати на судовий збір підлягають віднесенню на відповідача з урахуванням приписів ч.2 ст.49 ГПК України.

26.05.2016 р. в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Керуючись ст.ст.4-3, 4-5, 22, 32, 33, 34, 36, 43, 44, 48, 49, п.4 ч.1 ст.80, ст.ст.82, 84, 85, 87, 115, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд-

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Зерно Захід", АДРЕСА_2, 21000 (ідентифікаційний код - 39251297) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Вам Агро", вул.Б.Хмельницького, 96, с.Туринка, Жовківський район, Львівська область, 80342 (ідентифікаційний код - 38551663) 56 250 грн 00 коп. - основного боргу, 10 886 грн 44 коп. - пені, 761 грн 92 коп. - 3 % річних, 3 063 грн 44 коп. - інфляційних втрат та 1 377 грн 68 коп. - відшкодування витрат повязаних зі сплатою судового збору.

3. В стягненні 20 грн 18 коп. пені відмовити.

4. Прийняти відмову позивача від позовних вимог про стягнення 16 875 грн 00 коп. штрафу.

5. Провадження у справі про стягнення 16 875 грн 00 коп. штрафу припинити згідно п.4ч.1 ст.80 Господарського процесуального кодексу України.

6. Видати наказ в день набрання рішенням законної сили.

7. Копію рішення надіслати відповідачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 30 травня 2016 р.

Суддя О.О. Банасько

віддрук. 3 прим.:

1 - до справи.

2,3 - відповідачу - АДРЕСА_2, 21000; вул.Данила Галицького, 1, м.Дрогобич, Львівська область, 82100.