РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.06.2016Справа №910/4954/16

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській О.С.

розглянувши справу № 910/4954/16

за позовом публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал»

до комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду

«Житло-сервіс»

про стягнення 1 584 295,20 грн.

За участю представників сторін:

від позивача: Андрієвська О.В., довіреність № 7 від 12.04.2016р.;

від відповідача: Титаренко О.Є., довіреність № 110/005-7 від 11.01.2016р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва з позовом звернулось публічне акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал» (надалі - позивач) до комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» (надалі - відповідач) про стягнення 1 584 295,20 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань щодо оплати наданих у період з 01.10.2013р. по 30.06.2014р. послуг, згідно Договору №00063/2-06 на послуги водопостачання та водовідведення від 08.02.2002р., внаслідок чого утворилась заборгованість у сумі 1 277 849,82 грн., за прострочення сплати якої позивачем нараховані інфляційні втрати в сумі 131 221,20 грн., 3% річних - 15 580,11 грн., пеня - 31 859,09 грн. та штраф у сумі 127 784,98 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.03.2016р. порушено провадження у справі № 910/4954/16 та призначено її розгляд на 14.04.2016р.

11.04.2016р. через загальний відділ господарського суду від позивача надійшли витребувані докази на підтвердження надання відповідачу послуг з водопостачання і водовідведення за період з 01.10.2013р. по 30.06.2014р.

13.04.2016р. через загальний відділ господарського суду від відповідача надійшли витребувані докази та відзив на позовну заяву.

Присутній у судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги у повному обсязі з підстав, наведених у позові.

Представник відповідача з посиланням на обставини, наведені у відзиві на позовну заяву, позовні вимоги визнав частково, за виключенням суми 350 549,62 грн., що становить заборгованість за воду, яка йде на підігрів води, оскільки умовами Договору №00063/2-06 на послуги водопостачання та водовідведення від 08.02.2002р., не передбачено стягнення плати за воду, яка йде на підігрів води.

Відповідно до ч. 3 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, в засіданні суду оголошено перерву до 19.05.2016р.

26.04.2016р. через загальний відділ господарського суду від позивача надійшли заперечення проти відзиву на позовну заяву.

19.05.2016р. через загальний відділ господарського суду від відповідача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи заяви про застосування спеціального строку позовної давності до неустойки та уточнений розрахунок суми коштів, що не визнаються КП «Житло-сервіс».

Присутній у судовому засіданні 19.05.2016р. представник позивача підтримав заявлені вимоги у повному обсязі з підстав, наведених у позові та з урахуванням поданих заперечень на відзив на позовну заяву.

Представник відповідача з посиланням на обставини, наведені у відзиві на позовну заяву та з урахуванням заяви про застосування спеціального строку позовної давності до неустойки, позовні вимоги визнав частково.

З метою перевірки розрахунків позивача та відповідача, відповідно до ч. 3 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, в засіданні суду оголошено перерву до 24.05.2016р.

24.05.2016р. через загальний відділ господарського суду від позивача надійшли додаткові пояснення по справі.

В судовому засіданні 24.05.2016р. представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача позовні вимоги визнав частково.

Відповідно до ч. 3 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, в засіданні суду оголошено перерву до 26.05.2016р.

В судовому засіданні 26.05.2016р. суд зобов'язав позивача надати уточнений розрахунок суми позовних вимог з огляду на наявність арифметичних помилок в розрахунку, який додано до позовної заяви.

Представник позивача подав клопотання про продовження строку вирішення спору на п'ятнадцять днів.

Відповідно до ч. 3 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, в засіданні суду оголошено перерву до 02.06.2016р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.05.2016р. продовжено строк вирішення спору на п'ятнадцять днів.

01.06.2016р. через загальний відділ господарського суду від позивача надійшов уточнений розрахунок позовних вимог.

В судовому засіданні 02.06.2016р. представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача позовні вимоги визнав частково.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

08.02.2002р. між відкритим акціонерним товариством "Акціонерна компанія "Київводоканал" (правонаступником якого є позивач), та комунальним підприємством з експлуатації і ремонту житлового фонду "Житло-сервіс" (далі - відповідач) було укладено Договір № 00063/2-06 на послуги водопостачання та водовідведення (надалі - Договір), умовами якого передбачено, що позивач зобов'язався надавати відповідачу послуги з постачання питної води і водовідведення, а відповідач, в свою чергу, зобов'язався оплачувати надані послуги згідно з умовами Договору та Правилами користування системами комунального водопостачання та водовідведення в міста та селищах України, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 01.07.94 № 65 (п. 1 Договору).

Сторони Договору узгодили, що позивач забезпечує постачання питної води, якість якої відповідає ДОСТу 2874-82 "Вода питна", приймає каналізаційні стоки, які не перевищують граничнодопустимих концентрацій шкідливих речовин (п. 2.1 Договору), а відповідач, в свою чергу, сплачує вартість наданих послуг за тарифами, встановленими в порядку, передбаченому чинним законодавством (п. 2.2 Договору).

Відповідно до п. 3.1 Договору, кількість води, що подається позивачем та використовується відповідачем, визначається за показниками водолічильників, зареєстрованих позивачем. Зняття показників водолічильників здійснюється, як правило, щомісячно представником позивача спільно з представником відповідача.

Згідно з пунктом 3.4 Договору, відповідач розраховується за надані послуги у порядку, встановленому органами виконавчої влади у п'ятиденний термін з дня представлення позивачем платіжних документів до банківської установи.

У разі незгоди щодо кількості або вартості отриманих послуг, відповідач зобов'язаний у 5-ти денний термін з дня представлення позивачем платіжних документів до банківської установи, направити повноважного представника з обґрунтовуючими документами для проведення звірки розрахунків та підписання відповідного акту в цей же термін. При невиконанні цієї умови дані позивача вважаються прийнятими відповідачем (п. 3.5 Договору).

Згідно з пунктом 3.6 Договору, позивач щомісячно виставляє платіжну вимогу за надані послуги згідно даного договору; оплата проводиться шляхом зарахування грошових коштів на розрахунковий рахунок позивача.

Пунктом 7.1 сторони обумовили, що даний договір є безстроковим, діє на весь час надання послуг до моменту його розірвання і набуває чинності з моменту його підписання сторонами.

Як вказує позивач та вбачається з доданого до позовної заяви розгорнутого розрахунку позовних вимог, спірна заборгованість за спожиті послуги з водопостачання та водовідведення виникла за період з 01.10.2013р. по 30.06.2014р. у загальному розмірі 4 434 160,25 грн., яка обліковується позивачем за кодами 1-1313, 2-441, 2-1311, 4-612, 6-1350, 7-366, 8-140, 8-1404, 9-1146, 9-1746, 9-1747, 10-1208, 10-1580 (холодна питна вода та стоки) та 2-50441, 4-40612, 4-50612, 6-51350, 7-50366, 8-50140, 9-51146, 10-51208, 2-40441 (питна вода на підігрів та стоки).

Відповідач за надані послуги з водопостачання та водовідведення розрахувався частково в сумі 3 156 310,43 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що відповідач в порушення умов Договору №00063/2-06 від 08.02.2002 р. не у повному обсязі здійснював розрахунок за послуги, які надавались позивачем за період з 01.10.2013р. по 30.06.2014р., з огляду на що, виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 1 277 849,82 грн.

Крім того, у зв'язку з порушенням грошових зобов'язань, позивач також просить стягнути з відповідача нараховані інфляційні втрати в сумі 131 221,20 грн., 3% річних - 15 580,11 грн., пеня - 31 859,09 грн. та штраф у сумі 127 784,98 грн.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами Договору №00063/2-06 від 08.02.2002 р., суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він є договором про надання послуг.

Відповідно до частини 1 статті 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона - виконавець, зобов'язується за завданням другої сторони - замовника, надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частина 1 ст. 903 ЦК України встановлює обов'язок замовника оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, встановлених у договорі, якщо останнім передбачено надання такої послуги за плату.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Статтею 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" унормовано, що комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо - та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством; виконавець - суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; виробник - суб'єкт господарювання, який виробляє або створює житлово-комунальні послуги; споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Згідно з приписами статей 16, 19 названого Закону, порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства. Відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Правилами користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах і селищах України, затвердженими Наказом Держжитлокомунгосп № 65 від 01.07.1994 р. (які були чинними на момент укладення Договору) запроваджено порядок користування питною водою з комунальних водопроводів і приймання стічних вод до комунальної каналізації та визначені взаємовідносини між об'єднаннями, виробничими управліннями водопровідно- каналізаційного господарства або іншими експлуатаційними організаціями, комбінатами комунальних підприємств та абонентами міських, районних, селищних водопроводів і каналізацій на території України (надалі - Правила № 65).

Згідно з пунктами 1.3, 12.2 Правил № 65, абонентами, які користуються послугами водоканалу можуть бути підприємства, на які відкрито особовий рахунок і які перебувають з водоканалом у договірних відносинах. Для оформлення договору або особового рахунку (абонентської картки) абоненти подають до водоканалу заяву та розрахунок-заявку на потрібну кількість води для кожного вводу, акт меж обслуговування та схему зовнішніх мереж з прив'язкою до місцевості.

Пунктом 4.1 Правил № 65 передбачалося, що абоненти, які приєднані або мають бажання приєднатися до систем комунального водопостачання і водовідведення, повинні мати необхідні прилади обліку для розрахунків з водоканалом за відпущену їм воду і прийняті стічні води.

Разом з тим, з 18.10.2008р. діють Правила користування системами комунального водопостачання та водовідведення у містах та селищах України, затверджені наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 190 від 27.06.2008р. (надалі - Правила № 190), які відповідно до ст. 3 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання" є частиною законодавства у сфері питного водопостачання. Отже, Правила № 190 діяли на момент виникнення спірних правовідносин та, відповідно, повинні застосовуватися сторонами.

У пункті 1.2 Правил № 190 надані визначення, зокрема, наступних термінів: виробник послуг централізованого водопостачання та водовідведення - суб'єкт господарювання, що виробляє або створює послуги з централізованого водопостачання та водовідведення (далі - виробник); вузол обліку - комплект засобів вимірювальної техніки, занесених до Державного реєстру вимірювальної техніки, що призначені для вимірювання і реєстрації результатів вимірювання та обладнання для влаштування вузла відповідно до вимог нормативних документів; замовник послуг з централізованого водопостачання та водовідведення - споживач або суб'єкт господарювання, який має намір здійснити будівництво (реконструкцію) об'єкта архітектури з наступним його приєднанням до систем централізованого питного водопостачання та водовідведення; межа балансової належності - лінія розподілу елементів систем водопостачання та водовідведення і споруд на них між власниками або користувачами.

Пунктами 3.1, 5.2 Правил № 190 передбачено, що розрахунки за спожиту питну воду та скид стічних вод здійснюються на підставі показів приладів обліку; вузли обліку повинні розташовуватися на мережі споживача, як правило, на межі балансової належності мереж виробника та споживача, або за згодою виробника в приміщеннях, розташованих безпосередньо за зовнішньою стіною будівлі в місці входу водопровідного вводу.

Згідно з п.3.13 Правил користування системами централізованого комунального водопо стачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Мініс терства з питань житлово-комунального господарства України № 190 від 27.06.2008р., суб'єкти господарювання, у яких теплові пункти перебувають на балансі або яким вони передані в управління, повне господарське відання, користування, здійснюють розрахунки з виробником на основі укладених договорів за весь обсяг питної води, яка відпущена з систем водопостачання і використана на потреби гарячого водопостачання та інші потреби, а також розраховуються за власний обсяг водовідведення.

Обсяг питної води, поданої до теплових пунктів, фіксується засобами обліку, які встановлені на межі балансової належності. Обсяг гарячого водопостачання, переданий споживачам виконавцем послуг з постачання гарячої води, ураховується в загальному обсязі стічних вод споживачів і оплачується ним за договором з виробником на підставі показів засобів обліку або в порядку, обумовленому договором.

Тобто, змістом наведеного пункту Правил №190, визначено, що розрахунок за спожиту гарячу воду повинен проводитися з балансоутримувачем бойлеру.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних випадках ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно до п. 3.1 Договору кількість води, що подається постачальником та використовується абонентом, визначається за показниками водолічильників, зареєстрованих постачальником. Зняття показників водолічильників здійснюється, як правило, щомісячно представником постачальника спільно з представником абонента.

У разі незгоди щодо кількості або вартості отриманих послуг абонент зобов'язаний у 5-ти денний термін з дня представлення постачальником платіжних документів до банківської установи, направити повноважного представника з обґрунтовуючими документами для проведення звірки розрахунків та підписання відповідного акту в цей же термін. При невиконанні цієї умови дані постачальника вважаються прийнятими абонентом (п. 3.5 Договору).

Пунктом 1.4 Правил користування №190, приймання стічних вод від підприємств, установ, організацій до системи централізованого водовідведення здійснюється відповідно до Правил приймання стічних вод підприємств у комунальні та відомчі системи каналізації населених пунктів України, затверджених наказом Держбуду від 19.02.2002 N 37, зареєстрованих у Мін'юсті 26.04.2002 за N 403/6691 (далі - Правила приймання №37), а також місцевих правил приймання стічних вод підприємств у систему каналізації населеного пункту.

Згідно п. 1.2 Правил приймання №37, останні поширюються на комунальні підприємства водопровідно-каналізаційного господарства міст і селищ України та інші підприємства, що мають на балансі системи місцевого водопроводу та каналізації (далі - Водоканали), та на всі підприємства, установи, організації незалежно від форм власності й відомчої належності, які скидають свої стічні води в системи каналізації населених пунктів (далі - Підприємства).

Як унормовано п. 1.4 Правил приймання №37, абонент Водоканалу - це юридична особа, яка уклала договір з Водоканалом на надання послуг водопостачання та (або) каналізації.

Стічні води підприємств - усі види стічних вод, що утворилися внаслідок їхньої діяльності після використання води в усіх системах водопостачання (господарсько-питного, технічного, гарячого водопостачання тощо), а також поверхневі та дощові води з території Підприємства (з урахуванням субабонентів);

Відповідно до п. 2.4 зазначених Правил приймання, підприємства зобов'язані виконувати в повному обсязі вимоги цих Правил, місцевих Правил приймання та договору на послуги водовідведення, своєчасно оплачувати рахунки Водоканалу за надані послуги.

Отже, надання послуг із приймання стічних вод (у тому числі, гарячого водопостачання) регулюється умовами укладеного сторонами договору, а вартість таких послуг підлягає оплаті абонентом (яким є відповідач) на користь Водоканалу (позивача).

Судом встановлено, що станом на момент розгляду даного спору по суті із загальної вартості документально підтверджених наданих позивачем послуг в період з 01.10.2013р. по 30.06.2014р. за вирахуванням плати за послуги з постачання питної води, що йде на підігрів, неоплаченими відповідачем залишились послуги на суму 951 357,23 грн.

Так, оскільки, спірним Договором не передбачений обов'язок відповідача оплачувати обсяги холодної (питної) води, яка використовується для гарячого водопостачання, інших договорів суду не надано, суд погоджується з позицією відповідача про відсутність правових підстав для стягнення плати за послуги постачання холодної (питної) води, яка йде на підігрів на суму 326 492,59 грн.

Зокрема, суд звертає увагу на те, що згідно ч. 1 ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Також, відповідно до п. 2.1. Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 190 від 27.06.2008 р. договірні відносини щодо користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення здійснюються виключно на договірних засадах відповідно до Законів України "Про питну воду та питне водопостачання" та "Про житлово-комунальні послуги".

Спірний Договір не регулює відносини сторін з приводу постачання відповідачеві холодної води для виготовлення гарячої води та сплати її вартості.

При цьому, матеріали справи не містять доказів про те, що на балансі відповідача перебувають теплові пункти (котельні), з яких йому здійснюється постачання гарячої води. Також, матеріали справи не містять доказів і про те, що теплові пункти (котельні) передані позивачу в управління, повне господарське відання, користування, концесію.

Відтак, на переконання суду, в даному випадку відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача вартості холодної води, яка іде на підігрів, у зв'язку з тим, що умовами укладеного між сторонами договору не передбачено та не врегульовано таких правовідносин сторін.

Відповідна правова позиція та обставини вже були встановлені під час розгляду справи № 5011-23/14423-2012 за позовом ПАТ "АК "Київводоканал" до КП з експлуатації і ремонту житлового фонду "Житло-Сервіс" про стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем умов Договору на послуги водопостачання та водовідведення № 00063/2-06 від 08.02.2002р. за період з травня 2011 року по червень 2012 року, та справи № 910/24632/13 за позовом ПАТ "АК "Київводоканал" до КП з експлуатації і ремонту житлового фонду "Житло-Сервіс" про стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем умов Договору № 00063/2-06 від 08.02.2002р. за період з 01.04.2013р. по 30.09.2013р.

Відповідно до частини третьої статті 35 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача заборгованості за період з 01.10.2013р. по 30.06.2014р. у загальній сумі 951 357,23 грн., тобто за вирахуванням заборгованості в сумі 326 492,59 грн., яка нарахована позивачем за спірний період за послуги з постачання питної води, що йде на підігрів.

При цьому, судом не приймаються до уваги заперечення відповідача в частині відмови в позові щодо стягнення 24057,03 грн., що за розрахунком позивача, становить переплату, яка виникла за послуги з постачання питної води, що йде на підігрів у грудні 2013 року, оскільки, як було встановлено судом під час розгляду справи та вбачається з уточненого розрахунку суми позовних вимог, наданого позивача, останнім вказана сума була врахована під час визначення загальної суми заборгованості за послуги з постачання питної води, що йде на підігрів. Водночас, суд не наділений повноваженнями зменшувати на власний розсуд заборгованість за надані позивачем послуги, які обліковуються за іншими кодами та не відносить до послуг з постачання питної води, що йде на підігрів.

Під час розгляду справи відповідач не надав суду доказів сплати заборгованості в сумі 951 357,33 грн.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Таким чином, судом встановлено порушення з боку відповідача взятих на себе зобов'язань з оплати наданих відповідачем послуг.

Враховуючи зазначене, позовні вимоги в частині стягнення основного боргу підлягають задоволенню частково в сумі 951 357,33 грн.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Позивач просить стягнути з відповідача інфляційні втрати в сумі 131 221,20 грн., 3% річних - 15 580,11 грн., пеня - 31 859,09 грн. та штраф у сумі 127 784,98 грн., які, згідно доданого до позовної заяви розрахунку, розраховані станом на 30.06.2014р.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно з ч. 1 ст. 230 ГК України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

В силу положень ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Діючим господарським законодавством не передбачена можливість нарахування пені більше ніж за півроку і цей строк є присікальним.

Оскільки положення договору не містять вказівки на встановлення іншого строку припинення нарахування пені, ніж встановленого в ст. 232 Господарського кодексу України, то нарахування штрафних санкцій припиняється зі спливом 6 місяців.

Водночас, відповідач зазначив про пропуск позивачем строку позовної давності щодо вимоги про стягнення пені в сумі 31 859,09 грн. та штраф у сумі 127 784,98 грн.

Частинами 3 та 4 статті 267 ЦК України унормовано, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч.1 п.2 ст. 258 Цивільного кодексу України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Як вбачається з підстав позовних вимог та розрахунку позивача, останнім здійснено нарахування штрафу та пені із визначенням останнього днем строку нарахування - 30.06.2014р., тоді як до господарського суду позивач звернувся з позовом тільки 21.03.2016р, тобто з пропуском річного строку, визначеного ч.1 п.2 ст. 258 Цивільного кодексу України, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені в сумі 31 859,09 грн. та штраф у сумі 127 784,98 грн. задоволенню не підлягають, у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тобто, у разі неналежного виконання боржником грошового зобов'язання виникають нові додаткові зобов'язання, які тягнуть за собою втрату матеріального характеру.

За своїми ознаками, індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу у зв'язку з девальвацією грошової одиниці України, а 3% річних є платою за користування чужими коштами в цей період прострочки виконання відповідачем його договірного зобов'язання, і за своєю правовою природою вони є самостійними від неустойки способами захисту цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов'язань, а не штрафною санкцією.

Таким чином, оскільки вимоги позивача щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних ґрунтуються на законі, а відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобов'язання на суму 951 357,23 грн., тому позовні вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат, нарахованих за період з жовтня 2013 року по червень 2014 року, підлягають задоволенню в сумі 100 697,07 грн. та 3% річних за період з 01.10.2013р. по 30.06.2014р. - у сумі 12 300,42 грн. за розрахунком суду, яким враховано часткове задоволення суми боргу.

Таким чином, виходячи з вищевикладених обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати розподіляються пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Комунального підприємства з експлуатації та ремонту житлового фонду "Житло-сервіс" (02081, м. Київ, вул. Дніпровська Набережна, 25-Б, ) на користь публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" (01015, м. Київ, вул. Лейпцизька, 1-А, ) 951 357 грн. - боргу, 100 697 грн. 07 коп. - інфляційних втрат, 12 300 грн. 42 коп. - 3% річних, 15 965 грн. 32 коп. - витрат по сплаті судового збору. Видати наказ.

3. В іншій частині вимог в позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення підписано: 07.06.2016р.

Суддя А.І. Привалов