ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2016 року Справа № 905/96/16
Вищий господарський суд України в складі колегії

суддів:Грейц К.В. - головуючого (доповідача), Бакуліної С.В., Поляк О.І.,
розглянувши матеріали касаційної скаргиПублічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
на постановувід 13.04.2016
Донецького апеляційного господарського суду
у справі Господарського суду Донецької області № 905/96/16
за позовомПублічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
доКомунального комерційного підприємства "Маріупольської міської ради "Маріупольтепломережа"
простягнення 17976817,02грн,
за участю представників: позивача - Чеботарьова І.Г.
відповідача -Богінська Т.М., Вінтоняк Д.О. (в режимі відеоконференції)
ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Донецької області від 01.03.2016 у справі №905/96/16 (суддя Паляниця Ю.О.) частково задоволені позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - позивач) до Комунального комерційного підприємства "Маріупольської міської ради "Маріупольтепломережа" (далі - відповідач) про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу природного газу №1245/15-КП-6 від 18.12.2014 в загальній сумі 17976817,02грн, з яких: 11650267,47грн - основний борг, 3167791,31грн - пеня, 162458,88грн - 3%річних, 2996299,36грн - інфляційні втрати. Зменшено розмір стягуваної суми пені до 312331,47грн та стягнено з відповідача на користь позивача 11271775,65грн основного боргу, 312331,47грн пені, 161257,42грн 3%річних, 504384,80грн інфляційних втрат; припинено провадження у справі в частині стягнення 154797,82грн основного боргу; відмовлено в іншій частині заявленого позову.

Донецький апеляційний господарський суд, здійснюючи апеляційний перегляд в зв'язку зі скаргою позивача, постановою від 13.04.2016 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Скакун О.А., судді Татенко В.М., Ломовцева Н.В.) рішення місцевого господарського суду в частині позовних вимог про стягнення 3167791,31грн пені скасував, прийнявши в цій частині нове рішення про відмову в позові. В іншій частині рішення Господарського суду Донецької області від 01.03.2016 залишено без змін.

Позивач, з рішенням місцевого господарського суду в частині висновків про зменшення розміру пені на 90% та з висновками суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні вимог щодо стягнення 3167791,31грн пені не згоден, в поданій касаційній скарзі просить їх в цих частинах скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, а саме: ст. ст. 219, 233, 275 Господарського кодексу України, ст. ст. 549-552 Цивільного кодексу України, ст. 1 Закону України "Про електроенергетику", п. 6 ст. 1 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу", ст. 2 Закону України "Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств - виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси", ст. ст. 42, 43, 83, 84 Господарського процесуального кодексу України.

Скаржник вважає, що приписи ст. 2 Закону України "Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств - виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси" не поширюються на спірні правовідносини, оскільки позивач не є енергопостачальною компанією, а природний газ не є енергетичним ресурсом, у звязку з чим вказує на безпідставність висновків апеляційного суду про відмову в стягненні пені, а щодо рішення суду першої інстанції в цій частині вважає необґрунтованим зменшення пені на 90%.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач заперечує проти її задоволення.

Відповідно до ухвали Вищого господарського суду України від 27.05.2016 розгляд справи №905/96/16 здійснюється в режимі відеоконференції.

Заслухавши пояснення присутніх у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції представників сторін, перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в постанові апеляційного та рішенні місцевого господарських судів, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій під час розгляду справи встановлено, що 18.12.2014 між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (продавець) та Комунальним комерційним підприємством "Маріупольської міської ради "Маріупольтепломережа" (покупець) укладено договір купівлі-продажу природного газу №1245/15-КП-6, за умовами якого продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" за кодом згідно з УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору (п.1.1 договору); газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається підприємствами, організаціями та іншими суб'єктами господарювання (крім бюджетних організацій та установ) (п.1.2 договору); приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу (п.3.3 договору); не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов`язується надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця та газотранспортного підприємства три примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобов`язується повернути покупцеві та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами (п. 3.4 договору); ціна за 1000 м3 газу становить 7661,64грн з ПДВ (п.5.2 договору); оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу (п.6.1 договору); за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених чинним законодавством України, а також цим договором (п.7.1 договору); у разі невиконання покупцем умов п. 6.1 договору він зобов`язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу (п.7.2 договору); договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині реалізації газу до 31.12.2015, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (п. 11 договору).

На виконання умов договору постачальник передав, а покупець прийняв імпортований природний газ на загальну суму 24224132, 26грн.

Втім, відповідач не повністю оплатив придбаний природний газ, у зв'язку з чим Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до господарського суду з позовом про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу природного газу №1245/15-КП-6 від 18.12.2014 в загальній сумі 17976817,02грн, з яких: 11650267,47грн - основний борг, 3167791,31грн - пеня, 162458,88грн - 3%річних, 2996299,36грн - інфляційні втрати, вимоги якого обґрунтовані, зокрема, приписами ст. ст. 526, 610, 611, 612, 625 Цивільного кодексу України.

Вирішуючи спір у справі, місцевий господарський суд встановив, що заборгованість відповідача за договором купівлі-продажу на момент розгляду справи складає 11271775,65грн. При цьому, часткове погашення боргу у розмірі 223694,00грн відбулось до моменту звернення позивача до суду з позовом, а в сумі 154797,82грн - під час розгляду справи. У зв'язку із встановленням вказаних обставин, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову щодо стягнення 223694,00грн основного боргу та припинив провадження у справі в частині вимог про стягнення 154797,82грн основного боргу. Стягнення решти основного боргу, в сумі 11271775,65грн суд визнав обґрунтованим. Здійснивши перерахунок заявлених до стягнення інфляційних втрат та 3% річних, місцевий господарський суд дійшов висновку про підставність їх нарахування в сумах 504384,80грн та 162458,88грн відповідно. В частині стягнення пені, суд першої інстанції, реалізуючи право, надане нормами ст. 83 ГПК України, ст. 233 ГК України, ст. 551 ЦК України, дійшов висновку про наявність підстав для зменшення на 90% суми заявленої до стягнення пені та в цій частині позову задовольнив вимоги на суму 312331,47грн.

Здійснюючи апеляційний перегляд у справі, суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого господарського суду в частині вимог про стягнення основного боргу, інфляційних втрат та 3% річних. Разом з тим, пославшись на приписи ст. 2 Закону України "Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств - виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси", суд апеляційної інстанції визнав безпідставним нарахування позивачем пені за договором купівлі-продажу природного газу в спірний період та повністю відмовив в задоволенні цієї частини позовних вимог.

Колегія суддів Вищого господарського суду України приймає до уваги, що рішення місцевого та постанова апеляційного господарських судів оскаржуються виключно в частині позовних вимог про стягнення пені та вважає, що суд апеляційної інстанції, приймаючи рішення про відмову в задоволенні зазначених вимог, не порушив норм чинного законодавства, з огляду на наступне.

Згідно з п. 1 постанови Кабінету Міністрів України "Про визначення гарантованих постачальників природного газу" від 25.07.2012 № 705 гарантованим постачальником природного газу для промислових споживачів, річний обсяг споживання природного газу яких перевищує 3 млн.м3, та підприємств, що здійснюють виробництво теплової енергії, є Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", що в установленому порядку отримала ліцензію на постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом.

У п. 5 Статуту Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.1998 № 747, встановлено, що метою діяльності компанії є сприяння структурній перебудові нафтової, газової та нафтопереробної галузей, підвищення рівня енергетичної безпеки держави, забезпечення ефективного функціонування та розвитку нафтового комплексу, більш повного задоволення потреб промислових і побутових споживачів у сировині та паливно-енергетичних ресурсах і отримання прибутку.

Предметом діяльності компанії є, зокрема, постачання природного газу, організація виробництва і постачання електричної та теплової енергії (п. 6 названого Статуту).

В свою чергу, Комунальне комерційне підприємство "Маріупольської міської ради "Маріупольтепломережа" є виробником і виконавцем житлово-комунальних послуг, про що свідчать відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, згідно з якими основним видом діяльності відповідача є постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря (код КВЕД 35.30), а місцезнаходженням відповідача є м. Маріуполь Донецької області.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України "Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на території проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств - виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси" № 85-VIII від 13.01.2015 на час, визначений у статті 1 цього Закону, встановлено мораторій на нарахування та стягнення пені та інших штрафних санкцій енергопостачальними компаніями у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси підприємствами - виконавцями/виробниками житлово-комунальних послуг, що надають такі послуги у районі проведення антитерористичної операції.

Цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування (ч. 1 ст. 2 названого Закону), тобто з 07.02.2015.

Як вбачається з матеріалів справи, заявлена позивачем до стягнення пеня нарахована за період з 15.02.2015 по 25.09.2015, тобто після набрання чинності зазначеним вище Законом.

Отже, враховуючи, що: 1) природний газ є енергетичним ресурсом; 2) гарантованим постачальником природного газу є підприємство позивача; 3) відповідач є виробником і виконавцем житлово-комунальних послуг, який надає такі послуги в районі проведення антитерористичної операції; 4) заявлена до стягнення пеня нарахована в період дії Закону України № 85-VIII від 13.01.2015, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного господарського суду про безпідставність позовних вимог щодо стягнення пені.

Доводи скаржника про те, що приписи Закону України № 85-VIII від 13.01.2015 не поширюються на спірні правовідносини, оскільки за змістом Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" природний газ є сировиною, а не енергетичним ресурсом, а позивач є газопостачальним підприємством, а не енергопостачальною компанією, колегією суддів відхиляються з огляду на таке.

Статтею 2 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" визначено, що правову основу функціонування ринку природного газу становлять Конституція України, цей Закон, Кодекс України про надра, закони України "Про трубопровідний транспорт", "Про природні монополії", "Про нафту і газ", "Про енергозбереження", "Про угоди про розподіл продукції", "Про захист економічної конкуренції", "Про газ (метан) вугільних родовищ", "Про охорону навколишнього природного середовища", міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, та інші акти законодавства.

При цьому, стаття 1 Закону України "Про енергозбереження" визначає наступні терміни: "енергозбереження" - діяльність (організаційна, наукова, практична, інформаційна), яка спрямована на раціональне використання та економне витрачання первинної та перетвореної енергії і природних енергетичних ресурсів в національному господарстві і яка реалізується з використанням технічних, економічних та правових методів; "паливно-енергетичні ресурси" - сукупність всіх природних і перетворених видів палива та енергії, які використовуються в національному господарстві.

Тобто, природний газ як матеріальний об'єкт, різновид палива, в якому зосереджена енергія, придатна для практичного використання, є одним з видів енергетичних ресурсів, що, зокрема, підтверджується також змістом Постанови КМ України від 02.09.1993, № 699 "Про заходи щодо ефективного використання газу та інших паливно-енергетичних ресурсів в народному господарстві".

Наведене свідчить, що під час прийняття постанови у справі суд апеляційної інстанції не припустився порушень або неправильного застосування норм чинного матеріального та процесуального законодавства, а, отже, підстави для її скасування або зміни та задоволення вимог касаційної скарги відсутні.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України -

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення.

Постанову Донецького апеляційного господарського суду від 13.04.2016 у справі Господарського суду Донецької області № 905/96/16 залишити без змін.

Головуючий суддя К.В. Грейц

Судді С.В. Бакуліна

О.І. Поляк