КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" травня 2016 р. Справа№ 910/30453/15
Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Власова Ю.Л.

Хрипуна О.О.

За участі представників сторін:

Від позивача: Гончарук К.І.

Від відповідача: Зазуляк В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Господарського суду міста Києва від 19.01.2016 по справі №910/30453/15 (суддя: Маринченко Я.В.)

за позовом Моторно (транспортного) страхового бюро України

до Військової частини НОМЕР_1

про стягнення 6 437, 04 грн.

ВСТАНОВИВ:
Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.01.2016 по справі №910/30453/15 у позові Моторно (транспортного) страхового бюро України до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення 6 437,04 грн. відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позову мотивовано тим, що виплата відшкодування була здійснена позивачем 15.06.2012, строк позовної давності за заявленими позовними вимогами розпочав свій перебіг в день виплати, та сплинув 14.06.2015. Як вбачається з відтиску поштового штемпелю на конверті, позивач здав позовну заяву до відділення установи поштового зв`язку 27.11.2015, тобто з пропуском встановленого законом трирічного строку позовної давності. Згідно з п.п. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи викладені обставини та вимоги діючого законодавства, суд першої інстанції дійшов висновку, що у позові слід відмовити у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду міста Києва від 19.01.2016 по справі №910/30453/15 позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 19.01.2016 скасувати та прийняти нове, позовні вимоги задовольнити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивачем неодноразово направлявся позов про стягнення з відповідача 6 437,04 грн., проте, позов повертався без розгляду через допущені процесуальні помилки при поданні позовної заяви, про що виносились відповідні ухвали, що на думку апелянта свідчить про переривання строку позовної давності, а отже, і відсутності пропуску строку звернення до суду з відповідним позовом.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України по справі № 910/30453/15 розподілено судді - доповідачу Станіку С.Р. для розгляду у складі колегії суддів: головуючий суддя: Станік С.Р., судді: Корсакова Г.В., Хрипун О.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.02.2016 апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Господарського суду міста Києва від 19.01.2016 по справі №910/30453/15 прийнято до розгляду та порушено апеляційне провадження, розгляд справи призначено на 23.03.2016.

Розпорядженням щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ від 23.03.2016, у зв`язку з перебуванням судді Корсакової Г.В., який не є головуючий суддею (суддею-доповідачем) на лікарняному, відповідно до підпунктів до п.2.3.25, 2.3.49 п.2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/30453/15.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів Київського апеляційного господарського суду від 23.03.2016, сформовано для розгляду зазначеної апеляційної скарги колегію суддів у складі: головуючий суддя: Станік С.Р., судді Хрипун О.О., Власов Ю.Л.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.03.2016 апеляційну скаргу Моторно (транспортного) страхового бюро України по справі № 910/30453/15 прийнято до провадження колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Станік С.Р., судді: Хрипун О.О., Власов Ю.Л., розгляд справи призначено на 18.05.2016.

23.03.2016 від відповідача через канцелярію Київського апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач проти доводів апеляційної скарги заперечував, зазначаючи, що наведені доводи не спростовують правильних висновків суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

В судовому засіданні 18.05.2016 представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав, просив суд апеляційної інстанції рішення Господарського суду міста Києва від 19.01.2016 скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 18.05.2016 проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив суд відмовити у її задоволенні, а рішення місцевого господарського суду залишити без змін, посилаючись на його відповідність нормам матеріального та процесуального права.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв`язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується наявними матеріалами справи, 26.08.2011 між ПрАТ АСК Інго Україна (страховик) та власником автомобіля Шевроле, ОСОБА_1 (страхувальник) укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс № АА/1623997), за умовами якого застраховано цивільно-правову відповідальність власника транспортного засобу Шевроле д.н.з. НОМЕР_2 .

Як вбачається з наявної в матеріалах справи довідки про дорожньо-транспортну пригоду № 8921465, 01.12.2011, на просп. Перемоги у м. Києві, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки УАЗ, д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_2 , та автомобіля марки Шевроле, д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , внаслідок чого пошкоджено зазначені автомобілі.

Дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок недотримання водієм ОСОБА_2 п. 16.11 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету міністрів України № 1306 від 10.10.2001.

Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 22.12.2011 по справі № 3-9693/11, ухвалено направити адміністративний матеріал відносно ОСОБА_3 про притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП до Військової частини НОМЕР_1 для вирішення питання про притягнення до адміністративної відповідальності.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 234 від 26.12.2011 ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення ст. 124 КУпАП.

Оскільки на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди відповідальність винної особи не була застрахована на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, позивач, керуючись пп. а п. 41.1 ст. 41 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, на підставі наказу МТСБУ № 1878 від 15.06.2012, відшкодував завдані внаслідок ДТП збитки в сумі 6437,04 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 1/1-16017 від 15.06.2012.

Розрахунок суми страхового відшкодування здійснено на підставі звіту про визначення матеріального збитку від 13.12.2011, складеного за результатами проведення ТОВ Експертна компанія Укравтоекспертиза-Стандарт автотоварознавчої експертизи з метою визначення вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля, При здійсненні розрахунку експертом застосовано коефіцієнт фізичного зносу автомобіля, що дорівнює 0,41.

Пунктом 2 ст. 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки одній особі з вини іншої, відшкодовується винною особою.

Згідно з ч. 1 ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Підпунктом а п. 41.1 ст. 41 Закону визначено, що МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону (транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована), та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Згідно з п. 22.1 ст. 22 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до пп. 38.2.1 п. 38.2 ст. 38 Закону, МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 Закону.

Вина ОСОБА_2 у скоєнні вказаного ДТП належним чином доведена доказами, наявними у матеріалах справи.

На момент скоєння ДТП застрахований автомобіль правомірно перебував під керуванням ОСОБА_2 , як солдата Військової частини НОМЕР_1 , якій належить зазначений автомобіль,

Таким чином, особою, відповідальною за завдані власнику автомобіля марки Шевроле, д.н.з. НОМЕР_2 , збитки у межах, передбачених договором обов`язкового страхування цивільної відповідальності, в даному випадку, є відповідач.

31.05.2012 позивач звернувся до відповідача з вимогою (вих. № 13248/3-2-05) про відшкодування в порядку регресу виплаченого ним страхового відшкодування, однак зазначена вимога відповідачем залишена без відповіді та задоволення.

Крім того, місцевим господарським судом було розглянуто заяву відповідача щодо застосування до позовних вимог наслідків спливу строків позовної давності.

Відповідно до ст.ст. 256, 257, 261 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Пунктом 6 ст.261 ЦК України встановлено, що за регресними зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання.

На підставі наведених приписів закону, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки виплата відшкодування була здійснена позивачем 15.06.2012, трирічний строк позовної давності за заявленими позовними вимогами розпочав свій перебіг в день виплати, та сплинув 14.06.2015. А оскільки згідно відтиску поштового штемпелю на конверті, позивач здав позовну заяву до відділення установи поштового зв`язку 27.11.2015, суд першої інстанції дійшов висновку, що з відповідним позовом позивач звернувся з пропуском встановленого законом трирічного строку позовної давності, на підставі чого суд відмовив у позові.

Суд апеляційної інстанції, здійснивши перегляд справи в апеляційному порядку, дійшов висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову з підстав спливу строку позовної давності, проте, невірно визначив початок перебігу відповідного строку, визначивши його днем виплати (15.06.2012). Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком місцевого господарського суду з огляду на наступне.

Відповідно до статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

Такими законами, зокрема, є норми статті 993 ЦК України, відповідно до якої до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов`язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов`язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов`язків свого попередника.

Таким чином, заміною кредитора деліктне зобов`язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов`язок з відшкодування шкоди не виконала.

Заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності (стаття 262 ЦК України).

Отже, зважаючи на викладене та на ту обставину, що позивач, виплативши страхове відшкодування потерпілому за договором майнового страхування, отримав від останнього права кредитора до особи, відповідальної за завдані збитки, тобто відповідача (якому належить автомобіль, яким керував солдат ОСОБА_2 ), саме положення статті 993 ЦК України регулюють спірні правовідносини між сторонами у справі, яка переглядається.

Оскільки у спірному зобов`язанні відбулася заміна кредитора - страхувальник передав страховикові, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки, тому строк позовної давності є загальним (три роки), а його перебіг починається від дня настання страхового випадку (постанова Верховного Суду України від 17.02.2016 в справі № 2471цс15).

У справі, яка переглядається, ДТП за участю належного відповідачу автомобіля та за автомобіля марки Шевроле, д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 (цивільно правова відповідальність якого застрахована згідно полісу № АА/1623997 від 26.08.2011), сталася 01.12.2011, а отже, в цьому випадку перебіг позовної давності починається не від дня виконання основного зобов`язання, а саме від дня настання страхового випадку, тобто, трирічний строк позовної давності сплив 01.12.2014. Позивач звернувся до суду з позовною заявою 27.11.2015, за якою було порушено провадження у відповідній справі, тобто з пропуском трирічного строку, що є підставою для відмови у позові згідно з ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України.

При цьому, доводи апелянта в апеляційній скарзі про те, що позивачем неодноразово направлявся позов про стягнення з відповідача 6 437,04 грн., проте, позов повертався без розгляду через допущені процесуальні помилки при поданні позовної заяви, про що виносились відповідні ухвали, що на думку апелянта свідчить про переривання строку позовної давності, а отже, і відсутності пропуску строку звернення до суду з відповідним позовом судом апеляційної інстанції відхиляються як безпідставні та необґрунтовані з огляду на наступне.

Дійсно, ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.10.2013 № 910/20240/13 позов Моторного (транспортного) страхового бюро України до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення шкоди в порядку регрессу в сумі 6 437,04 грн. було повернуто без розгляду на підставі п. 6 ч. 1 ст. 63 Господарського процессуального кодексу України.

Крім того, ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.09.2013 № 910/17070/13 відмовлено у прийнятті позову (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди в порядку регрессу в розмірі 6 437,04 грн. з посиланням на припис п. 1 ч. 1 ст. 62 Господарського процессуального кодексу України.

Таким чином, ухвалами позови Моторного (транспортного) страхового бюро України було повернуто у зв`язку з недотриманням установленого процесуальним законом порядку.

Частиною другою статті 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Згідно з п. 4.4.2. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29 травня 2013 року N 10, роз`яснено, що за змістом частини другої статті 264 ЦК України переривання перебігу позовної давності шляхом пред`явлення позову матиме місце у разі не будь-якого подання позову, а здійсненого з додержанням вимог процесуального закону, зокрема, статей 54, 56, 57 ГПК. Тому якщо господарським судом у прийнятті позовної заяви відмовлено (стаття 62 ГПК) або її повернуто (стаття 63 названого Кодексу), то перебіг позовної давності не переривається. Так само не перериває цього перебігу подання позову з порушенням правил підвідомчості справ.

З урахуванням положення частини четвертої статті 51 ГПК днем подання позову слід вважати дату поштового штемпеля підприємства зв`язку, через яке надсилається позовна заява (а в разі подання її безпосередньо до господарського суду - дату реєстрації цієї заяви в канцелярії суду). Якщо позовну заяву було повернуто, перебіг позовної давності переривається з того дня, коли заяву подано до суду з додержанням установленого порядку.

З огляду на те, що ухвалами місцевого господарського суду позови Моторного (транспортного) страхового бюро України було повернуто у зв`язку з недотриманням установленого процесуальним законом порядку, а тому перебіг позовної давності щодо вимог позивача про стягнення розміру виплаченої шкоди - не переривався і підстави його пропуску позивачем є неповажними, оскільки апелянт не був позбавлений права і можливості усунути процесуальні недоліки позовних заяв та подати їх в установленому порядку до суду до спливу строку позовної давності.

Згідно з п.п. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи викладені обставини та вимоги діючого законодавства, колегія суддів Київського апеляційного суду дійшла висновку, що у позові слід відмовити у зв`язку з пропуском позивачем позовної давності з мотивів, викладених у мотивувальній частині постанови.

З огляду на вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції у оскаржуваному апелянтом рішенні про відмову у задоволенні позову, у зв`язку з чим підстави для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 19.01.2016 по справі №910/30453/15 у суду апеляційної інстанції відсутні.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги, у відповідності до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на апелянта.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 104, 105 ГПК України Київський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Господарського суду міста Києва від 19.01.2016 по справі №910/30453/15 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 19.01.2016 по справі №910/30453/15 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/30453/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді Ю.Л. Власов

О.О. Хрипун