номер провадження справи 34/34/16
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.05.2016 Справа № 908/1081/16

Господарський суд Запорізької області у складі судді Науменка А.О., при секретареві Курочкіній О.О.

За участю представників: від позивача ОСОБА_1, довіреність № 14-109 від 18.04.2014 р.; від відповідача ОСОБА_2, довіреність № 05/002 від 04.01.2016 р.

Розглянув в судовому засіданні матеріали справи № 908/1081/16,

за позовом: Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6);

до відповідача: Комунального підприємства Дніпрорудненські теплові мережі (71630, Запорізька область, м. Дніпрорудне, вул. Комсомольська, 11);

про стягнення суми.

Сутність спору:

Публічним акціонерним товариством Національна акціонерна компанія Нафтогаз України заявлено вимоги про стягнення з Комунального підприємства Дніпрорудненські теплові мережі заборгованості за договором купівлі-продажу природного газу № 447/14-ТЕ-13 від 22.11.2013 р. у розмірі 750 364,95 грн., що складається з пені в сумі 237 604,40 грн., 3% річних в розмірі 37890,04 грн. та втрат від інфляції 474 870,51 грн.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 22.04.2016 р. позовна заява прийнята до розгляду, порушено провадження у справі № 908/1081/16, присвоєно номер провадження 34/34/16, справу до розгляду в засіданні господарського суду призначено на 11.05.2016 р.

У судовому засіданні 11.05.2016 р. оголошено перерву до 30.05.2016р.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на виконання умов договору купівлі-продажу природного газу № 447/14-ТЕ-13 від 22.11.2013 р. позивач протягом січня-квітня, жовтня-грудня 2014 року передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 7 905 903,99 грн. Однак, оплату за поставлений природний газ відповідач здійснював не своєчасно, чим порушив умови договору. Внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору № 447/14-ТЕ-13 від 22.11.2013 р. позивачем йому нараховано до стягнення суму 237 604,40 грн. пені, суму 37 890,04 грн. 3% річних, суму 474 870,51 грн. втрат від інфляції. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на ст.ст. 1, 2, 12, 15, 54-57, 61, 64, 66, 67, 82-85 ГПК України, ст.ст. 11-16, 258, 525, 526, 530, 611, 625, 712 ЦК України, ст.ст. 193, 216-217, 231, 264-265 ГК України.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги, просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 30.05.2016 р. позовні вимоги визнав частково з підстав, викладених у відзиві від 10.05.2016 р. № 05/925. Зазначив, що несвоєчасне здійснення розрахунків за отриманий природний газ за договором № 447/14-ТЕ-13 від 22.11.2013 р. виникло внаслідок обєктивних обставин, які не залежали від відповідача. Втім, ДП Дніпрорудненські теплові мережі, не зважаючи на збитковість підприємства та наявність великої дебіторської заборгованості населення та бюджетних підприємств, добровільно, не чекаючи претензій з боку позивача, в повному обсязі розрахувалось за спожитий природний газ, поставлений протягом січня-квітня, жовтня-грудня 2014 року, і станом на 19.02.2015 р. заборгованість була погашена повністю. Враховуючи викладені обставини, відповідачем заявлено клопотання про зменшення розміру заявленої до стягнення пені на 90% та розстрочення прийнятого у даній справі рішення на 12 місяців.

За заявою представників сторін, розгляд справи здійснювався без застосування засобів фіксації судового процесу.

У відповідності до ст. 85 ГПК України в судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

22.11.2013р. між ПАТ «НАК «Нафтогаз України» (продавець) та КП Дніпрорудненські теплові мережі (покупець) укладено договір купівлі-продажу природного газу № 447/14-ТЕ-13 (далі - договір № 447/14-ТЕ-13).

Відповідно до п. 1.1. договору № 447/14-ТЕ-13 продавець зобов'язався передати у власність покупцю у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобовязався прийняти та оплатити цей природний газ, на умовах цього договору.

Пунктом 2.1. договору № 447/14-ТЕ-13 сторони узгодили, що продавець передає покупцеві з 01.01.2014р. по 31.12.2014р. природний газ обсягом до 7880 тис. куб.м. Також, вказаним пунктом сторони погодили місяці та обсяги газу, що протягом вказаних місяців продаються позивачем відповідачу.

Згідно п. 3.3. договору № 447/14-ТЕ-13 приймання передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

Пунктом 5.2. договору № 447/14-ТЕ-13 (в редакції додаткової угоди № 1 від 28.01.2014р. до договору № 447/14-ТЕ-13 від 22.11.2013р.) сторони узгодили ціну на газ та порядок її визначення.

Відповідно до розділу 11 договору № 447/14-ТЕ-13, цей договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, і діє в частині реалізації газу до 31.12.2014р., а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

Проаналізувавши фактичні обставини справи, оцінивши представлені докази, заслухавши представників учасників процесу, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Правовідносини сторін є господарськими.

Згідно з ч. 1 ст. 175 ГК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобовязання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобовязана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утримуватися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку. Майнові зобовязання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

За своєю правовою природою, договір по даній справі є договором купівлі-продажу.

Статтею 691 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Згідно з нормою ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

На виконання умов договору № 447/14-ТЕ-13 від 22.11.2013р. позивач поставив протягом січня-квітня, жовтня-грудня 2014 року природний газ на загальну суму 7 905 903, 99 грн. за актами приймання - передачі природного газу: від 31.01.14 р. на суму 1 999 758,48 грн. (за січень 2014 р.), від 28.02.14 р. на суму 1 640 482,58 грн. (за лютий 2014р.), від 31.03.14 р. на суму 1 069 806,24 грн. (за березень 2014 р.), від 30.04.14 р. на суму 150 594,66 грн. (за квітень 2014 р.), від 31.10.14 р. на суму 346 119,74 грн. (за жовтень 2014р.), від 30.11.14 р. на суму 1 157 904,92 грн. (за листопад 2014 р.) та від 31.12.14 р. на суму 1 541 237,37 грн. (за грудень 2014 р.).

Пунктом 6.1. договору № 447/14-ТЕ-13 встановлено, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідач в свою чергу свої зобов'язання за договором поставки природного газу належним чином не виконав, за поставлений природний газ розрахувався не вчасно, з порушенням строків встановлених договором № 447/14-ТЕ-13.

Сплата поставленого природного газу здійснювалась відповідачем поступово, 19.02.2015 р. заборгованість природний газ була погашена повністю.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 193 ГК України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення: 37 890,04 грн. 3% річних за загальний період: з 15.02.14 р. по 19.02.15 р., 474 870,51 грн. інфляційних втрат за період: лютий 2014 року лютий 2015 року.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом перевірено правильність нарахування 3% річних та встановлено, що позивачем не вірно визнано кількість днів прострочення, на які нараховується 3 % річних, помилково вважаючи день здійснення оплати відповідачем днем прострочки виконання грошового зобовязання в повному обсязі, без врахування оплаченої ним суми.

Відповідно до п. 1.9 постанови пленуму ВГСУ № 14 від 17.12.2013 р. Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Вищого господарського суду України № 908/2195/13 від 21.11.2013 р.

Таким чином, судом встановлено, що правильною сумою до стягнення 3 % річних є 37 257,59 грн., яка підлягає задоволенню. В іншій частині стягнення 3 % річних слід відмовити.

Крім того, судом перевірено розрахунок інфляційних втрат та встановлено, що правильною сумою до стягнення інфляційних втрат є сума в розмірі 458 390,84 грн., виходячи з наступного.

При перевірці розрахунку, судом були враховані рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 р. № 62-97р, згідно якого, при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця (за спірним Договором остаточний розрахунок здійснюється до 14 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу), а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця.

Позивач при розрахунку інфляційних втрат виходив з суми заборгованості по кожному спірному акту окремо, починаючи нараховувати інфляційні втрати по Акту приймання-передачі природного газу за січень 2014 р.

Слід зазначити, що позивач помилково нараховує інфляційні втрати на суму заборгованості з урахуванням інфляційних втрат за попередній період. При перевірці розрахунку інфляційних втрат по Акту приймання-передачі за січень 2014 р. судом встановлено, що до стягнення інфляційних втрат по даному акту підлягає сума 85 749,68 грн. Аналогічно по акту за лютий 2014 року, правильна сума 137 066,25 грн.; по акту за березень 2014 р. 130051,39; по актам за квітень 2014 р., жовтень 2014 р., листопад 2014р. втрати від інфляції позивачем розраховано вірно; по акту за грудень 2014 р. втрати від інфляції становлять 52 071,25 грн.

Згідно п. 1.14. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань вимоги про сплату пені та передбачених частиною другою статті 625 ЦК України інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошових зобов'язань хоча й мають грошовий характер, але за своєю правовою природою не є основним зобов'язанням, а є заходом відповідальності за порушення зобов'язань.

Відповідно до ст. 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Таким чином, позивачем фактично двічі нараховано інфляційні втрати по вищевказаним спірним Актам приймання-передачі природного газу, що порушує норми Конституції України.

На підставі вищевикладеного, правильною сумою до стягнення інфляційних втрат є сума в розмірі 458 390,84 грн. В іншій частині стягнення інфляційних втрат слід відмовити.

Крім того, позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення 237 604,40 грн. пені за загальний період: з 15.02.14 р. по 19.02.15 р.

Статтею 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 7.2 договору № 447/14-ТЕ-13 передбачено, що у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1. цього договору покупець зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Судом перевірено заявлений позивачем розмір пені та встановлено, що позивачем не вірно визнано кількість днів прострочення, на які нараховується пеня, помилково вважаючи день здійснення оплати відповідачем днем прострочки виконання грошового зобовязання в повному обсязі, без врахування оплаченої ним суми.

Відповідно до п. 1.9 постанови пленуму ВГСУ № 14 від 17.12.2013 р. Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Таким чином, судом перевірено заявлений позивачем розрахунок пені та встановлено, що правильною сумою до стягнення пені є сума в розмірі 232 787,61 грн.

Комунальне підприємство "Дніпрорудненські теплові мережі" звернулось до суду з клопотанням, в якому на підставі ст. 233 Господарського кодексу України просить зменшити розмір заявленої до стягнення пені на 90 % - до 23 760 грн. 44 коп.

Вказане клопотання мотивовано відсутністю боргу за договором № 447/14-ТЕ-13 від 22.11.2013 р. на момент звернення позивача до суду та наявністю постійно існуючого дебіторського боргу споживачів (населення та бюджетних організацій) за послуги з теплопостачання, від надходження яких і здійснюються платежі за поставлений природний газ.

Відповідач вказує на винятковість ситуації, яка полягає в тому, що КП "Дніпрорудненські теплові мережі" є єдиним підприємством, розташованим на території міста Дніпрорудне Васильківського району Запорізької області, яке здійснює виробництво, транспортування та теплопостачання теплової енергії та надання послуг з централізованого опалення населенню та бюджетним установам на території міста. Враховуючи неможливість припинення постачання теплової енергії як бюджетним організаціям так і споживачам, відповідач змушений постійно в необхідній кількості виробляти теплову енергію та поставляти її на обєкти споживачів, не дивлячись на наявність дебіторського боргу за вже отримані комунальні послуги. При цьому несвоєчасність розрахунків за поставлену теплову енергію споживачів призводить до нестачі коштів та виникнення боргу перед газопостачальним підприємством.

Також, відповідач вказує на те, що вагомою причиною несвоєчасної оплати за отриманий природний газ за договором є наявність загальної дебіторської заборгованості підприємства, яка станом на 1 січня 2016 року становить 8 134 736,53 грн., з яких: борг населення 5 048 678,47 грн., борг ОСББ. ЖБК 531 762,41 грн.; борг бюджетних установ 713 066,92 грн.; інших споживачів 1 841 228,73 грн. Важку матеріальну ситуацію підприємства відповідач підтверджує довідками про фінансовий стан КП "Дніпрорудненські теплові мережі" станом на 1 січня 2015 року, 1 січня 2016 року, 1 квітня 2016 року, в якому відображена дебіторська заборгованість споживачів перед відповідачем.

Представник позивача заперечив проти зменшення пені з підстав, наведених у письмових поясненнях від 13.05.2016 р. (вх.№ 09-06/15206 від 30.05.2016р.).

Розглянувши клопотання КП Дніпрорудненські теплові мережі про зменшення розміру неустойки (пені) за вих.№ 05/926 від 10.05.2016р., суд дійшов висновку щодо наявності підстав для його задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобовязання.

Відповідно до статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Частина 3 ст. 551 Цивільного кодексу України встановлює, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Разом з цим, ст. 233 Господарського суду України та ст. 83 Господарського процесуального кодексу України не встановлено конкретних умов, за наявності яких суд зменшує заявлені до стягнення суми штрафних санкцій у тому чи іншому обсязі, відтак відповідний висновок має узгоджуватись зі ст. 3 Цивільного кодексу України, якою визначено загальні засади цивільного законодавства.

У підпункті 3.17.4 пункту 3.17 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції вказано, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причину) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Комунальне підприємство "Дніпрорудненські теплові мережі" є комунальним підприємством, заснованим на власності територіальної громади м. Дніпрорудне, головною метою діяльності якого є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією (п.п. 1.1, 2.1 статуту).

КП "Дніпрорудненські теплові мережі" є єдиним підприємством у місті, яке здійснює виробництво, транспортування та постачання теплової енергії, а також надає послуги з централізованого опалення мешканцям міста, дитячим та лікувальним установам, бюджетним організаціям за тарифами, що регулюються відповідно до законодавства, отже, основним фінансовим джерелом відповідача, з якого проводиться оплата за спожитий природний газ, є грошові кошти від реалізації теплової енергії споживачам, платіжна дисципліна яких є незадовільною. Разом з тим, відключення окремих боржників від обєктів теплової енергії є неможливим, оскільки це суперечить вимогам постанови Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 р. "Про затвердження правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення", Правилам користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1198 від 03.10.2007 р., наказу Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України № 4 від 22.11.2005 р. "Про затвердження Порядку відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання".

Неможливість своєчасного виконання своїх зобовязань перед позивачем зумовлена також тим, що фактичний дохід від виробничої діяльності підприємство отримує лише після 100% оплати споживачами отриманих послуг, після чого у відповідача зявляються обігові кошти, якими можливо провести своєчасний розрахунок з контрагентами, у тому числі і за спожитий природний газ.

Так, відповідно до звіту про фінансові результати за 2015 рік, чистий дохід КП "Дніпрорудненські теплові мережі" від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) складає 24677 тис.грн., з якого 23192 тис. грн. є собівартістю реалізованої продукції (товарів, робіт, послуг), в той час як чистий фінансовий результат (збитки) склав 640 тис.грн.

Також, відповідачем на підтвердження наявності виняткових обставин, які призвели до прострочення КП "Дніпрорудненські теплові мережі" виконання зобовязання за договором, в матеріали справи надано:

- довідку про кількість споживачів теплової енергії та послуг з централізованого опалення станом на 01.01.2016 р. від 10.05.2016 р. № 05/927: 6 777 квартир населення, 9 житлових будинків ОСББ та ЖБК, 25 бюджетних установ, 111 об'єкт інших споживачів;

- довідку про наявність дебіторської заборгованості окремо по кожній групі споживачів від 10.05.2016 р. № 05/928 станом на 01.04.2016 р.: населення 6 678 524,99 грн., бюджет 3 392 141,56 грн., ОСББ, ЖБК 641 117,96 грн., інші споживачі 2 019 017,48 грн.;

- довідку стосовно негативних факторів у зв`язку з наявною дебіторською заборгованістю підприємства від 10.05.2016 р. № 05/929;

- довідку про виконання інвестиційної програми КП Дніпрорудненські теплові мережі від 10.05.2016р. № 05/930.

Судом встановлено, що за отриманий у 2014 році природний газ відповідач повністю розрахувався 19.02.2015 р., тобто, прострочення виконання зобовязання не є значним; на момент звернення з даним позовом основний борг за договором № 447/14-ТЕ-13 від 22.11.2013 р. відсутній.

Разом з тим, якщо порушення зобовязання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого субєкта, то суд може з урахуванням інтересів сторін зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Позивач не надав суду належних доказів того, що порушення строків розрахунків за поставлений газ призвело до виникнення у нього збитків в сумі заявленої до стягнення пені 237 604,40 грн.

Інфляційні ж втрати, за своєю правовою природою є компенсацією втрат кредитора від знецінення грошових коштів за період прострочення оплати боргу, а не збитками, як то вказує позивач.

На це також звертає увагу Вищий господарський суд України у пункті 4.1 постанови пленуму ВГСУ від 17.12.2013 р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», в якому зазначено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Доводи позивача про необґрунтованість клопотання відповідача про зменшення розміру пені, що підлягає стягненню за порушення строків оплати за природний газ, не приймаються, оскільки судом при вирішенні даного питання було досліджено ступінь виконання зобов'язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні, та інші фактори, які вплинули на можливість своєчасної оплати відповідачем вартості поставленого природного газу.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що сплата правомірно нарахованої пені у розмірі 232 787,61 грн. у повному обсязі зачіпає не лише майнові інтереси відповідача, а й інтереси бюджетних установ та інших субєктів господарювання, тому суд зменшує розмір пені з 232 787,61 грн. до 23 278,76 грн.

Аналогічна правова позиція щодо правомірності зменшення пені до 10% викладена у постановах Вищого господарського суду України № 908/4030/13 від 09.04.2014р. та № 908/3103/14 від 08.04.2015р.

Також, у відзиві на позов (вих.№05/925 від 10.05.2016р.) відповідачем заявлено клопотання про розстрочення виконання рішення у даній справі на 12 місяців.

Позивач проти розстрочення виконання рішення заперечив.

Розглянувши клопотання відповідача про розстрочення виконання рішення у даній справі на 12 місяців, суд відмовляє в його задоволенні, виходячи з наступного.

Згідно п. п. 3, 6 ч. 1 ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобовязання, відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Судом при розгляді даної справи враховано майновий стан відповідача та зменшено розмір пені на 90%.

Відповідно до ч. 5 ст. 124, п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Обов'язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства.

Необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов'язкового для виконання судового рішення може становити порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права на доступ до суду.

Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі "Горнсбі проти Греції" (Ноrnsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (рішення у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії" (Іmmobiliare Saffi v. Italy), [GС], N 22774/93, п. 66. ЕСНR 1999-V).

Таким чином, при розгляді клопотання відповідача про надання розстрочки виконання рішення у даній справі на 12 місяців, судом враховуються, можливі негативні наслідки для відповідача при виконанні рішення у встановлений строк, але суд також враховує такі ж наслідки і для позивача при затримці виконання рішення. Тяжкий фінансовий стан боржника не звільняє його від належного виконання зобовязань перед кредитором, не робить неможливим виконання рішення суду.

З урахуванням вищевикладеного, та враховуючи інтереси обох сторін, суд не знаходить обєктивних обставин, для розстрочення виконання рішення суду.

Відповідно до ст. ст. 44, 49 ГПК України судові витрати покладаються на відповідача, пропорційно розміру задоволених вимог.

Згідно п. 3.17.4 пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у резолютивній частині судового рішення зазначається про часткове задоволення позову і розмір суми неустойки, що підлягає стягненню. Судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.

Керуючись ст. ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства Дніпрорудненські теплові мережі (71630, Запорізька область, м. Дніпрорудне, вул. Комсомольська, 11, ідентифікаційний код юридичної особи: 32597943) на користь Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, ідентифікаційний код юридичної особи: 20077720) 23 278 (двадцять три тисячі двісті сімдесят вісім) грн. 76 коп. пені, 37 257 (тридцять сім тисяч двісті пятдесят сім) грн. 59 коп. 3% річних, 458 390 (чотириста пятдесят вісім тисяч триста девяносто) грн. 84 коп. втрат від інфляції, 10 926 (десять тисяч девятсот двадцять шість) грн. 54 коп. судового збору.

В іншій частині позову відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Згідно ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 01.06.2016р.

Суддя А.О. Науменко