РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.04.2016Справа №910/3093/16

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Київкомунекологія»
до Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву
прозобов`язання вчинити дії

Суддя Селівон А.М.

Представники сторін:

Від позивача: Продан А.В.- представник, довіреність б/№ від 15.04.2016р.

Від відповідача: Харченко Р.І.- представник, довіреність №36 від 07.08.2015.

В судовому засіданні на підставі ч.2 ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Київкомунекологія" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву про зобов'язання вчинити дії, а саме примусити Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву переглянути розмір орендної плати за договором № 3862 від 20.07.2007р.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на невиконання відповідачем умов п. 3.4 Договору №3862 оренди цілісного майнового комплексу державного підприємства спеціалізованих ремонтно-будівельних та монтажно-налагоджувальних робіт "Київкомунекологія" від 20.07.07 р. в частині перегляду розміру орендної плати, яке зумовлене істотною зміною стану об'єкту оренди - цілісного майнового комплексу, внаслідок того, що частина об'єктів морально і фізично застарілі, отже їх використання у складі оренди цілісного майнового комплексу, за твердженнями позивача, є неможливим та недоцільним, в зв'язку з чим розмір орендної плати підлягає перегляду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.02.2016 позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 910/3093/16 та призначено до розгляду на 31.03.2016.

Ухвалою суду від 31.03.16р. розгляд справи відкладався на 20.04.16 р.

У судове засідання 31.03.2016 з'явився уповноважений представник відповідача.

Уповноважений представник позивача у судове засідання 31.03.2016 не з'явився.

Про дату, час і місце розгляду даної справи позивач повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення: № 092.

У судове засідання 20.04.2016 з'явились уповноважені представники сторін.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 31.03.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи № 01/14 від 29.03.2016, яке судом долучено до матеріалів справи.

У судовому засіданні 31.03.2016 представником відповідача подано заяву про припинення провадження у справі б/н б/д, в якій відповідач просить суд припинити провадження у справі на підставі п.1-1 п.1 ст. 80 ГПК України, оскільки позивач не звертався до відповідача з пропозиціями щодо перегляду розміру орендної плати за спірним договором оренди. Заява судом долучена до матеріалів справи.

У судовому засіданні 20.04.16р. представник позивача надав клопотання про долучення документів до матеріалів справи б/н від 20.04.2016, серед яких:

- визначення позовних вимог б/н від 20.04.2016р., в яких позивач посилаючись на п. 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України зазначає, що позовними вимогами є примушення відповідача виконати в натурі передбачений пунктом 3.4 Договору оренди обов'язок, а саме переглянути розмір орендної плати за користування цілісним майновим комплексом, та зазначаючи, що передумовою встановлення справедливої вартості предмету оренди цілісного майнового комплексу є проведення незалежної оцінки вартості основних засобів та активів;

- пояснення б/н від 20.04.2016, в яких позивач як на підтвердження фактів звернення до РВ ФДМУ по м. Києву щодо перегляду розміру орендної плати та проведення незалежної від оцінки цілісного майнового комплексу на листи № 01/74 від 08.07.10р., № 01/80 від 24.10.13р., а також акт перевірки виконання умов договору оренди від 16.01.13р.

Вказані документи судом долучені до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання 20.04.2016р. сторонами суду не надано.

Відповідно до 2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (далі - Постанова № 18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Враховуючи відсутність на час проведення судового засідання клопотання представників сторін щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколі судового засідання.

Перед початком розгляду справи в судовому засіданні представників сторін було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до статей 20, 22, 60, 74 та частини 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представники сторін в судовому засіданні повідомили суд, що права та обов'язки їм зрозумілі.

Відводу судді представниками сторін не заявлено.

Уповноважений представник позивача у судовому засіданні 20.04.16р. підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві та визначенні позовних вимог.

Уповноважений представник відповідача у судовому засіданні 20.04.16р. заперечив проти позовних вимог та відповів на питання суду.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши надані сторонами докази та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 20 липня 2007 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву (відповідач у справі, орендодавець за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Київкомунекологія" (позивач у справі, орендар за договором) укладено Договір оренди № 3862 цілісного майнового комплексу структурного підрозділу Державного підприємства спеціалізованих ремонтно-будівельних та монтажно-налагоджувальних робіт "Київкомунекологія" (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування цілісний майновий комплекс структурного підрозділу Державного підприємства спеціалізованих ремонтно-будівельних та монтажно-налагоджувальних робіт "Київкомунекологія" за адресою: м. Київ, вул. Івана Гонти, 3а (далі - підприємство). Склад і вартість майна, що передається в оренду, визначено відповідно до Акту оцінки, Зведеного акту інвентаризації, Протоколу засідання комісії з оцінки та передавального балансу підприємства, складеного станом на 30.06.2007 і становить:

- первісна вартість основних засобів - 11949543,93 грн., в тому числі первісна вартість нематеріальних активів - 5437,46 грн.;

- залишкова вартість основних засобів - 6359747,30 грн., в тому числі залишкова вартість нематеріальних активів - 5346,85 грн.

Розділами 2 - 9 Договору сторони узгодили умови передачі та повернення орендованого майна підприємства, орендна плата, використання амортизаційних відрахувань, обов'язки та права орендаря та орендодавця, відповідальність і вирішення спорів за договором тощо.

Відповідно до п. 10.1. Договору цей договір укладено строком на 10 років, що діє з 20 липня 2007 року до 20 липня до 2017 року включно.

В подальшому сторонами вносились зміни до Договору, зокрема, шляхом підписання Договору № 1 від 03.06.2008 про внесення змін до Договору оренди № 3862 цілісного майнового комплексу структурного підрозділу Державного підприємства спеціалізованих ремонтно-будівельних та монтажно-налагоджувальних робіт "Київкомунекологія" від 20.07.2007, згідно якого сторони домовились вилучити вираз «структурний підрозділ» (в усіх відмінках) з назви та тексту Договору оренди, а також з додатків до цього Договору.

Також між сторонами укладено Договір № 3862/02 від 12.10.11р. про внесення змін та доповнень до Договору оренди № 3862 цілісного майнового комплексу структурного підрозділу Державного підприємства спеціалізованих ремонтно-будівельних та монтажно-налагоджувальних робіт "Київкомунекологія" від 20.07.2007, згідно якого сторони домовились внести зміни до порядку визначення розміру орендної плати та її сплати.

Вказані Договори підписані уповноваженими представниками сторін та засвідчені печатками орендаря та орендодавця.

Судом встановлено, що укладений Договір за своїм змістом та правовою природою є договором найму (оренди), який підпадає під правове регулювання норм глави 58 Цивільного кодексу України та §5 глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ). В силу частини 6 названої статті до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Аналогічне визначення договору оренди міститься і в ст.759 Цивільного кодексу України.

Водночас, оскільки орендоване майно є державною власністю, то відносини сторін даного Договору регулюються також Законом України «Про оренду державного та комунального майна», який є спеціальним законом з питань оренди комунального майна та, відповідно до частин 1 та 2 ст. 1, регулює організаційні відносини, пов'язані з передачею в оренду майна державних підприємств, установ та організацій, або перебуває у комунальній власності (далі - підприємства), їх структурних підрозділів, та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності; майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання державного майна, або майна, що перебуває у комунальній власності.

У відповідності до частини 1 ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

За змістом частиною 1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Згідно ст. 765 Цивільного кодексу України наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

Частиною 1 статті 13 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачено, що передача об'єкта оренди орендодавцем орендареві здійснюється у строки і на умовах, визначених у договорі оренди.

За умовами п. 2.1 Договору орендар вступає у строкове платне користування підприємством у термін, указаний в договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього Договору та акта приймання - передачі підприємства.

Обов'язок з передачі орендарю в оренду цілісного майнового комплексу згідно з цим Договором за актом приймання - передачі майна, який підписується одночасно з цим договором, покладено на орендодавця (п. 7.1 Договору).

При цьому згідно п.п. 2.2, 2.3 Договору передача підприємства в оренду не тягне за собою виникнення у орендаря права власності на це майно. Власником підприємства залишається держава, а орендар користується протягом строку оренди.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору позивач передав, а відповідачем прийняв в строкове платне користування необоротні активи цілісного майнового комплексу Державного підприємства спеціалізованих ремонтно-будівельних та монтажно-налагоджувальних робіт "Київкомунекологія" за адресою: м. Київ, вул. Івана Гонти, 3а, склад і вартість яких визначено відповідно до Акту оцінки вартості майна, складеного станом на 30.06.2007 та затвердженого начальником регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву Наказом № 235 від 20.07.2007 р.

Вказаний факт підтверджується Актом приймання-передачі орендованого майна від 20.07.2007, підписаним уповноваженими представниками сторін та скріпленим печатками позивача та відповідача, копія якого міститься в матеріалах справи.

Відповідно до Договору та Акту приймання-передачі орендованого майна первісна вартість основних засобів становить 11949543,93 грн., в тому числі первісна вартість нематеріальних активів - 5437,46 грн.; залишкова вартість основних засобів - 6359747,30 грн., в тому числі залишкова вартість нематеріальних активів - 5346,85 грн.

За таких обставин, господарським судом встановлено, що РВ ФДМУ по м. Києву було належним чином виконано свій обов'язок з передачі ТОВ «НВП «Київкомунекологія» орендованого майна на підставі Договору оренди цілісного майнового комплексу Державного підприємства спеціалізованих ремонтно-будівельних та монтажно-налагоджувальних робіт "Київкомунекологія" від 20.07.07р., а відповідачем прийнято вказане майно в оренду без будь - яких зауважень.

За змістом частини 1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Частиною 1 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» встановлено, що термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п'ять років, якщо орендар не пропонує менший термін.

Як зазначалось вище, за умовами п. 10.1 Договору цей договір діє з 20.07.07 р. по 20.07.17 р. включно.

Статтею 762 Цивільного кодексу України та статтею 286 Господарського кодексу України визначено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму; плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 3 ст. 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» встановлено обов'язок орендаря вносити орендну плату своєчасно та в повному обсязі.

Згідно частин 1 та 3 ст. 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендар за користування об'єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності, строки внесення орендної плати визначаються у договорі.

Відповідно до умов п. 3.1 Договору орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати, затвердженої Кабінетом Міністрів України, і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку (останній місяць, по якому є інформація про індекс інфляції) - червень 2007 року - 26 498,95 грн.; нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється в порядку, визначеному чинним законодавством; орендна плата за перший місяць оренди - липень 2007 року - визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за липень місяць.

Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції на наступний місяць (п. 3.2 Договору); орендна плата перераховується до державного бюджету до 10 числа місяця, наступного за звітним з урахуванням щомісячного індексу інфляції (п. 3.3 Договору).

Окрім того, укладеним 20.10.11 р. між позивачем - Регіональним відділенням Фонду державного майна України як орендодавцем та ТОВ "Науково-виробничим підприємством "Київкомунекологія" як орендарем Договором № 3862/02 про внесення змін і доповнень до Договору оренди № 3862 від 20.07.2007 сторони узгодили, що орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої Кабінетом Міністрів України № 961 від 14.09.2011, і становить за базовий місяць розрахунку серпень 2011 року - 92 588,75 грн.; орендна плата за перший місяць оренди - вересень 2011 року - визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць (серпень) на індекс інфляції за вересень 2011 року.

При цьому п. 3.4 Договору сторони погодили, що розмір орендної плати переглядається на вимогу однієї із сторін у разі зміни методики її розрахунку, змін централізованих цін і тарифів, а також у разі введення орендарем в експлуатацію об`єктів незавершеного будівництва та не встановлення устаткування та в інших випадках, передбачених чинним законодавством.

Як зазначено позивачем в позовній заяві та підтверджено представником останнього в судовому засіданні, протягом дії Договору стан цілісного майнового комплексу, що перебуває в оренді, істотно змінився за рахунок того, що деякі об'єкти переданого за Договором індивідуально визначеного майна виготовлені та/або введені в експлуатацію в 1970-1990 р.р, отже морально і фізично застарілі, відтак їх використання у складі оренди цілісного майнового комплексу є неможливим і недоцільним.

Позивач стверджує, що протягом дії Договору неодноразово звертався до РВ ФДМУ по м. Києву з питання щодо перегляду розміру орендної плати та проведення незалежної оцінки цілісного майнового комплексу.

Так, на підтвердження вказаних тверджень позивач посилається на факт надання ТОВ «НВП «Київкомунекологія» у відповідь на запит РВ ДФМУ по м. Києві № 30-18/10147 від 21.06.10 р. супровідним листом № 01/74 від 08.07.2010 р. переліку об'єктів індивідуально визначеного майна, подальше використання якого неможливе та/або економічно недоцільне. Вказаний лист отримано відповідачем 08.07.2010, про що свідчить відмітка про реєстрацію вхідної кореспонденції № 7637 на примірнику даного листа.

Також листом № 01/80 від 24.10.2013, копія якого міститься в матеріалах справи, позивач на запит відповідача № 30/07-11092 від 09.10.13р. надав перелік об'єктів індивідуально визначеного майна, використання якого неможливе та/або економічно недоцільне.

Окрім того як на доказ звернення до РВ ФДМУ України по м. Києву позивач посилається на складений відповідачем Акт перевірки виконання умов Договору оренди № 3862 від 16.01.2013р., копія якого міститься в матеріалах справи, на сторінці 9 якого зазначено, що станом на 30.11.2012 р. більшість об'єктів цілісного комплексу у кількості 347 одиниць не можуть використовуватись у господарській діяльності підприємства, оскільки є морально та технічно застарілими і їх подальше використання може призвести до порушення правил техніки безпеки, охорони праці і негативних наслідків, пов'язаних з життям та здоров'ям людей.

Отже, стверджуючи про неодноразове інформування Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву щодо наявності у складі цілісного майнового комплексу Державного підприємства спеціалізованих ремонтно-будівельних та монтажно-налагоджувальних робіт «Київкомунекологія» об'єктів індивідуально-визначеного майна, подальше використання якого неможливе та/або економічно недоцільне, позивач зазначає про ігнорування відповідачем пропозицій позивача про зміну розміру орендної плати, при цьому передумовою встановлення справедливої вартості предмету оренди цілісного майнового комплексу, за твердженнями позивача, є проведення незалежної оцінки вартості основних засобів, внаслідок непроведення якої позивач звернувся з вимогами про перегляд орендної плати за Договором РВ ФДМУ по м. Києву в судовому порядку.

У відповідності до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд наголошує, що обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Саме змагальність сторін, яка реалізується в господарському процесі через ст. 33 ГПК України дає змогу суду всебічно, повно та об'єктивно з'ясувати всі обставини справи та внаслідок чого ухвалити законне, обґрунтоване і справедливе рішення у справі.

Тобто, вказана норма Господарського процесуального кодексу України зобов'язує доводити свою правову позицію саме ту сторону, яка на неї посилається.

Доказів визнання недійсним чи розірвання Договоруоренди № 3862 цілісного майнового комплексу структурного підрозділу Державного підприємства спеціалізованих ремонтно-будівельних та монтажно-налагоджувальних робіт "Київкомунекологія" від 20.07.07 р., Договорів про внесення змін до нього або їх окремих положень суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірного Договору та Договорів про внесення змін до нього на час їх підписання та на протязі виконання з боку сторін відсутні.

Суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договір є домовленістю двох або більше сторін.

Пунктом 3 статті 3 Цивільного кодексу України встановлено принцип свободи договору, який конкретизований у статті 627 Цивільного кодексу України, відповідно до якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір оренди відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України є укладеним з моменту досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов.

Згідно ч.ч.1,2 ст. 284 Господарського кодексу України істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу. Оцінка об'єкта оренди здійснюється за відновною вартістю, крім об'єктів оренди державної та комунальної власності, оцінка яких здійснюється за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України. Умови договору оренди зберігають свою силу на весь строк дії договору, а також у разі якщо після його укладення законодавством встановлено правила, що погіршують становище орендаря.

За змістом статей 10, 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", який регулює відносин щодо оренди державного майна, однією з істотних умов договору оренди є, зокрема, орендна плата (з урахуванням її індексації), яка встановлюється згідно з Методикою розрахунку орендної плати.

За приписами ч. 2 ст. 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються для об'єктів, що перебувають у державній власності, Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

За змістом частини1 статті 286 Господарського кодексу України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

Згідно ч. 3 ст. 762 ЦК України договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном.

При цьому згідно ч.ч. 2, 4 ст. 21 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" розмір орендної плати може бути змінено на вимогу однієї з сторін, якщо з незалежних від них обставин істотно змінився стан об'єкта оренди, а також в інших випадках, встановлених законодавчими актами України. Спори з питань зміни орендної плати вирішуються відповідно до чинного законодавства.

Умовами Договору, укладеного між сторонами, останні передбачили можливість перегляду розміру орендної плати на вимогу однієї із сторін у разі зміни методики її розрахунку.

Зокрема, як встановлено судом та зазначено вище, у відповідності до п. 3.4. Договору розмір орендної плати переглядається на вимогу однієї із сторін у разі зміни Методики її розрахунку, зміни централізованих цін і тарифів, а також у разі введеня в експлуатацію об'єкті незавершеного будівництва та невстановлення устаткування та в інших випадках, передбачених чинним законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або договором.

Частиною 1 ст. 651 Цивільного кодексу України також встановлено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором бо законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом (ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України).

Таким чином, враховуючи те, що нормами чинного законодавства передбачено можливість зміни умов договору за рішенням суду або на вимогу однієї із сторін у правовідносинах, оскільки сторонами в Договорі передбачена можливість зміни розміру орендної плати, а орендна плата за користування державним нерухомим майном є регульованою ціною, підставами для перегляду розмру оредної плати може бути не тільки законодавча зміна ставки орендної плати, встановленої умовами Договору, та, відповідно, зміни умов Договору в цій частині, а також зміна вартості орендованих основних засобів, в т.ч. внаслідок їх морального та фізичного зносу, що унеможливлює його використання з метою, передбаченою орендарем під час укладення спірного Договору оренди.

Суд зазначає, що разом з тим п. 10.2. Договору встановлено, що умови цього Договору зберігають силу протягом всього терміну договору, в тому числі у випадках, коли після його укладення законодавством установлено правила, що погіршують становище орендаря, а в частині зобов'язань орендаря щодо орендної плати - до виконання зобов'язань.

Крім того, згідно ч. 4 ст. 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» умови договору оренди є чинними на весь строк дії договору і у випадках, коли після його укладення законодавством встановлено правила, які погіршують становище орендаря.

Так, Постановою Кабінету Міністрів України від 14.09.2011р. № 961 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 року №786, якою затверджена Методика розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, зокрема щодо збільшення орендних ставок за використання цілісних майнових комплексів державних підприємств.

У відповідності до статті 188 Господарського процесуального кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Так, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту (ст. 654 ЦКУ).

З урахуванням наявних матеріалів справи та наданих сторонами доказів, посилання позивача на факт надсилання листів на адресу РВ ФДМУ по м. Києву з переліком об'єктів індивідуально визначеного майна, яке орендоване у складі ЦМК і подальше використання якого неможливе та/або економічно недоцільне, як на пропозицію орендаря щодо зміни розміру орендної плати за Договором судом до уваги не приймаються, оскільки вказані документи не містять жодної пропозиції позивача щодо перегляду розміру орендної плати та/або жодного проекту Додаткового договору про внесення змін до договору оренди в частині розміру орендної плати, а отже в розумінні приписів ст. 188 ГК України не розцінюються судом в якості пропозиції щодо зміни спірного Договору оренди і визначення позивачем нового розміру орендної плати та не вважаються судом належними доказами звернення позивача з такою вимогою, а тому не створюють правових наслідків для сторін Договору.

Інших доказів звернення ТОВ "Науково-виробниче підприємство "Київкомунекологія" до Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву з вимогами переглянути розмір орендної плати позивачем не надано.

Суд зазначає, що вирішуючи спір, господарський суд повинен встановити відповідність обраного позивачем способу захисту його порушеного права чи охоронюваного законом інтересу вимогам статті 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України, його здатність захистити право чи охоронюваний законом інтерес.

Тобто вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Зі змісту ч. 3 ст. 16 Цивільного кодексу України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини другої ст. 20 Господарського кодексу України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Визначений частиною другою статті 16 Цивільного кодексу України і частиною другою статті 20 Господарського кодексу України перелік способів (шляхів) захисту прав та законних інтересів осіб (у тому числі суб'єктів господарювання та споживачів) не є вичерпним, оскільки відповідними нормами передбачена можливість захисту права або інтересу й іншим способом (іншими способами), встановленими (передбаченими) договором або законом.

Згідно пункту 40 листа Вищого господарського суду України від 12.03.09 р. № 01-08/163 «Про деякі питання, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів України у другому півріччі 2008 року щодо застосування норм Господарського процесуального кодексу України» здійснюючи оцінку правильності обрання позивачем у справі способу захисту порушеного права чи охоронюваного законом інтересу, господарський суд повинен звертатися й до інших, крім названих кодексів, актів законодавства, а також до умов укладеного сторонами договору.

Суд вважає за необхідне вказати на те, що предметом позову може бути матеріально-правова чи немайнова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд повинен прийняти рішення. Захист майнового або немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов'язання утриматись від їх вчинення.

Способами захисту цивільних прав, встановленими ст.16 ЦК України, зокрема, є: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Так, вирішення спорів про внесення змін до договору пов'язане із застосуванням положення частини першої статті 626 ЦК України, відповідно до якої договір є узгодженим волевиявленням двох або більше сторін.

Статті 16 Цивільного кодексу України та 20 Господарського кодексу України, а також норми інших законів не передбачають способу захисту цивільного права та захисту права суб"єкта господарювання шляхом примушення орендодавця переглянути розмір орендної плати за договором. При цьому вказаний спосіб захисту не встановлений ні самим оспорюваним Договором, ні чинним законодавством України.

Отже, за наявності спору щодо зобов'язання відповідача переглянути умови договору зацікавлена сторона повинна ставити перед судом питання про внесення таких змін до договору, а не про зобов'язання відповідача до вчинення дій щодо перегляду розміру орендної плати за договором. При цьому позивачу необхідно довести в судовому порядку шляхом надання належних та допустимих доказів, враховуючи умови Договору оренди та положення відповідної Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, розмір орендної плати, з вимогами щодо зміни якого останній звернувся до суду.

Відтак, враховуючи вищевикладене суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявленого позову у зв'язку з тим, що позивачем неправильно було обрано спосіб захисту своїх прав та законних інтересів, який не відповідає встановленим законом або договорами способам захисту прав.

При цьому суд зазначає, що позивач не позбавлений можливості звернутися до суду за захистом своїх прав чи інтересів у належний спосіб у разі їх порушення, враховуючи при цьому визначені законом способи захисту.

Аналогічні правові висновки викладені в постановах Вищого господарського суду України від 12.02.2013 у справі №5011-34/12256-2012, а також постановах Верховного Суду України від 21..05.2012 у справах №6-69цс11 та №6-88цс11.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до пункту 1постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, зважаючи на те, що в ході розгляду справи позивач не довів, що заявлені ним позовні вимоги є ефективним засобом захисту його права, відповідають змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, не вказав, яким чином будуть поновлені та захищені його права, на захист яких і заявлений даний позов, у разі його задоволення, тобто не доведено в розумінні ст. 33 Господарського процесуального кодексу України правильність обраного для захисту своїх прав та законних інтересів способу, суд вважає за необхідне та правомірне відмовити позивачу у задоволенні позову з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

Стосовно поданого відповідачем клопотання про припинення провадження у справі суд зазначає, що в обґрунтування вказаного клопотання про припинення провадження у справі через відсутність предмету спору відповідач зазначає з посиланням на п. 3.4 Договору №3862, що розмір орендної плати переглядається на вимогу однієї із сторін, якщо з незалежних від них обставин істотно змінився стан об'єкта, а також в інших випадках, встановлених законодавством України. Тобто, за твердженням відповідача, необхідною та обов'язковою передумовою для внесення змін до Договору оренди в частині розміру орендної плати є звернення однієї із сторін договору до іншої сторони з відповідною вимогою. Отже, оскільки позивач не звертався до РВ ФДМУ по місту Києву з листами (пропозиціями) щодо перегляду розміру орендної плати за спірним Договором, останній просить суд припинити провадження у справі за відсутності предмета спору.

Дослідивши матеріали справи суд зауважує, що пунктом 1-1 частиною 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України передбачено підстави припинення провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Припинення провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв'язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов'язує неможливість судового розгляду справи.

Пунктом 4.4. Постанови № 18 визначено, що господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

В свою чергу, приймаючи до уваги предмет даного спору, а саме щодо примушення орендодавця - РВ ФДМУ по м. Києву до перегляду розміру орендної плати за спірним Договором оренди в зв'язку зі зміною стану об'єкту оренди, фактичні обставини щодо наявності/відсутності звернень позивача до відповідача з листами (пропозиціями) щодо перегляду розміру орендної плати за спірним Договором, що є підставою поданого позову, підлягають розгляду та дослідженню у судовому провадженні, та жодним чином не спростовують наявність самого предмету спору, тому за висновками суду в задоволені клопотання про припинення провадження з підстав, зазначених відповідачем, має бути відмовлено.

Окрім того суд звертає увагу на пункт 4.3 постанови пленуму№ 18, яким передбачено, що господарський суд, дійшовши висновку про те, що предмет позову не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав, повинен відмовити в позові, а не припиняти провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 80 ГПК України.

У відповідності до ст. 49 Господарського процесуального кодексу судові витрати покладаються на позивача.

На підставі вищевикладеного ст. ст. 124, 129 Конституції України, ст. ст. 4-2, 4-3, 33, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Повний текст рішення складено та підписано 31 травня 2016 р.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М. Селівон