РІШЕННЯ

26.05.2016Справа №909/337/16

Господарський суд міста Києва у складі судді Курдельчука І.Д., за участю секретаря судового засідання Нечай О.Н., розглянув у відкритому судовому засіданні

справу № 909/337/16

за позовом засновника (учасника) товариства з обмеженою відповідальністю «Іст Агро Трейдінг» ОСОБА_2, смт. Старобешево,

до товариства з обмеженою відповідальністю «Волеум Індастріз», м. Київ, і товариства з обмеженою відповідальністю «Іст Агро Трейдінг», м. Київ,

про визнання недійсним договору постачання від 18.12.2014 № 1812/1,

за участю представників:

позивача - не з'явилися;

відповідача-1 - Галич І.Л. (довіреність від 06.05.2016 № б/н);

третьої особи-2 - не з'явилися.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Засновник (учасник) товариства з обмеженою відповідальністю «Іст Агро Трейдінг» ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2.) звернувся до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Волеум Індастріз» (далі ТОВ «Волеум Індастріз») і товариства з обмеженою відповідальністю «Іст Агро Трейдінг» (далі - ТОВ Іст Агро Трейдінг») про визнання недійсним договору постачання від 18.12.2014 № 1812/1 (далі - Договір), укладеного відповідачами.

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 18.04.2016 було порушено провадження у справі № 909/337/16 та призначено судовий розгляд на 05.05.2016.

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 05.05.2016 було ухвалено передати матеріали справи № 909/337/16 за підсудністю до Господарського суду міста Києва в порядку статей 15, 17 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

За результатами автоматизованого розподілу справу № 909/337/16 передано судді Курдельчуку І.Д. для розгляду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.05.2016 прийнято справу № 909/337/16 до свого провадження та призначено судовий розгляд на 26.05.2016.

26.05.2016 відповідач-1 подав суду відзив на позовну заяву з додатками.

Представник відповідача-1 у судовому засіданні 26.05.2016 надав пояснення по суті спору; просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Представники позивача та відповідача-2 у судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили; вимоги ухвал суду не виконали.

Ухвалу Господарського суду міста Києва було надіслано сторонам на адреси, зазначені у позовній заяві та у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що також підтверджується відмітками канцелярії на звороті таких ухвал та рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

У підпункті 3.9.2 пункту 3.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (далі - Постанова № 18) зазначено, що, розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання. Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною у позовній заяві. У випадку нез'явлення в засідання представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи наведене та з метою запобігання безпідставному затягуванню розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи по суті в судовому засіданні 26.05.2016 за наявними в ній матеріалами (стаття 75 ГПК України).

У судовому засіданні 26.05.2016 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до статті 85 ГПК України.

Судом, у відповідності до вимог статті 811 ГПК України, складався протокол судового засідання, який долучено до матеріалів справи.

Розглянувши подані учасниками процесу документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника відповідача-1, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

18.12.2014 ТОВ «Волеум Індастріз» (покупець) і ТОВ «Іст Агро Трейдінг» (постачальник) укладено Договір, за умовами якого:

- у порядку та на умовах, визначених Договором постачальник продає (постачає), а покупець приймає та оплачує олію соняшникову нерафіновану, українського походження врожаю 2013-2014 років (далі - товар), наливом, у кількості та асортименті згідно до підписаних сторонами специфікацій та/або додаткових угодах, які є невід'ємною частиною Договору (пункт 1.1 Договору);

- постачання товару здійснюється постачальником у строки, узгоджені сторонами у підписаних специфікаціях (пункт 2.11 Договору);

- Договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2014, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за Договором (пункт 9.1 Договору).

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Отже, укладений сторонами Договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Позивач просить суд визнати Договір недійсним, посилаючись на те, що Договір, укладений від імені ТОВ «Іст Агро Трейдінг» директором ОСОБА_4, вчинений останнім з перевищенням повноважень, наданих йому статутом ТОВ «Іст Агро Трейдінг», оскільки сума Договору перевищує 50 000 грн.

Відповідач-1, заперечуючи проти доводів позивача, зазначив, що відповідач-2 своїми діями схвалив правочин, а тому підстав для визнання Договору недійсним не має.

На виконання взятих на себе зобов'язань за Договором постачання відповідач-1 здійснив оплату товару на загальну суму 4 536 000 грн., що підтверджується такими документами: платіжним дорученням від 23.12.2014 № 24 з відміткою про проведення платежу банком 24.12.2014; випискою по особовому рахунку відповідача-1 за період з 24.12.2014 по 24.12.2014, виданої 04.03.2015.

На виконання умов Договору були підписані специфікації №1 та №2 від 23.12.2014 до Договору, відповідно до умов яких було передбачено графіки поставки товару, а саме здійснення поставки товару у строк до 15.01.2015.

Разом з тим, відповідач-2 не здійснив поставку товару в погоджений строк, а в своїх листах №29/12-14 та №21/01-15 просив перенести графік поставки та запевняв у виконанні взятих на себе зобов'язань за Договором у строк до 31.01.2015.

Відповідач-1 погодився перенести строки здійснення поставки товару за Договором шляхом укладення додаткової угоди від 15.01.2015 №1 та специфікації від 15.01.2015 №3 до Договору, відповідно до умов яких було передбачено графіки здійснення поставки товару у строк до 12.03.2015.

У свою чергу, відповідач-2 не здійснив поставку товару згідно з новим графіком.

Після переписки щодо виконання умов Договору та направлення письмових вимог, відповідач-2 здійснив часткове повернення грошових коштів в загальному розмірі 205 000, сплачених відповідачем-1, що підтверджується виписками по особовому рахунку відповідача-1 від 18.09.2015, 19.11.2015, 30.09.2015, 15.10.2015 та 23.10.2015.

За приписами частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України передбачено, що: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою статті 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої та третьої статті 180 Господарського кодексу України (далі - ГК України) зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Судом встановлено, що:

- вищим керівним органом товариства є загальні збори засновників (учасників) (пункт 6.1 статуту);

- пунктом 6.5 статуту передбачено, що виконавчим органом є директор. Директор вирішує всі питання діяльності товариства, за винятком тих, що віднесені до компетенції зборів учасників;

- директор товариства укладає в Україні та за її межами договори, вчиняє інші юридичні дії та видає доручення про укладення таких договорів та представництво інтересів товариства іншими особами. Укладення директором угод (крім угод про виконання робіт або надання послуг товариства) на суму понад 50 000 грн. вимагає попереднього схвалення загальними зборами засновників (учасників) (пункт 6.6 Договору).

Відповідно до пункту 3.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» (далі - Постанова № 11) у господарських відносинах правочин (договір), як правило, вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах. Для вчинення правочинів органи юридичної особи не потребують довіреності, якщо вони діють у межах повноважень, наданих їм законом, іншим нормативно-правовим актом або установчими документами. Вирішуючи спори, пов'язані з представництвом юридичної особи у вчиненні правочинів, господарські суди повинні враховувати таке. Письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта. Особа, призначена повноважним органом виконуючим обов'язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності.

Згідно з частиною третьою статті 92 ЦК України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Крім того, пунктом 3.3 Постанови №11 також встановлено, що припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють).

У пункті 3.4 Постанови №11 зазначено, що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.).

Частиною першою статті 241 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Тобто, навіть у разі встановлення судом факту укладання договору від імені однієї зі сторін неповноважною на те особою, у суду відсутні підстави для визнання його недійсним, якщо наявні в матеріалах справи докази свідчитимуть про наступне схвалення такого правочину.

Так, судом встановлено, що на виконання умов Договору, сторонами було оформлено специфікації, відповідачем-1 було сплачено відповідачу-2 аванс, який частково було повернуто ТОВ «Іст Агро Трейдинг» ТОВ «Волем Індастріз», документальне підтвердження викладених обставин долучено до матеріалів справи.

Отже, ТОВ «Іст Агро Трейдинг» прийняло грошові кошти як аванс за товар без будь-яких зауважень та претензій; наведене свідчить про подальше схвалення спірного правочину юридичною особою.

Разом з тим, пунктом 51 постанови пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 № 13 «Про практику розгляду судами корпоративних спорів» передбачено, що законом не передбачено право акціонера (учасника) господарського товариства звертатися до суду за захистом прав чи охоронюваних законом інтересів товариства поза відносинами представництва. На цій підставі господарським судам належить відмовляти акціонерам (учасникам) господарського товариства в задоволенні позову про укладення, зміну, розірвання чи визнання недійсними договорів та інших правочинів, вчинених господарським товариством. Спори цієї категорії є підвідомчими (підсудними) господарським судам незалежно від їх суб'єктного складу на підставі пункту 4 частини першої статті 12 ГПК, якщо акціонер (учасник) господарського товариства обґрунтовує відповідні позовні вимоги порушенням його корпоративних прав.

Саме на позивачеві лежить тягар доказування тих обставин, на які він посилається, заявляючи позовні вимоги.

Відповідно до частини першої статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово (частина друга статті 32 ГПК України).

Відповідно до пункту 2.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (далі - Постанова № 18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи; крім того, неподання позивачем витребуваних господарським судом матеріалів, необхідних для вирішення спору, тягне за собою правові наслідки у вигляді залишення позову без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 81 ГПК України.

Позивач не подав суду належних та допустимих доказів (у розумінні статі 32 ГПК України) наявності обставин та підстав для задоволення позовних вимог.

З огляду на наведене у позові слід відмовити.

За приписами статті 49 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 43, 49, 75, 82 - 85 ГПК України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідно до частини п'ятої статті 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня підписання повного рішення шляхом подачі апеляційної скарги до місцевого господарського суду.

Відповідно до статті 87 ГПК України повне рішення та ухвали надсилаються сторонам, прокурору, третім особам, які брали участь в судовому процесі, але не були присутні у судовому засіданні, рекомендованим листом з повідомленням про вручення не пізніше трьох днів з дня їх прийняття або за їх зверненням вручаються їм під розписку безпосередньо у суді.

Повне рішення складено 31.05.2016.

Суддя І.Д. Курдельчук