УХВАЛА

30.05.2016 р.Справа № 910/1129/16

За позовом Компанії EXEDY Corporation (Kabushiki Kaisha Exedy)

до: 1) Державної служби інтелектуальної власності

2) Амеро Груп Інк. (Amero Group Inc)

про визнання недійсним свідоцтва України №192582 від 27.10.2014 р. на знак для

товарів та послуг,

Суддя Зеленіна Н.І.

Без виклику представників.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Компанія EXEDY Corporation (Kabushiki Kaisha Exedy) звернулась до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Державної служби інтелектуальної власності та Команії Амеро Груп Інк. (Amero Group Inc) про визнання недійсним свідоцтва України №192582 від 27.10.2014 р. на знак для товарів та послуг.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 29.01.2016 р. порушено провадження у страві та, у зв'язку з тим, що Компанія Амеро Груп Інк. (Amero Group Inc) зареєстрована за законодавством Сейшельських Островів, у відповідності до положень Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах, розгляд справи призначено на 02.08.2016 р.

Вказаною ухвалою на підставі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України зупинено провадження у справі до 02.08.2016 р.

25.03.2016 р. через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про вжиття заходів забезпечення позову, яка долучена до матеріалів справи.

23.05.2016 р. від позивача надійшла заява про поновлення провадження у справі для розгляду заяви про забезпечення позову.

Ухвалою від 27.05.2016 р. поновлено провадження у справі № 910/1129/16 для розгляду заяви позивача про вжиття заходів до забезпечення позову.

Дослідивши наявні в справі матеріали з огляду на подану заяву про вжиття заходів до забезпечення позову, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтуються вимоги вказаної заяви, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду, суд відзначає наступне.

Забезпечення позову, за своєю правовою природою, є засобом запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів держави, територіальних громад, юридичних або фізичних осіб.

У відповідності до ст. 66 ГПК України, господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Отже, із змісту зазначеної норми вбачається, що підставою для вжиття заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення про те, що невжиття заходів до забезпечення позову у подальшому утруднить або зробить неможливим виконання рішення господарського суду у разі задоволення заявлених вимог.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Згідно з ч. 1 ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування, зокрема, своїх вимог. Наведене стосується й вимоги щодо забезпечення позову.

Тобто, заявник повинен обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених ст. 33 ГПК України, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову (п. 1.1. інформаційного листа Вищого господарського суду України від 12.12.2006 № 01-8/2776 «Про деякі питання практики забезпечення позову»).

Крім того, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9).

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору у ній являється визнання недійсним свідоцтва України №192582 від 27.10.2014 р. на знак для товарів та послуг, у зв'язку з тим, що оспорюване позначення порушує права позивача на торговельну марку за міжнародною реєстрацією №799360, відтак, оспорюване позначення не відповідає умовам надання правової охорони.

У заяві про вжиття заходів до забезпечення, позивач просить суд заборонити Державній службі інтелектуальної власності вносити зміни до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг щодо осіб, які користуються правами, що випливають із Свідоцтва № 192582 на знак для товарів та послуг та публікувати зміни в офіційному бюлетені «Промислова власність», вносити відомості про передачу прав власності на знак на знак для товарів та послуг за Свідоцтвом України № 192582 та публікувати їх в офіційному бюлетені «Промислова власність».

Вимоги про вжиття заходів до забезпечення позову обґрунтовуються тим, що відповідач-2 може в будь-який момент до винесення рішення у справі та/або набрання ним чинності передати право власності на вказаний знак іншій особі на підставі договору про передачу прав, що зробить неможливим виконання рішення суду, якщо воно буде прийнято на користь позивача, оскільки компанія "Амеро Груп Інк." стане неналежним відповідачем; а заміна відповідача призведе до затягування процесу. Якщо Свідоцтво буде передано фізичній особі, це взагалі призведе до зміни підвідомчості спору. Шляхом укладення ліцензійних договорів відповідач-2 збільшить коло осіб, чиї права буде зачіпати рішення у справі, і ці особи матимуть право на участь у справі та оскарження рішень.

В порядку, передбаченому ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позивачем не обґрунтовано та не доведено належними доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування заходу до забезпечення позову, та що невжиття заходів до забезпечення позову у подальшому утруднить або зробить неможливим виконання рішення господарського суду у разі задоволення заявлених вимог.

Самі лише припущення позивача, не підтверджені жодним доказом, про можливість вчинення відповідачем-2 дій з передачі прав на оспорюване Свідоцтво, не являються доказами реального наміру відповідача-2 щодо вчинення таких дій та, відповідно, не можуть являтись підставами для вжиття заходів до забезпечення позову.

Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє у задоволенні заяви про вжиття заходів до забезпечення позову.

Керуючись ст. ст. 66, 67, 77, 86 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні заяви про вжиття заходів до забезпечення позову.

Суддя Н.І. Зеленіна