ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" травня 2016 р. Справа № 922/303/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Барбашова С.В., суддя Білецька А.М. , суддя Істоміна О.А.

при секретарі Кохан Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1 (довіреність № 31 від 01.02.2016)

відповідача - ОСОБА_2 (довіреність № 1-11/05 від 11.05.2016)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Борошно Покровське, м. Чугуїв, Харківська область (вх. № 1077 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 22.03.2016 у справі № 922/303/16

за позовом Державного підприємства "Дослідне господарство "Гонтарівка" Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України", с. Гонтарівка, Вовчанський район, Харківська область

до Товариства з обмеженою відповідальністю Борошно Покровське, м. Чугуїв, Харківська область

про стягнення 880463,41 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2016 року Державне підприємство "Дослідне господарство "Гонтарівка" Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України (позивач) звернулось до господарського суду Харківської області із позовом про стягнення з відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Борошно Покровське" заборгованості в сумі 880463,41 грн., з яких: 753693,95 грн. - основна заборгованість, 53150,91 грн. - пені, 4088,53 грн. - 3% річних, 5269,86 грн. - інфляційних втрат, 37684,70 грн. - штрафу та 26575,46 грн. - відсотків за час користування чужими грошовими коштами. Позовні вимоги вмотивовано неналежним виконанням відповідачем умов договору купівлі - продажу №1-24/11 від 24.11.2015 щодо оплати вартості поставленого товару.

Рішенням господарського суду Харківської області від 22.03.2016 по справі № 922/303/16 (суддя Чистякова І.О.) позов задовольнити частково в сумі 800258,71 грн. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Борошно Покровське" на користь Державного підприємства "Дослідне господарство "Гонтарівка" Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України суму основного боргу в розмірі 753693,95 грн., пеню в сумі 37206,37 грн., 3% річних в розмірі 4088,53 грн., інфляційні втрати в розмірі 5269,86 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 12003,88 грн. В іншій частині позову в сумі 80204,70 грн. відмовлено.

Відповідач з даним рішення суду не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій вважає, що рішення прийняте судом з порушенням норм матеріального та недотриманням норм процесуального права, а тому просить рішення господарського суду Харківської області від 22.03.2016 по справі № 922/303/16 скасувати повністю і припинити провадження у справі.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 14.04.2016 апеляційну скаргу відповідача прийнято до провадження. Розгляд скарги призначено на 24 травня 2016 р. об 11:00 год.

Позивач відзиву на апеляційну скаргу не надав.

Згідно з частинами 1, 2 статті 101 та пункту 7 частини 2 статті 105 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. У постанові мають бути зазначені: обставини справи, встановлені апеляційною інстанцією, доводи, за якими апеляційна інстанція відхиляє ті чи інші докази, мотиви застосування законів та інших нормативно-правових актів.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при винесенні оскарженого рішення, заслухавши уповноважених представників сторін у судовому засіданні 24.05.2016, які підтримали свої правові позиції по справі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю Борошно Покровське, м. Чугуїв, Харківська область (вх. № 1077 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 22.03.2016 у справі № 922/303/16 задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Статтями 11 та 509 Цивільного кодексу України визначено, що однією із підстав виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань), які мають виконуватись належним чином і в установлений строк, є договір.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом України. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Як свідчать матеріали справи, 24 листопада 2015 року між Державним підприємством "Дослідне господарство "Гонтарівка" Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України та Товариством з обмеженою відповідальністю "Борошно Покровське" було укладено договір купівлі - продажу №1-24/11 (далі - Договір).

Частиною 1 статті 662 Цивільного кодексу України передбачено, що продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 Цивільного кодексу України).

Згідно частини першої статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до пункту 1.1. Договору Постачальник (позивач) зобов'язався поставити, а Покупець (відповідач) оплатити й прийняти товар - пшеницю 2 класу групи А.

Згідно з пунктом 2.1. Договору одиниця виміру товару: тонна. Загальна кількість товару 181 тонна 613 кг (пункт 2.2. Договору).

Пунктом 3.1. Договору сторони обумовили, що ціна за товар, який надходить на комбінат за 1 тонну пшениці з показниками: 2 класу групи А - 4150,00 грн. з урахуванням ПДВ.

Загальна сума поставки, орієнтовно становить 753 693,95 грн. і містить у собі вартість продукції, ПДВ, доставку на комбінат (пункт 3.2. Договору).

Відповідно до пункту 4.1. Договору платежі проводяться в українській гривні, прямим банківським переведенням протягом 2 календарних днів з моменту поставки кожної партії Товару згідно наданого рахунку.

Згідно з пунктом 5.2. Договору датою поставки є дата оформлення видаткової накладної на товар.

Відповідно до пункту 6.2.1. Договору постачальник зобов'язаний забезпечити поставку товару до 04.12.2015.

Згідно з пунктом 6.4.1. Договору покупець зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати за поставлений товар.

Договір набуває чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2015 року, однак якщо до настання зазначеного строку одна зі Сторін або обидві Сторони не виконують (або частково виконують) свої зобов'язання за даним Договором, його дія продовжується до моменту виконання Сторонами всіх узятих на себе зобов'язань. При виконанні даного Договору Сторони керуються Міжнародними правилами інтерпретації комерційних термінів ИНКОТЕРМС у редакції 2010 року.

Згідно зі статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Стаття 530 Цивільного кодексу України визначає, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Матеріалами справи підтверджується, що на виконання умов Договору позивач (Постачальник) по накладній № 1842 від 24.11.2015 за довіреністю № 354 від 24.11.2015 поставив відповідачу пшеницю 2 кл А в кількості 181,613 т. на загальну суму 753693,95 грн. (том 1 аркуші справи 17-18). Даний товар був отриманий керівником підприємства відповідача - ОСОБА_3 Факт поставки товару на суму 753693,95 грн. за даним договором також підтверджено податковою накладною від 24.11.2015 за № 10/2 (том 1 аркуш справи 48).

Відповідач протягом всього розгляду справи в судах обох інстанцій факт поставки зазначеного товару за Договором на загальну суму 753693,95 грн. не спростував.

Розрахунки за отриманий товар відповідач з позивачем не провів, чим порушив умови Договору щодо строків розрахунків.

Згідно зі статтею 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів вважає, що господарський суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості у розмірі 753693,95 грн.

Стаття 33 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Згідно зі статтею 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Апеляційна скарга відповідача не містить жодних посилань по суті спору. Відповідач не довів суду апеляційної інстанції той факт, що у нього відсутнє зобовязання перед позивачем стосовно сплати вартості отриманого товару за Договором по накладній № 1842 від 24.11.2015 в сумі 753693,95 грн., які надані позивачем в обґрунтування позовних вимог.

Також, згідно із статтями 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) за яким передбачено правові наслідки, зокрема сплата неустойки.

Пунктом 7.2. Договору сторони обумовили, що у випадку невиконання умов платежу Покупець оплачує Постачальнику штрафні санкції в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний банківський день прострочення оплати від вартості неоплаченої кількості Товару, але не більше 10% від загальної вартості поставленого Товару.

Враховуючи прострочення відповідачем виконання грошового зобовязання позивачем на підставі пункту 7.2. Договору нараховано та заявлено до стягнення пеню в розмірі 53150,91 грн. за період з 27.11.2015 по 01.02.2016.

Встановивши факт порушення відповідачем умов Договору щодо своєчасного розрахунку за отриманий товар, враховуючи вимоги частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, частини 2 статті 343 Господарського кодексу України, статей 253-255 Цивільного кодексу України, статей 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», перевіривши правильність наданого позивачем розрахунку пені за прострочення виконання грошового зобовязання, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині, визнавши правомірно заявленою до стягнення суму пені в розмірі 37206,37 грн. за період 27.11.2015 по 01.02.2016 (з урахуванням того, що не є банківськими днями 31.12.2015, з 01.01.2016 по 04.01.2016 включно та з 07.01.2016 по 10.01.2016). В іншій частині заявленої до стягнення пені в сумі 15944,54 грн. господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в їх задоволенні, оскільки в цій частині пеня нарахована безпідставно.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем заявлено до стягнення з відповідача інфляційні втрати у розмірі 5269,86 грн. та 3% річних у розмірі 4088,53 грн. за період прострочення з 27.11.2015 по 01.02.2016.

Перевіркою розрахунку інфляційних втрат та 3% річних господарським судом першої інстанції правильно встановлено, що позов в цій частині є обґрунтованим, а тому таким, що підлягає задоволенню.

Стосовно позову в частині вимог по стягненню з відповідача штрафу у розмірі 37684,70 грн. на підставі пункту 7.3. Договору, колегія суддів погоджуючись із висновками господарського суду про відмову в позові і в цій частині, керується наступним.

Пунктом 7.3. Договору сторони передбачили, що у випадку однобічної відмови від виконання умов даного Договору, винна сторона сплачує штраф у розмірі 5 (п'ять) відсотків від загальної суми Договору.

Проте в матеріалах справи відсутні докази однобічної відмови відповідача від виконання своїх зобовязань за Договором, а має місце прострочення виконання грошового зобовязання, тому пункт 7.3. Договору в даному випадку застосуванню не підлягає. Наявність заборгованості відповідач підтверджує у відзив на позов (том 1 аркуш справи 42-46).

Також, розглянувши позовні вимоги позивача в частині стягнення 26575,46 грн. відсотків за час користування чужими грошовими коштами, господарським судом першої інстанції відмовлено в задоволенні позову в означеній частині.

Такий висновок суду першої інстанції колегія суддів також вважає обґрунтованим, виходячи із нижченаведеного.

Частиною третьою статті 692 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Ця норма є спеціальною і поширює свою дію лише на правовідносини, повязані з купівлею-продажем товару, або на правовідносини, до яких згідно із чинним законодавством застосовуються положення про купівлю-продаж.

Частиною третьою статті 692 Цивільного кодексу України фактично конкретизовано передбачений статтею 536 цього Кодексу обовязок боржника сплачувати встановлений договором або законом розмір процентів за користування чужими грошовими коштами та передбачене статтею 625 Цивільного кодексу України право продавця вимагати від покупця сплати 3% річних за весь час прострочення, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У розумінні зазначених норм проценти є не відповідальністю, а платою за весь час користування грошовими коштами, що не були своєчасно сплачені боржником.

При цьому договором може бути встановлено лише інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення.

Разом із цим згідно з положеннями статті 549 Цивільного кодексу України грошовою сумою, яку боржник повинен передати кредитору у разі порушення зобовязання, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання, є пеня.

Отже, суд першої інстанції, застосувавши до спірних правовідносин положення частини третьої статті 692, частини другої статті 536, частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, та встановивши, що умовами Договору розмір і порядок нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами не передбачено, з огляду на спосіб їх обчислення позивачем за кожен день прострочення, дійшов висновку, що нараховані позивачем 26575,46 грн. відсотків за час користування чужими грошовими коштами за своєю правовою природою підпадають під визначення пені (частина третя статті 549 Цивільного кодексу України), яка вже й так нарахована позивачем відповідно до пункту 7.2. Договору в розмірі двох облікових ставок Національного банку України від несплаченої покупцем суми за кожен день прострочення за цей самий період, що не узгоджується з приписами статті 61 Конституції України, за змістом якої ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Разом з цим, судом першої інстанції вже вирішено стягнути з відповідача 37206,37 грн. пені, нарахованої за цей самий період на підставі пункту 7.2. Договору.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції щодо безпідставного нарахування 26575,46 грн. відсотків за час користування чужими грошовими коштами є правильним та відповідає нормам матеріального права.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом України.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач посилається на порушенням судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки ним не враховані обставини, що викладені у клопотанні про зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили рішенням суду у справі №922/765/16 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Борошно Покровське" до Державного підприємства "Дослідне господарство "Гонтарівка" Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України про визнання окремих положень договору купівлі - продажу №1-24/11 від 24.11.2015 недійсним.

Проте при перевірці рішення суду у повному обсязі колегію судді апеляційної інстанції не встановлено жодних порушень судом норм процесуального права. Більше того, вказані відповідачем посилання не можуть бути підставами для скасування прийнятого у даній справі рішення.

Так, згідно зі статті 79 Господарського процесуального кодексу України господарський суд зупиняє провадження у справі, зокрема, в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом. При цьому пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (частини друга четверта статті 35 ГПК України).

Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Іншим судом, про який йдеться у частині першій статті 79 Господарського процесуального кодексу України, є будь-який орган, що входить до складу судової системи України згідно зі статтею 3 та частиною 2 статті 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"; іншим судом може вважатися й інший склад суду (одноособовий чи колегіальний) в тому ж самому судовому органі, в якому працює суддя (судді), що вирішує (вирішують) питання про зупинення провадження у справі.

Отже, для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному конкретному випадку зобов'язаний з'ясовувати: 1) як пов'язана справа, яка розглядається господарським судом, зі справою, що розглядається іншим судом; 2) чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Неможливість розгляду даної справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені господарським судом самостійно у даній справі. Йдеться про те, що господарський суд не може розглянути певну справу через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок: непідвідомчості; обмеженості предметом позову; неможливості розгляду тотожної справи; певної черговості розгляду вимог.

Однак, наведені відповідачем підстави для зупинення провадження у даній справі обґрунтовано відхилені судом з огляду на те, що розгляд справи № 922/765/16 не може бути перешкодою для встановлення господарським судом відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України істотних обставин у справі № 922/303/16 при її розгляді.

В даному випадку відповідачем не доведена судам жодним чином та обставина, що без очікування результатів розгляду справи № 922/765/16 вирішення даної господарської справи про стягнення заборгованості є неможливим.

Також в апеляційній скарзі відповідач зазначає, що позовна заява підписана представником ОСОБА_1 за довіреністю № 31 від 01.02.2016, який не мав на це повноважень, оскільки дана довіреність видана директором Інституту ОСОБА_4, повноваження якого припинились з 12.12.2014. Вказане на думку скаржника є порушенням судом першої інстанції вимог частини 2 статті 28 та частини 1 статті 56 Господарського процесуального кодексу України при прийнятті позовної заяви до провадження.

Проте, ці твердження відповідача колегія суддів вважає безпідставними, а тому їх відхиляє, оскільки при розгляді апеляційної скарги по суті встановила, що довіреність № 31 від 01.02.2016 на представництво інтересів підприємства у суді при розгляді даної справи була видана представникові позивача ОСОБА_1 уповноваженою особою директором ДП «ДГ «Гонтарівка» Інституту тваринництва НААН України» - ОСОБА_4, що підтверджується наявними у справі копіями наказу № 325-К від 09.12.2014р. про призначення на посаду директора та відомостями з ЄДРПОУ (том 1 аркуші справи 24-25). Дана довіреність позивачем у встановленому порядку не відкликалась. Таким чином, особа, яка підписала позовну заяву, мала на це необхідний обсяг повноважень, зокрема на подачу та підписання позовної заяви від імені юридичної особи (позивача у справі).

Підсумовуючи вищезазначені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що рішення місцевого господарського суду у даній справі є законним та обґрунтованим, прийнятим при всебічному з'ясуванні всіх суттєвих обставин справи та оцінки доказів, що мають юридичне значення для її розгляду і правильного вирішення спору по суті.

Натомість відповідач, ані під час вирішення спору у господарському суді Харківської області, ані під час розгляду його апеляційної скарги в апеляційному суді, не надав належного матеріального доказу обґрунтованості та правомірності своїх заперечень проти позовних вимог. Наведені ним в апеляційній скарзі доводи про порушення судом норм матеріального та процесуального права нічим не обґрунтовані та не узгоджуються з наявними у справі матеріалами, його позиція не підтверджена належними та допустимими доказами. За таких обставин, вимоги відповідача, що зазначені апеляційній скарзі, не підлягають задоволенню, а наведені на їх підтвердження доводи не можуть бути прийнятими до уваги колегією суддів в якості підстав для скасування цілком законного та обґрунтованого рішення господарського суду Харківської області від 22.03.2016 у справі № 922/303/16.

На підставі викладеного та керуючись статтями 32, 33, 34, 43, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтями 105, 110 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Борошно Покровське, м. Чугуїв, Харківська область залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 22.03.2016 у справі № 922/303/16 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Барбашова С.В.

Суддя Білецька А.М.

Суддя Істоміна О.А.