ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

31.05.16р. Справа № 904/3132/16
За позовом товариства з обмеженною відповідальністю "МЛ Компані", м.Кривий Ріг, Дніпропетровська область

до публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг", м.Кривий Ріг, Дніпропетровська область

про стягнення заборгованості за договором №SAP№ від 12.03.2015р.

Суддя Петренко І.В.

Секретар судового засідання Пономарьов Є.О.

Представники:

від позивача: представник ОСОБА_1 - довіреність 2 від 01.03.16р.;

від відповідача: представник ОСОБА_2 - довіреність № 14-185юр від 19.04.16р.

СУТЬ СПОРУ:

20.04.2016р. товариство з обмеженою відповідальністю "МЛ Компані", м.Кривий Ріг, Дніпропетровська область (далі по тексту - позивач) звернулося до господарського суду з позовною заявою до публічного акціонерного товариства "Арселорміттал Кривий Ріг", м.Кривий Ріг, Дніпропетровська область (далі по тексту - відповідач) про стягнення 88017,25грн. основної заборгованості; 11592,29грн. пені; 1924,24грн. трьох відсотків річних; 2464,48грн. інфляційних втрат.

Судові витрати по справі позивач просив суд стягнути з відповідача.

За результатами розгляду позовної заяви від 05.04.2016р. за вих.№б/н ухвалою суду від 21.04.2016р. порушено провадження по справі та призначено слухання на 17.05.2016р.

Суд розгляд справи відкладав з 17.05.2016р. на 31.05.2016р.

Відповідно до п.3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

У разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 811 ГПК), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання.

За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Позивач про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується відомостями про явку представника відображеними в протоколі судового засідання від 17.05.2016р.

Відповідач про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується відомостями про явку представника відображеними в протоколі судового засідання від 17.05.2016р.

31.05.2016р. господарський суд продовжив розгляд справи по суті.

Повноважний представник позивача в судовому засіданні позовну заяву підтримує в повному обсязі та наполягає на її задоволенні, також подав акт звірки.

Повноважний представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечує, посилаючись на обставини, викладені у відзиві.

Суд заслухав пояснення представників сторін щодо предмету позову.

В судовому засіданні дослідженні надані сторонами та наявні в матеріалах справи докази.

В судовому засіданні оглянуто всі оригінали первинних документів на підставі яких виник спір.

Суд розглянув справу за наявними в ній матеріалами відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Судом враховано. В силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

В силу вимог статті 7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону.

Враховуючи вимоги статті 69 Господарського процесуального кодексу України щодо строків розгляду справи у судовому засіданні, яке відбулося 31.05.2016р. в порядку ст.85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, -

ВСТАНОВИВ:

12.03.2015р. між товариством з обмеженою відповідальністю "МЛ Компані" (далі по тексту - позивач, продавець) та публічним акціонерним товариством "Арселорміттал Кривий Ріг" (далі по тексту - відповідач, покупець) укладено договір №SAP№/1533 (далі по тексту - договір), відповідно до пункту 1.1 умов якого продавець зобов'язується поставити та передати у власність покупця продукцію відповідно до специфікації (цій), узгодженої (них) до договору, а покупець прийняти продукцію та оплатити її на умовах даного договору.

Загальна вартість продукції за договором складається з суми вартості всіх партій продукції, узгоджених по всім специфікаціям до даного договору (пункт 2.1 договору).

Датою оплати вважається дата списання коштів з рахунку покупця на користь продавця. Оплата продукції покупцем здійснюється в національній валюті України по банківських реквізитах продавця, зазначених в договорі в наступному порядку:

Оплата продукції, поставленої на склад покупця, здійснюється після надання відповідного оригіналу рахунку покупцеві у терміни, узгоджені відповідними специфікаціями (підпункт 4.1.1 пункту 4.1 договору).

Сторони, керуючись положеннями статей 524, 533 Цивільного кодексу України, можуть встановити у специфікаціях до договору (відповідних доповненнях) еквівалент ціни продукції без ПДВ у іноземній валюті та обмінний курс гривні до іноземної валюти та дату, на яку він встановлений.

Сторони узгодили, що у разі зміни поточного обмінного курсу НБУ гривні до іноземної валюти та дату, на яку він встановлений.

Сторони узгодили, що у разі зміни поточного обмінного курсу НБУ гривні до іноземної валюти на дату оплати (більш ніж на 3%) по відношенню до курсу іноземної валюти, зазначеного у відповідній специфікації, ціна продукції та сума відповідної специфікації підлягають пропорційній зміні. Така пропорційна зміна буде відбуватися без додаткового узгодження сторін і буде обов'язковою для сторін (у тому числі для оплати покупцем).

Сторони, в такому разі проводять такий перерахунок ціни продукції та суми відповідної специфікації за формулою:

Ц1 = ((0,9 * Ц0) * (К1/К0)) + (Ц0 * 0,1),

Ц1 - ціна продукції в гривнях, що підлягає сплаті;

Ц0 - ціна продукції у гривнях, встановлена у специфікації;

К0 - курс гривні до іноземної валюти, встановлений у специфікації;

К1 - курс гривні до іноземної валюти на робочий день, передуючий дню оплати.

Сторони узгодили, що оплата здійснюється наступним чином:

- при зменшенні курсу НБУ, встановленого на останній робочий день, що передує дню оплати, у порівнянні з курсом, зазначеним у відповідній специфікації, оплата продукції здійснюється з урахуванням такої зміни. Коригувальний рахунок оформлюється продавцем після проведення платежу.

- при збільшенні курсу, встановленого НБУ в останній робочий день, що передує дню оплати, у порівнянні із курсом, зазначеним у відповідній специфікації, оплата здійснюється без перерахунку зміни вартості продукції з подальшою доплатою на підставі коригувального рахунку протягом 15 (п'ятнадцяти) календарних днів з дати отримання покупцем коригувального рахунку (пункт 4.2 договору).

Даний договір вступає в дію з 03.03.2015р. і діє по 31.03.2016р. або до належного виконання сторонами своїх зобов'язань по даному договору, в залежності від того, яка з вказаних подій настане раніше (пункт 10.4 договору).

Між сторонами було підписано специфікацію №1 від 12.03.2015р., специфікацію №2 від 12.03.2015р., специфікацію №4 від 01.04.2015р. та специфікацію №5 від 08.04.2015р.

В специфікації №1 від 12.03.2015р., специфікації №2 від 12.03.2015р., специфікації №4 від 01.04.2015р. та специфікації №5 від 08.04.2015р. сторони визначили код матеріалу, назву матеріалу, нормативний документ, договірну кількість, одиницю вимірювання, ціну за одиницю (без ПДВ), грн., вартість (без ПДВ), грн.

Визначено умови оплати, а саме оплата продукції на склад покупця, здійснюється в розмірі 100% від вартості такої продукції протягом 20 днів з дати надання відповідного оригіналу рахунку покупцеві.

В специфікації №1 від 12.03.2015р. сторони визначили, що додаткові домовленості, а саме сторони, керуючись положеннями статей 524, 533 Цивільного кодексу України, встановили еквівалент загальної суми цієї специфікації з ПДВ в іноземній валюті доларах США у сумі 5441,11 доларів США (п'ять тисяч чотириста сорок один долар 11 центів), розрахований по курсу НБУ У розмірі 26,049893грн. / 1 долар США, встановленому на 16.02.2015р.

В специфікації №2 від 12.03.2015р. сторони визначили, що додаткові домовленості, а саме загальна сума договору збільшилася (з урахуванням всіх специфікацій) і складає 342112,80грн. (триста сорок дві тисячі сто дванадцять грн. 80 коп.) у тому числі ПДВ 57018,80грн.

Сторони, керуючись положеннями статей 524, 533 Цивільного кодексу України, встановили еквівалент загальної суми цієї специфікації з ПДВ в іноземній валюті доларах США у сумі 7324,09 доларів США (сім тисяч триста двадцять чотири долари 09 центів), розрахований по курсу НБУ У розмірі 27,357992 грн. / 1 долар США, встановленому на 19.02.2015р.

В специфікації №4 від 01.04.2015р. сторони визначили, що додаткові домовленості, а саме загальна сума договору збільшилася (з урахуванням всіх специфікацій) і складає 555446,16грн. (п'ятсот п'ятдесят п'ять тисяч чотириста сорок шість грн. 16 коп.) у тому числі ПДВ 92574,36грн.

Сторони, керуючись положеннями статей 524, 533 Цивільного кодексу України, встановили еквівалент загальної суми цієї специфікації з ПДВ в іноземній валюті доларах США у сумі 7652,86 доларів США (сім тисяч шістсот п'ятдесят два долари 86 центів), розрахований по курсу НБУ у розмірі 21,553929 грн. / 1 долар США, встановленому на 12.03.2015р.

В специфікації №5 від 08.04.2015р. сторони визначили, що додаткові домовленості, а саме загальна сума договору збільшилася (з урахуванням всіх специфікацій) і складає 562500,36грн. (п'ятсот шістдесят дві тисячі п'ятсот грн. 36 коп.) у тому числі ПДВ 93750,06грн.

Сторони, керуючись положеннями статей 524, 533 Цивільного кодексу України, встановили еквівалент загальної суми цієї специфікації з ПДВ в іноземній валюті доларах США у сумі 327,28 доларів США (триста двадцять сім доларів 28 центів), розрахований по курсу НБУ у розмірі 21,553929 грн. / 1 долар США, встановленому на 12.03.2015р.

В специфікації №1 від 12.03.2015р., специфікації №2 від 12.03.2015р., специфікації №4 від 01.04.2015р. та специфікації №5 від 08.04.2015р. сторони узгодили, що у разі зміни поточного обмінного курсу НБУ гривні до іноземної валюти на дату оплати (більш ніж на 3%) по відношенню до курсу долара США зазначеного у даних специфікаціях, ціна продукції та сума даних специфікацій підлягає пропорційній зміні. Така пропорційна зміна буде відбуватися автоматично і не потребує додаткового узгодження сторін і буде обов'язковою для сторін (у тому числі для оплати покупцем).

Сторони, в такому разі проводять такий перерахунок ціни продукції та суми відповідної специфікації за формулою:

Ц1 = ((0,9 * Ц0) * (К1/К0)) + (Ц0 * 0,1),

Ц1 - ціна продукції в гривнях, що підлягає сплаті;

Ц0 - ціна продукції у гривнях, встановлена у специфікації;

К0 - курс гривні до іноземної валюти, встановлений у специфікації;

К1 - курс гривні до іноземної валюти на робочий день, передуючий дню оплати.

Сторони узгодили, що оплата здійснюється наступним чином:

- при зменшенні курсу НБУ, встановленого на останній робочий день, що передує дню оплати, у порівнянні з курсом, зазначеним у відповідній специфікації, оплата продукції здійснюється з урахуванням такої зміни. Коригувальний рахунок оформлюється продавцем після проведення платежу.

- при збільшенні курсу, встановленого НБУ в останній робочий день, що передує дню оплати, у порівнянні із курсом, зазначеним у відповідній специфікації, оплата здійснюється без перерахунку зміни вартості продукції з подальшою доплатою на підставі коригувального рахунку протягом 15 (п'ятнадцяти) календарних днів з дати отримання покупцем коригувального рахунку.

На виконання умов укладеного між сторонами договору позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 93003,72грн., що підтверджується наступними видатковими накладними:

- видаткова накладна №160 від 15.05.2015р. на суму 594,00грн.;

- видаткова накладна №161 від 15.05.2015р. на суму 723,60грн.;

- видаткова накладна №148 від 14.05.2015р. на суму 10822,56грн.;

- видаткова накладна №158 від 15.05.2015р. на суму 10822,56грн.;

- видаткова накладна №159 від 15.05.2015р. на суму 4588,20грн.;

- видаткова накладна №169 від 20.05.2015р. на суму 65452,80грн.

Ціна неоплаченого відповідачем товару згідно специфікацій №1, 2, 4, 5 становить 82181,16грн.

Основний борг з урахуванням проведеного перерахунку ціни (вартості) продукції (курсова різниця) становить 88017,25грн.

В свою чергу, відповідач доказів належного виконання своїх зобов'язань по вищезазначеному договору на момент розгляду спору до господарського суду не надав.

Крім того, відповідач скористався наданим йому правом на судовий захист, надав відзив на позов та повідомив наступне.

Позивачем за результатами поставки продукції за договором не було надано покупцю документи, передбачені пунктом 3.6 договору, специфікацією №1, специфікацією №2, специфікацією №4, специфікацією №5, що свідчить про не виникнення наразі у відповідача обов'язку з доплати відкоригованої вартості поставленої продукції за договором, що унеможливлює здійснення прострочення оплати відповідачем та відповідно спростовує існування основної суми заборгованості відповідача на відкориговану вартість у розмірі 88017,25грн.

Пунктом 3.6 договору прямо передбачено, що несплата покупцем вартості продукції з мотивів ненадання продавцем відповідачу податкової накладної та/або оригіналу рахунку, є підставою для звільнення покупця від будь-якої відповідальності за допущене порушення прострочення оплати.

Згідно з частиною другою статті 43 та статтею 33 Господарського кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово (стаття 32 цього Кодексу).

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами процесуального законодавства, рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, суд забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

Дослідивши матеріали справи, оригінали документів наданих позивачем на вимогу суду в судове засідання та заслухавши повноважних представників позивача та відповідача в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу у розмірі 88017,25грн., слід визнати обґрунтованими, документально доведеними, такими, що не суперечать чинному законодавству України, а отже є такими, що підлягають задоволенню.

Факт отримання відповідачем товару підтверджується матеріалами справи, а саме видатковими накладними, які підписані представниками сторін та скріплені печатками підприємств позивача та відповідача.

Зобов'язання відповідача, щодо оплати за отриманий товар передбачено умовами договору та нормами законодавства.

З огляду на положення пункту 4.1.1 договору та специфікацій, строк оплати товару отриманого за видатковими накладними є таким, що настав.

Господарський суд вважає, що відповідач визнав себе зобов'язаною особою по відношенню до позивача, оскільки до дій які свідчать про визнання боргу можуть відноситися часткове погашення самим боржником основного боргу.

Господарський суд вважає, що відповідач визнав себе зобов'язаною особою по відношенню до позивача, оскільки до дій які свідчать про визнання боргу можуть відноситися підписання представниками сторін акту взаємних розрахунків.

Доказів оплати товару в сумі 88017,25грн. відповідач не надав, доводи позивача, наведені в обґрунтування позову, належними доказами не спростував.

Доказів повернення вказаного товару позивачу відповідачем не надано.

Заперечення відповідача в частині того, що позивачем не було надано покупцю документи, передбачені пунктом 3.6 договору судом визнаються не обґрунтованими.

Верховний Суд України в постанові від 29.09.2009р. у справі № 37/405 вказав, що ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою у розумінні статті 212 Цивільного кодексу та не є простроченням кредитора в розумінні статті 613 Цивільного кодексу України, а отже, наявність або відсутність рахунку-фактури не звільняє відповідача від обовязку оплатити товар.

Крім того, відповідачем не надано доказів звернення до позивача щодо передачі документів, які стосуються товару; право відповідача на відмову від Договору та повернення товару передбачене частиною 2 статтею 666 Цивільного кодексу України останнім не реалізоване.

Видаткові накладні підписані представником відповідача, отже є свідченням того, що товар прийнято.

Господарський суд констатує, що продукція була прийнята та не вбачає відкладальних умов для здійснення оплати за товар і застосування частини 3 статті 221 Господарського кодексу України.

Приймаючи рішення господарський суд виходив із наступного.

Пунктом 3 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України визначено один із загальних засад цивільного законодавства, а саме свобода договору.

Відповідно до п. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1 та 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (ст. 174 Господарського кодексу України).

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч. 6 ст. 265 Господарського кодексу України та ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ч.1). Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу (ч.2). У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами (ч.3). Якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу (ч.4). Якщо продавець зобов'язаний передати покупцеві крім неоплаченого також інший товар, він має право зупинити передання цього товару до повної оплати всього раніше переданого товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства (ч.5).

В силу ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 666 Цивільного кодексу України, якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання. Якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 199 Господарського кодексу України виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 551 Цивільного кодексу України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі.

Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ст.1 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно ст.3 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 6 ст. 231 Господарського кодексу України визначено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір не передбачено законом або договором.

Частиною 6 ст.232 Господарського кодексу України, передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Статтею 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 4.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. за № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Пунктом 3.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. за № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Пунктом 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. за № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

До уваги. Господарським судом перерахунок інфляційних втрат здійснено з урахуванням приписів пункту 3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань".

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 16.03.2016р. по справі №904/11237/15 та постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 29.03.2016р. по справі №904/9336/15 позицію господарського суду підтримано.

Позивач нарахував відповідачу до сплати пеню за загальний період з 05.06.2015р. по 09.12.2016р. на суму 11592,29грн.

Відповідач категорично не погоджується із стягненням пені та зазначає, що можливість стягнення пені з платника за прострочення платежу та її розмір визначається сторонами в договорі або встановлюється актом цивільного законодавства та не може бути більшим за подвійну облікову ставку НБУ.

Відповідач наголошує, що в даному випадку договором взагалі не передбачено можливості стягнення з покупця пені за прострочення оплати поставленої продукції як способу забезпечення виконання грошового зобов'язання відповідача. Жодним актом чинного законодавства України не встановлено імперативну можливість стягнення такої пені.

Вимоги про стягнення пені з відповідача за прострочення оплати продукції за договором є безпідставними, необґрунтованими, такими, що не відповідають нормам чинного законодавства та не підлягають задоволенню.

Господарський суд визнав заперечення відповідача обґрунтованими, а вимогу такою, що не підлягає задоволенню.

З огляду на положення статей 1, 3 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, а саме статтею 1 вказаного Закону чітко визначено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Тобто обов'язковою умовою для сплати пені є згода сторін. Позивач не надав суду належних доказів того, що згода сторін на стягнення пені існує.

Згідно ст.3 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Тобто статтею 3 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань визначено максимальний розмір пені щодо якого сторони можуть досягти згоди.

В даному випадку сторони не надали суду доказів наявності між ними згоди про стягнення пені та про розмір такого стягнення.

Отже, вимога про стягнення пені є такою, що не підлягає задоволенню.

Позивач нарахував відповідачу до сплати три відсотки річних у розмірі 1924,24грн. за загальний період прострочення з 05.06.2015р. по 09.12.2016р.

Позивач нарахував відповідачу до сплати інфляційні втрати у розмірі 2464,48грн. за загальний період прострочення з 05.06.2015р. по 09.12.2016р.

Відповідач стверджує, що позивачем не доведено факту прострочення відповідачем виконання обов'язків по оплаті вартості поставленої продукції за договором, оскільки за умовами останнього такий обов'язок виникає лише після надання продавцем покупцю визначеного переліку документів, докази чого відсутні в матеріалах справи.

Отже, на думку відповідача, у зв'язку з відсутністю прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання за наведеним вище договором, позовні вимоги позивача щодо сплати трьох відсотків річних від простроченої суми та інфляційних втрат на підставі статті 625 Цивільного кодексу України є необґрунтованими та безпідставними.

Господарський суд перевірив розрахунок трьох відсотків річних та визнав його вірним, а вимогу такими, що підлягає задоволенню.

Господарський суд не знаходить правових підстав для нарахування інфляційних втрат, оскільки сторони в договорі визначили інший спосіб компенсації знецінення грошових коштів, а саме перерахунок відносно курсу національної валюти гривні до долара США. В такому випадку нарахування інфляційних втрат є неможливим, оскільки індекс інфляції розраховується лише відносно національної валюти (п. 8.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р.); а здійснений позивачем перерахунок вартості товару по курсу долара США повністю врахував таке знецінення.

В порядку ст.49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати по справі покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1349,06грн., з урахуванням того, що 86,48% позовних вимог позивача судом задоволено.

Згідно пунктом 12 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 року № 7 Про деякі питання практики застосування розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи.

Керуючись ст. ст. 1, 3 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, ст.ст. 11, 202, 509, 525, 526, 530, 536, 549, 610, 612, 625, 629, 692, 712 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173, 174, 193, 199, 231, 232, 265, 266 Господарського кодексу України, ст.ст. 1, 2, 12, 21, 32, 33, 34, 36, 44, 49, 75, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з публічного акціонерного товариства "Арселорміттал Кривий Ріг" (50095, Дніпропетровська область, місто Кривий Ріг, вулиця Орджонікідзе, будинок 1; ідентифікаційний код 24432974) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "МЛ Компані" (50031, Дніпропетровська область, місто Кривий Ріг, вулиця Орджонікідзе, будинок 31; ідентифікаційний код 35005133) 88017,25грн. (вісімдесят вісім тисяч сімнадцять грн. 25 коп.) основної заборгованості; 1924,24грн. (одна тисяча дев'ятсот двадцять чотири грн. 24 коп.) трьох відсотків річних; 1349,06грн. (одна тисяча триста сорок дев'ять грн. 06 коп.) судового збору.

В решті позовних вимог відмовити.

Видати наказ.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи Дніпропетровським апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

01.06.2016 року

Суддя ОСОБА_3