РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.06.2016Справа №910/6701/16

За позовом Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Львівгаз»

до Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз»

про визнання недійсною частини договору

суддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача Волощук П.Ю. - представник за довіреністю № ЛВ 07/1-2293-16 від 01.04.16

від відповідача Дороніна О.М. - представник за довіреністю № 2-79 від 21.03.16

В судовому засіданні 01.06.16, в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» до Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» про визнання недійсною частини договору.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 27.09.2011 між сторонами було укладено договір № /Н29 на транспортування природного газу магістральними трубопроводами. 17.01.2013 сторонами укладено додаткову угоду № 2 до вказаного договору, відповідно до якої вирішили викласти умови договору в новій редакції. За доводами позивача п. 4.2. договору в редакції додаткової угоди № 2 не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки не дає реального відображення про транспортованого природного газу споживачам, а тому просить суд визнати недійсним п. 4.2. договору № /Н29 на транспортування природного газу магістральними трубопроводами від 27.09.2011 в редакції додаткової угоди № 2 від 17.01.2013.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 13.04.2016 порушено провадження у справі № 910/6701/16 за вказаною позовною заявою та призначено розгляд справи в судовому засіданні 25.05.2016.

17.05.2015 на адресу суду надійшли від позивача письмові пояснення по суті спору та документи на виконання вимог ухвали суду.

25.05.2015 відповідач через загальний відділ діловодства суду подав відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначив, що позивачем не надано суду жодних доказів, які б підтверджували той факт, що п. 4.2. договору суперечить нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а тому просив суд відмовити у позові повністю.

У судове засідання, призначене на 25.05.2016, з'явилися представники сторін. Представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позові та просив задовольнити. Представник відповідача проти вимог заперечував.

У судовому засідання за усним клопотанням позивача оголошувалась перерва до 01.06.2016.

31.05.2016 на адресу суду від позивача надійшли письмові пояснення на відзив.

У судове засідання, призначене на 01.06.2016, з'явилися представник сторін.

Представник позивача вимоги підтримав, представник відповідача надав пояснення по суті спору проти позовних вимог заперечував та проси суд відмовити у позовних вимогах повністю.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

27 вересня 2011 року між Дочірньою компанією «Укртрансгаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», правонаступником якої є Публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз» (надалі - газотранспортне підприємство/відповідач) та Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» (надалі - замовник/позивач) було укладено договір на транспортування природного газу магістральними трубопроводами № /Н29 (надалі - договір).

17.01.2013 сторонами укладено додаткову угоду № 1 до договору, відповідно до якої договір викладено в новій редакції.

Відповідно до п. 1.1. договору газотранспортне підприємство зобов'язується надати замовнику послуги з транспортування магістральними трубопроводами природного газу замовника від пунктів приймання-передачі газу в магістральні трубопроводи до пунктів призначення - газорозподільних станцій (далі - ГРС), а замовник зобов'язується внести плату за надані послуги з транспортування природного газу магістральними трубопроводами в розмірі, у строки та порядку, передбачені умовами договору.

У п. 4.2. договору сторони передбачили, що кількість протранспортованого газотранспортним підприємством газу замовника до мережі газорозподільного підприємства визначається вузлами обліку газу, які встановлені на ГРС. Прилади обліку газу повинні відповідати вимогам, установленим для таких приладів обліку спеціально уповноваженим органом у сфері метрології.

У випадку, якщо замовник та/або його споживачі безпосередньо підключені до магістрального трубопроводу газотранспортного підприємства через ГРС, кількість протранспортованого газотранспортним підприємством газу замовнику та/або його споживачам визначається приладами обліку газу, які встановлені на ГРС.

Газотранспортне підприємство на підставі письмового запиту замовника (у разі коли замовник та/або його споживачі безпосередньо підключені до магістрального трубопроводу) допускає його уповноважених представників до зчитувань показників приладів обліку газу на ГРС, але не частіше одного разу на тиждень.

За доводами позивача вказаний пункт (4.2.) договору не відповідає вимогам чинного законодавства, зокрема не дає реального відображення про транспортованого природного газу споживачам, а тому просить суд визнати його недійсним.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Положеннями частини 7 статті 179 Господарського кодексу України визначено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, встановлених Господарським кодексом.

Згідно зі ст. 3 ст. 7 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" (чинного на момент укладення договору) газотранспортні, газорозподільні та газодобувні підприємства під час здійснення транспортування та розподілу природного газу газопроводами, які перебувають у їхній власності чи користуванні на законних підставах, зобов'язані за зверненням суб'єктів ринку природного газу забезпечити їм доступ до цих мереж на підставі укладених договорів.

Відповідно до ст. 13 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" транспортування природного газу здійснюється відповідно до договору. За договором транспортування природного газу газотранспортне підприємство зобов'язується транспортувати природний газ, довірений йому замовником, магістральними трубопроводами до пункту приймання-передачі газу та передати його замовнику, а замовник зобов'язується сплатити газотранспортному підприємству встановлену в договорі вартість транспортування.

Пунктом приймання-передачі газу є об'єкт Єдиної газотранспортної системи України, на якому здійснюється передача природного газу між учасниками газового ринку, обладнаний вузлом обліку природного газу.

Обов'язкові умови для газотранспортних підприємств та споживачів послуг, що надаються такими підприємствами, встановлюються в типовому договорі про транспортування природного газу.

Згідно з п. 1 ст. 4 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" державне регулювання діяльності суб'єктів ринку природного газу, в тому числі суб'єктів природних монополій та суб'єктів господарювання, які діють на суміжних ринках, здійснюється Кабінетом Міністрів України, національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики, та центральними органами виконавчої влади в межах їх повноважень.

Стаття 1 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" визначає, що газотранспортне підприємство це - суб'єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює транспортування природного газу магістральними газопроводами, які перебувають у його власності чи користуванні, та виконує щодо них функції з оперативно-технологічного управління;

Предметом спірного договору є надання послуг з транспортування магістральними трубопроводами природного газу замовника від пунктів приймання-передачі газу в магістральні трубопроводи до пунктів призначення - газорозподільних станцій.

Відповідно до п. 1.2. договору газ замовника, транспортування якого за цим договором здійснює газотранспортне підприємство, призначений для задоволення потреб населення та юридичних осіб, яким природний газ відпускається за роздрібними цінами, диференційованими від річних обсягів споживання, які затверджені НКРЕ для населення.

Згідно з до ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови.

Укладаючи спірний договір сторони керувались постановою НКРЕ № 1579 від 22.09.2011 "Про затвердження типового договору на транспортування природного газу магістральними трубопроводами".

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на наказ Міністерства палива та енергетики України № 618 від 27.12.2005 "Про затвердження Правил обліку природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами, постачання та споживання" (далі - Правила № 618).

Так, згідно з п. 2 Правил № 618 вони поширюються на суб'єктів господарювання, які здійснюють господарську діяльність з постачання та транспортування природного газу розподільними мережами, споживачів газу, крім населення, суб'єктів господарювання, які здійснюють господарську діяльність з проектування, налагоджування вузлів обліку газу, а також з розроблення та виготовлення засобів вимірювальної техніки, які призначені для використання на вузлах обліку газу.

Правила не застосовуються щодо умов визначення об'єму газу та порядку перевірок технічного стану комерційних вузлів обліку газу у разі підключення об'єктів системи газопостачання споживача до магістральних трубопроводів газотранспортних підприємств та до трубопроводів газовидобувних підприємств.

Також в обґрунтування позовних вимог позивач посилається на Правила надання населенню послуг з газопостачання", що затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 2246 від 09.12.1999 (далі - Правила № 2246), які в свою чергу регулюють відносини між газопостачальними підприємствами, газорозподільними підприємствами та фізичними особами (населенням) - споживачами газу.

За змістом п. 10 Правил № 2246 визначається, що розрахунок населення за надані послуги з газопостачання здійснюється починаючи з 1 січня 2007 року за роздрібними цінами, диференційованими залежно від обсягів споживання та/або видів (напрямів) споживання, що встановлені НКРЕ, за показаннями лічильників газу, а у разі їх відсутності - за нормами споживання природного газу.

Крім цього, позивачем зазначається, що п. 3.14 Правила користування природним газом для юридичних осіб, затверджених постановою НКРЕ № 1181 від 13.09.2012 (далі - Правила № 1181), обсяг споживання/розподілу/транспортування газу підтверджується підписаним сторонами актом приймання-передачі (актом про надані послуги), що оформлюється згідно з даними комерційного обліку природного газу.

Проте, суд зазначає, що Правила № 1181 регулюють відносини, які виникають між газопостачальними, газорозподільними, газотранспортними підприємствами та споживачами природного газу (крім населення).

Таким чином, заявляючи вимоги про визнання п. 4.2. договору недійсним, позивач обґрунтовує свої доводи посилаючись на нормативні акти, які регулюють зовсім інші відносини, що складаються між ним та безпосередньо споживачами природного газу.

При цьому, позивач зазначає на невідповідність в договорі, яка прослідковується на наведеному ним прикладі, який зводиться до різних показників протранспортованого газу відповідачем від пунктів приймання-передачі газу в магістральні трубопроводи до пунктів призначення - газорозподільних станцій (ГРС) та позивачем через ГРС до споживачів.

Підписуючи редакцію договору позивач фактично погодився з передбаченими ним умовами, в тому числі і з п. 4.2. договору. Позивач на момент укладення договору не скористався наданим йому законом правом, за наявності заперечень щодо окремих умов договору, скласти протокол розбіжностей (ч. 4 ст. 181 Господарського кодексу України).

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Заявляючи позов про визнання недійсним договору позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним і настанням відповідних наслідків.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ст. 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, частинами 1-3, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що умови договору суперечать нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

Згідно з п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Враховуючи викладене, судом встановлено, що правові підстави для визнання п. 4.2. договору № /Н29 на транспортування природного газу магістральними трубопроводами від 27.09.2011 в редакції додаткової угоди № 2 від 17.01.2013 недійсним відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 49, ст.ст. 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 02.06.2016

Суддя Пукшин Л.Г.