КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" травня 2016 р. Справа№ 911/3411/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Гаврилюка О.М.

Гончарова С.А.

при секретарі судового засідання - Куценко К.Л.

за участю представників:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: Голов`юк Т.Т. - представник за довіреністю б/н від 21.03.2016;

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

на рішення Господарського суду Київської області від 06.10.2015 у справі № 911/3411/15 (суддя Саванчук С.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Тіккуріла"

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

про стягнення 73 450,51 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Київської області від 06.10.2015 (повний текст складено 23.10.2015) у даній справі було припинено провадження в частині стягнення 4 614,46 грн. заборгованості, позов задоволено частково: стягнуто 35 304,14 грн. заборгованості, 6 568,55 грн. - пені, 887,45 грн. - 3 % річних, 20 208,36 грн. - інфляційних втрат, 1 827,00 грн. судового збору та 6 818,05 грн. - витрат на оплату послуг адвоката. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 22.03.2016 (згідно відтиску штемпеля відділення поштового зв'язку на конверті) звернулася до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції у даній справі та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм матеріального права, в неповному обсязі з'ясував обставини справи, зокрема, не дослідив, що строк виконання зобов'язання по оплаті частини поставленого товару у відповідача не настав. Окрім того, зазначив про не дослідження судом першої інстанції тієї обставини, що відповідачем будо погашено частину боргу. Суд першої інстанції також при розгляді справи не врахував акт звірки взаємних розрахунків станом за період: 1 півріччя 2015 р. від 30.06.2015. А тому, на думку апелянта, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 01.04.2016 апеляційну скаргу у даній справі було прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 10.05.2016.

В судовому засіданні 10.05.2016 було оголошено перерву до 26.05.2016.

19.05.2016 через загальний відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду надійшли письмові пояснення відповідача щодо оплати поставленого товару. Окрім письмових пояснень апелянт просив в порядку ст. 101 ГПК України долучити додаткові докази у даній справі, обґрунтовуючи дане клопотання тим, що відповідач не брав участі в розгляді даної справи судом першої інстанції, оскільки не отримував процесуальних документів.

Суд апеляційної інстанції вважає, що таке клопотання про долучення додаткових доказів в порядку ст. 101 ГПК України у даній справі підлягає задоволенню з урахуванням того, що частина вказаних доказів не існувала на момент розгляду даної справи місцевим господарським судом, а причини не подання їх до суду першої інстанції - є поважними з урахуванням наявної в матеріалах справи копії довідки Укрпошти № 41 від 02.03.2016 про ненадходження на адресу відповідача в період з 01.06.2015 по 20.01.2016 рекомендованої кореспонденції.

В судовому засіданні 26.05.2016 було оголошено перерву до 31.05.2016.

30.05.2016 через загальний відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшли додаткові пояснення по справі, в яких останній зазначає про те, що заборгованість, стягнення якої є предметом розгляду у даній справі, дійсно мала місце, однак така заборгованість виникла не у зв'язку з несплатою видаткових накладних №№ Ті000009099 від 06.08.2014, № Ті000009369 від 13.08.2014, № Ті000009849 від 21.08.2014, а взагалі по договору поставки № TR0301167 від 03.02.2014, через що позивачем було невірно розраховано суму основного боргу та штрафні санкції за порушення грошового зобов'язання в частині оплати вказаних видаткових накладних.

В судовому засіданні 31.05.2016 представник відповідача апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати з прийняттям нового про відмову в задоволенні позовних вимог.

Представник позивача в судове засідання 31.05.2016 не з'явився. Про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, про що свідчить наявна в матеріалах справи розписка про день та час наступного судового засідання у даній справі від 26.05.2016.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, оглянувши оригінали документів, заслухавши пояснення представників сторін, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 03.02.2014 між позивачем (як постачальником) та відповідачем (як покупцем) укладено договір поставки від 03.02.2014 № TR0301167 (надалі - договір), відповідно до умов пункту 1.1 якого, постачальник зобов'язується протягом дії договору поставляти товар у відповідності до заявок покупця, а покупець, у свою чергу, - приймати і оплачувати товар, відповідно до торгових умов, визначених договором.

Пунктом 2.1 договору визначено, що поставка товару здійснюється окремими партіями за заявками покупця, підтвердженими постачальником. Заявка вважається підтвердженою постачальником, якщо протягом 3 робочих днів після її отримання постачальник надсилає покупцеві рахунок на товар, замовлений відповідно до заявки.

Згідно з пунктами 2.8, 2.9 договору, на кожну окрему партію товару постачальник зобов'язаний виписати видаткову накладну, податкову накладну, а також єдину товарно-транспортну накладну, яка містить видаткові накладні всіх партій товару в одному транспортному засобі. Приймання товару по кількості та асортименту здійснюється покупцем безпосередньо у момент приймання товару. Підтвердженням належного виконання постачальником зобов'язань із поставки є підписана уповноваженою особою покупця товарно-транспортна накладна та видаткова накладна. Претензії покупця, заявлені після приймання товару по кількості та асортименту не приймаються постачальником до розгляду. Право власності і ризик випадкового знищення або пошкодження товару переходить від продавця до покупця в момент підписання уповноваженим представником покупця товарно-транспортної накладної.

Пунктами 4.1, 4.2, 4.5 договору сторони погодили, що ціна договору складається з суми вартості партій товару, поставлених постачальником та оплачених покупцем протягом строку його дії. Вартість партії товару визначається на підставі ціни на товар, яка обговорюється у протоколі погодження торгівельних умов та зазначаються в рахунках і видаткових накладних. Покупець здійснює оплату кожної окремої партії товару не пізніше дати, яка визначається у відповідності з обумовленою відстрочкою платежу, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника. Датою оплати вважається дата зарахування коштів на поточний рахунок постачальника.

З матеріалів справи вбачається, що 03.02.2014 до договору поставки було укладено додаток № 2 «Протокол погодження торгівельних умов», відповідно до умов пункту 4 якого сторони домовились, що відстрочка платежу становить 45 календарних днів.

Також до договору було укладено додаток № 7 «Специфікація» від 03.02.2014, згідно з яким узгоджені назва товару та об'єм.

Разом з цим, позовні вимоги мотивовані тим, що позивачем, на виконання умов договору, було поставлено відповідачу товар на суму 39 918,60 грн., що підтверджується долученими до матеріалів справи наступними видатковими накладними: № Ті000009099 від 06.08.2014, № Ті000009369 від 13.08.2014, № Ті000009849 від 21.08.2014 (т. 1, а.с. 36-38), що підписані у двосторонньому порядку уповноваженими представниками сторін.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та не спростовано відповідачем, жодних претензій щодо якості або кількості поставленого товару за вказаними накладними матеріали справи не містять.

На виконання умов договору позивачем було виставлено рахунки № Ті000006926 від 05.08.2014, № Ті000007194 від 12.08.2014, № Ті000007489 від 19.08.2014.

Натомість відповідач поставлений товар на оплатив, що й зумовило звернення позивача до суду з позовом про стягнення суми основного боргу та штрафних санкцій за несвоєчасне виконання зобов'язання в частині оплати товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно приписів статей 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистими, сімейними, домашніми або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не виникає з характеру відносин сторін.

Приписами пункту 2 статті 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно зі ст. 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Судом першої інстанції не було враховано, що до порушення провадження у справі 10.03.2015 та 14.05.2015 відповідачем було перераховано 4 000,00 грн. та 5 000,00 грн. на рахунок позивача за товар згідно договору поставки, що підтверджується актом звірки взаємних розрахунків станом за період з січня 2014 по листопад 2015, та копіями квитанцій від 10.03.2015 та 14.05.2015 (оригінали оглянуті судом апеляційної інстанції).

Таким чином, відповідачем до порушення провадження у справі судом першої інстанції було сплачено 9 000,00 грн., які позивач помилково включив до суми основного боргу, а суд першої інстанції - стягнув з відповідача.

Разом з цим позивачем жодним чином не було доведено, що такі оплати (в розмірі 9 000,00 грн.) здійснювались по іншим видатковим накладним, відмінним від тих, стягнення заборгованості по яких є предметом позову у даній справі. Так, позивачем неоплата саме вищенаведених накладних визначена як підстава позову по даній справі.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Статтею 34 ГПК України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Так, встановлений судом апеляційної інстанції факт часткової оплати відповідачем поставленого товару до порушення провадження у справі є наслідком відмови в задоволенні означених вимог. (Аналогічна правова позиція зазначена а постанові Вищого господарського суду України від 20.04.2016 у справі № 913/224/14).

А тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог в цій частині, а тому рішення суду першої інстанції слід, зокрема, змінити в цій частині.

Припиняючи провадження у справі на суму 4614,46 грн. суд першої інстанції виходив з того, що після порушення провадження у справі відповідачем сплачено борг в сумі 4614,46 грн., що відповідно до п. 1-1 ст. 80 ГПК України є підставою для припинення провадження у зв'язку з відсутністю спору між сторонами у вказаній частині вимог, однак, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо розміру сплаченого боргу після порушення провадження у справі та не врахував, що відповідачем після порушення провадження у даній справі до винесення рішення було сплачено наступні платежі:

12.08.2015 - на суму 1 004,14 грн.,

14.08.2015 - на суму 500,00 грн.,

18.08.2015 - на суму 500,00 грн.,

26.08.2015 - на суму 500,00 грн.,

01.09.2015 - на суму 1 400,00 грн.,

14.09.2015 - на суму 500,00 грн.,

22.09.2015 - на суму 600,00 грн., що разом становить 5 004,14 грн.

Здійснення вказаних платежів підтверджується квитанціями, копії яких містяться в матеріалах справи, а оригінали були оглянуті судом апеляційної інстанції.

А тому доводи апелянта про невірно означений в позовній заяві розмір заборгованості та часткову оплату поставленого товару після порушення провадження у справі, приймаються судом апеляційної інстанції як обґрунтовані.

Таким чином, припиненню в порядку пункту 1-1 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України підлягало провадження у справі в частині стягнення 5 004, 14 грн. основного боргу, а не в сумі 4 614,46 грн., (як було помилково зазначено в рішенні місцевого господарського суду у даній справі). Отже, стягненню підлягає сума основного боргу в розмірі 25 914,46 грн. (39 918,60 грн. - 9 000,00 грн. - 5 004,14 грн.).

В статті 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно статті 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Одним із видів господарських санкцій, які відповідно до статті 217 ГК України можуть застосовуватися у сфері господарювання, є штрафні санкції, що можуть застосовуватися у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня) відповідно до умов договору між сторонами.

В частині 6 статті 231 ГК України вказано, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

За приписами ч.4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Разом з тим, згідно зі ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

У п.5.2 договору сторони визначили, що покупець несе відповідальність за порушення своїх грошових зобов'язань та сплачує пеню в розмірі відсоткової ставки Національного банку України від простроченої суми за весь час прострочення.

Так, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача 20 208,36 грн. пені, зокрема, за період з 23.09.2014 по 25.06.2015 на суму 3596,63 грн., з 29.09.2014 по 25.06.2015 в розмірі 6 688,93 грн., з 06.10.2014 по 25.06.2015 на суму 2 150,54 грн.

Так, з наданого до позовної заяви розрахунку вбачається, що при обчисленні розміру пені позивач не врахував положення ч.6 ст.232 ГК України, яка встановлює, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Разом з цим, за змістом укладеного між сторонами правочину, іншого строку нарахування штрафних санкцій передбачено не було.

Суд апеляційної інстанції зробив власний розрахунок пені (з урахуванням встановленого законодавством обмеження строку нарахування пені та враховуючи часткову оплату суму основного боргу до порушення провадження у справі в розмірі 9 000,00 грн., за кожною видатковою накладною окремо, з урахуванням погодженою сторонами відстрочки платежу в 45 календарних днів), а також 3 % річних та інфляційних втрат та дійшов висновку про обґрунтованість стягнення з відповідача суми пені у розмірі 5 158,89 грн., 3% річних у розмірі 683,28 грн., а також інфляційних втрат у розмірі 15 666,70 грн. за заявлені періоди.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції не приймає доводи апелянта, що погашення заборгованості за вказаними видатковими накладними відбулося ще 17.12.2014, оскільки матеріали справи не містять доказів повної оплати виставлених позивачем вказаних рахунків № Ті000006926 від 05.08.2014, № Ті000007194 від 12.08.2014, № Ті000007489 від 19.08.2014 станом на день ухвалення рішення судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, в матеріалах даної справи відсутні докази того, що оплата виставлених позивачем рахунків № Ті000006926 від 05.08.2014, № Ті000007194 від 12.08.2014, № Ті000007489 від 19.08.2014 відбулась саме 17.12.2014.

А тому твердження відповідача, що нарахування штрафних санкцій мало припинитись саме 17.12.2014 (у зв'язку зі сплатою поставленого товару) є необґрунтованими, та такими, що суперечать матеріалам справи.

Окрім цього судом апеляційної інстанції не приймаються доводи апелянта про неналежне повідомлення місцевим господарським судом відповідача про час та місце судових розглядів даної справи (в суді першої інстанції) як на підставу для скасування рішення в порядку п. 2 ч. 3 ст. 104 ГПК України, оскільки матеріали справи містять рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень (т. 1, а.с. 5, 158, 275), які свідчать про належне повідомлення відповідача про час та місце судових засідань під час розгляду даної справи в суді першої інстанції, а той факт, що у відділення зв'язку не значиться вручення стороні процесуальних документів є лише підставою для відновлення строку на апеляційне оскарження та врахування поважності причини несвоєчасного подання доказів.

Позивачем також було заявлено до стягнення з відповідача витрати на правову допомогу в суді в розмірі 7 410,00 грн.

З приводу даної вимоги суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи (частина 1 ст. 44 ГПК України).

В контексті цієї норми, судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавалися та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами.

Згідно зі ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Відповідно до п. 6.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК України. Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон) адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об'єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги (ч. 1 ст. 26 Закону).

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Як вбачається з матеріалів справи, 24.06.2015 між позивачем (клієнт за умовами договору) та Адвокатським об'єднанням «Штайєр, Ніколаєнко та партнери» було укладено договір № 24/06/15 про надання правової допомоги (т. 1, а.с. 44-45), відповідно до умов якого, адвокат може здійснювати представництво клієнта, зокрема, в господарському суді, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання цього договору.

Додатком № 1 сторони погодили, що клієнт виплачує адвокату гонорар в розмірі 1250 грн. за одну робочу годину. Відповідно до п. 5 даного додатку оплата гонорару здійснюється протягом 3 днів з дня укладення (підписання) акту прийому-передачі наданих послуг.

Згідно з актом пройому-передачі наданих послуг № 1, загальний розмір гонорару за період з 25 по 30 червня 2015 становить 7 410,00 грн., в тому числі -2 470,00 грн. за перевірку та комплектування пакету документів для пред'явлення до суду та надсилання відповідачу.

На виконання даного договору, 07.07.2015 клієнтом було перераховано 7 410,00 грн. на рахунок адвокатської компанії.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (надалі - ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пункт 9 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» зазначає представництво як один із видів адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов'язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов'язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов'язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Частина 5 статті 14 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначає, що стороною договору про надання правової допомоги є адвокатське бюро.

Відповідно до частини 3 статті 30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що позивач має право на часткове відшкодування відповідачем витрат, понесених на правову допомогу, виходячи, зокрема, з принципу розумності, співрозмірності та справедливості.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції зазначає, при здійсненні розрахунку позовних вимог, адвокатським об'єднанням «Штайєр, Ніколаєнко та партнери» було частково невірно визначено розмір суми основного боргу, а також здійснено обчислення пені без врахування положення ч.6 ст.232 ГК України, яка встановлює, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, що стало підставою для лише часткового задоволення позовних вимог.

За таких обставин, виходячи з норми права щодо того, що при визнанні розміру гонорару слід виходити з принципів розумності (ч. 3 ст. 30 Закону), Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення клопотання позивача та відшкодування за рахунок відповідача суми судових витрат на правову допомогу в розмірі 1378,00 грн., яка, на думку суду, відповідає принципам розумності та справедливості, а також є співрозмірною з якістю та кількістю фактично наданих послуг. Правової позиції щодо вирішення питання розподілу судових витрат, які підлягають сплаті за послуги адвоката, з застосування критерію розумності також дотримується Вищий господарський суд України (постанова від 31.07.2012 справа № 10/577, постанова від 10.02.2015 справа № 910/20546/13).

Враховуючи неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи (з урахуванням частково правильного задоволення позовних вимог), апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні в порядку п. 4 ч. 1 ст. 103 ГПК України.

Судовий збір за розгляд даної справи у суді першої та апеляційної інстанції покладається на сторони пропорційно задоволеним вимогам у порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 32-34, 36, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Господарського суду Київської області від 06.10.2015 у справі № 911/3411/15 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 06.10.2015 у справі № 911/3411/15 -змінити, виклавши його резолютивну частину в наступній реакції:

Припинити провадження у справі в частині стягнення 5004 (п'ять тисяч чотири) грн. 14 коп. заборгованості.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (09108, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код ЄДРПОУ НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Тіккуріла» (04073, м. Київ, вул. Марка Вовчка, 14, ідентифікаційний ) 25 914 (двадцять п'ять тисяч дев'ятсот чотирнадцять) грн. 46 коп. - суми основного боргу; 5 158 (п'ять тисяч п'ятдесят вісім) грн. 90 коп. - пені, 683 (шістсот вісімдесят три) грн. 28 коп. - 3 % річних, 15 666 (п'ятнадцять тисяч шістсот шістдесят шість) грн. 70 коп. - інфляційних втрат; 1 179 (одна тисяча сто сімдесят дев'ять) грн. 60 коп. - судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 1 378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн. 00 коп. - витрат на оплату послуг адвоката.

В решті задоволення позову - відмовити.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Тіккуріла" (04073, м. Київ, вул. Марка Вовчка, 14, ідентифікаційний ) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (09108, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код ЄДРПОУ НОМЕР_1) 712,14 грн. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

4. В решті задоволення апеляційної скарги -відмовити.

5. Видачу наказів доручити місцевому господарському суду.

6. Матеріали справи № 911/3411/15 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді О.М. Гаврилюк

С.А. Гончаров