РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2016 Справа № 910/31686/15

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Головіної К.І., при секретарі судового засідання Мельник Ю.О., розглянувши матеріали справи

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Тіволі"

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія",

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер Ессет Менеджмент"

про визнання договору недійсним

за участю представників:

від позивача:Макаренко Ю.О.- представник за довіреністю б/н від 16.12.2015 р.
від відповідача -1:Цой Д.С.- представник за довіреністю № 60 від 03.05.2016 р.
від відповідача -2:Тараненко А.І.- представник за довіреністю № 90 від 03.04.2016 р.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Тіволі" (далі - ТОВ "Тіволі") звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" (далі - ТОВ "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія", відповідач-1), Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер Ессет Менеджмент" (далі - ТОВ "Інтер Ессет Менеджмент", відповідач-2) про визнання договору відступлення права вимоги № 20/07УКСБ від 22.07.2015 р. недійсним.

Свої вимоги ТОВ "Тіволі" обґрунтовує тим, що вказаний договір не відповідає вимогам чинного законодавства та порушує права позивача, оскільки заборгованість по кредиту рахується в доларах США, а у відповідача-2 відсутня ліцензія Національного банку України на здійснення валютних операцій. Також укладення спірного правочину про відступлення права вимоги здійснено поза межами цивільної дієздатності відповідача-1 - ТОВ "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія", яке є фінансовою установою, а укладення спірного договору не відноситься до діяльності відповідача-1 (надання фінансових послуг).

Посилаючись на ст.ст. 203, 215 ЦК України, позивач просить визнати договір відступлення права вимоги № 20/07УКСБ від 22.07.2015 р. недійсним.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити.

Представник відповідача-1 - ТОВ "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" проти позову заперечив, зазначив, що відступлення права грошової вимоги до ТОВ "Тіволі", яке він передав відповідачу-2 - ТОВ "Інтер Ессет Менеджмент" є таким, що відбулось, про що свідчить перерахування відповідачем-2 грошових коштів. Також спірний договір вчинений сторонами в межах їх цивільної дієздатності, а валютний еквівалент (долар США), зазначений у кредитному договорі, за яким здійснюється відступлення права вимоги, не впливає на виконання сторонами оспорюваного правочину. Просив відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача-2 - ТОВ "Інтер Ессет Менеджмент" позовні вимоги не визнав, зазначив, що право вимоги за кредитним договором відповідач-1 - ТОВ "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" набуло та відступило у національній валюті (гривні), при цьому заборгованість за кредитним договором (яка зазначена у доларах США), містить гривневий еквівалент відповідно до курсу Національного банку України. Крім того, зазначив, що діяльність ТОВ "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" не обмежується наданням фінансових послуг, дозвіл на які надані Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, а укладення спірного договору відступлення права вимоги відноситься до господарської діяльності відповідача-1, яку останній здійснює на власний розсуд. Просив відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 03.08.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк" (банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Тіволі" (позичальник) був укладений кредитний договір № (далі - кредитний договір), відповідно до якого банк надає позичальнику кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 1 500 000,00 дол. США у порядку і на умовах, визначених цим договором (п. 1.1 кредитного договору).

Надання кредиту здійснюється окремими траншами у термін з 06.08.2007 р. по 06.08.2008 р., з процентною ставкою 11,5 % річних, а понад встановлений у договорі строк - 17,25 % (п.п.1.3.1, 1.3.2 кредитного договору).

У подальшому до кредитного договору були внесені зміни шляхом укладення додаткових угод до нього, відповідно до яких сторони встановили процентну ставку за користування кредитними коштами у розмірі 12,5 %, а понад встановлений у договорі строк - у подвійному розмірі від ставки, що діє для строкової суми основного боргу.

Також судом встановлено, що 22.07.2015 року між Публічним акціонерним товариством "УкрСиббанк" (первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" (новий кредитор) був укладений договір про відступлення права вимоги (далі - договір про відступлення права вимоги-1), відповідно до якого первісний кредитор в порядку та на умовах, визначених цим договором та чинним в Україні законодавством, за плату, передбачену даним договором, в повному обсязі відступає, а новий кредитор набуває в повному обсязі право грошових вимог первісного кредитора за кредитним договором № 0 від 03.08.2007 року з усіма змінами та доповненнями до нього, укладеного між первісним кредитором та ТОВ "Тіволі" (боржник) (п. 1.1. договору про відступлення права вимоги-1).

Відповідно до п. 1.2 договору про відступлення права-1 сума заборгованості боржника за кредитним договором станом на день підписання цього договору становить 3 038 993,81 долари США, що відповідає сумі 66 923 083,67 грн. за офіційним курсом НБУ на день укладання цього договору.

У свою чергу, ТОВ "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" (первісний кредитор) уклало з ТОВ "Інтер Ессет Менеджмент" (новий кредитор) договір про відступлення права вимоги № 20/07УКСБ від 22.07.2015 р. (далі - договір про відступлення права вимоги-2, оспорюваний договір), відповідно до якого ТОВ "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" в порядку і на умовах, визначених цим договором, відступає, а новий кредитор набуває в повному обсязі право грошових вимог первісного кредитора за кредитним договором № від 03.08.2007 р., зі всіма змінами та доповненнями до нього (п. 1.1 договору про відступлення права вимоги-2).

Відповідно до договору про відступлення права вимоги-2 сума заборгованості боржника (ТОВ "Тіволі") за кредитним договором, станом на день підписання цього договору становить 3 037 245,62 дол. США, що еквівалентно за офіційним курсом Національного банку України 66 923 083,67 грн.

Пунктом 1.3 договору про відступлення права вимоги-2 встановлено, що моментом переходу права вимоги первісного кредитора (ТОВ "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія") за кредитним договором до нового кредитора (ТОВ "Інтер Ессет Менеджмент") вважається момент надходження суми вартості відступленого права, передбаченого п. 2.1 цього договору, на рахунок первісного кредитора. До нового кредитора переходить право вимоги в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Згідно з п.п. 2.1, 2.2 договору про відступлення права вимоги-2 первісний кредитор та новий кредитор домовились, що вартість відступленого права вимоги за кредитним договором складає 7 695 000,00 грн. та повинна бути сплачена новим кредитором у гривнях на рахунок первісного кредитора.

Відповідно до п. 3.5 договору про відступлення права вимоги-2 первісний кредитор зобов'язаний не пізніше 5 календарних днів з моменту переходу до нового кредитора права вимоги, письмово повідомити боржника про відсутплення права вимоги за кредитним договором на користь нового кредитора.

Договір про відступлення права вимоги-2 вважається укладеним з моменту його підписання та діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань (пункт 8.1).

Вирішуючи спір по суті та перевіряючи доводи сторін, суд виходив з наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передачі ним своїх прав іншій особі за правочином.

Частиною 1 ст. 514 Цивільного кодексу України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не передбачено договором або законом. Відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав.

Як вбачається з матеріалів справи, на момент укладення спірного договору про відступлення права вимоги-2, а саме - 22.07.2015 року, ТОВ "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" володіло дійсним правом грошової вимоги до боржника на підставі виконаного договору відступлення права вимоги-1 між первісним кредитором ПАТ "УкрСиббанк" та ТОВ "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія".

У подальшому, за умовами договору про відступлення права вимоги-2 відповідач-2 - ТОВ "Інтер Ессет Менеджмент" перерахував відповідачу-1 - ТОВ "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" грошові кошти, в якості відступленого права вимоги у сумі 7 695 000,00 грн., про що свідчить банківська виписка з рахунку ТОВ "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія".

У силу ч. 1 ст. 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які передбачені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно зі ст. 638 Цивільного кодексу України договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов.

Дослідивши зміст договору про відступлення права вимоги-2, що оскаржується, суд приходить до висновку, що він містить всі необхідні суттєві умови, передбачені законом: предмет, строки та порядок виконання зобов'язань, порядок розрахунків та підстави заміни кредитора у зобов'язанні, обсяг прав, що переходять новому кредитору, що узгоджується з вимогами Цивільного кодексу України. У подальшому зазначений договір був скріплений підписами повноважених осіб і печатками підприємств.

Отже, на час укладення спірного правочину сторони досягли взаємної згоди щодо усіх його істотних умов, зокрема і суми відступленого права вимоги та її грошового еквіваленту.

Позивач вважає вказаний договір таким, що укладений з порушенням норм чинного законодавства, оскільки відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютний контроль" передбачено розрахунки між сторонами в іноземній валюті на підставі ліцензії на здійснення валютних операцій, в той час як у відповідача-2 - ТОВ "Інтер Ессет Менеджмент" така ліцензія на стягнення боргу відсутня.

Відповідно до ч. 2 ст. 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Судом встановлено, що оспорюваний правочин містить гривневий еквівалент суми відступленого права вимоги, про що зазначено у п. 2.1 договору, а також визначення гривневого еквіваленту суми заборгованості за кредитним договором, про що вказано у п. 1.2 договору.

При цьому ані кредитний договір № 0 від 03.08.2007 року, ані договір про відступлення права вимоги-2 не містить положень про заборону сторонам здійснювати розрахунки в національній валюті України.

Крім того, суд зазначає, що договором відступлення права вимоги-2 не обмежено право позивача, як боржника за кредитним договором, здійснити погашення кредитної заборгованості відповідачу-2 - ТОВ "Інтер Ессет Менеджмент" у національній валюті (гривні), визначеній пунктом 1.2 договору № 20/07УКСБ від 22.07.2015 р.

Також, як вбачається зі змісту оспорюваного правочину, правовідносини, що виникли між відповідачами-1, 2 на підставі спірного договору № 20/07УКСБ від 22.07.2015 р., фактично є правовідносинами за договором купівлі-продажу права грошової вимоги за кредитним договором № 0 від 03.08.2007 року, внаслідок чого спірний договір не передбачає здійснення валютних операцій.

При цьому, укладаючи договір про відступлення права вимоги-2, ТОВ "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" не обов'язково повинна бути банківською установою, оскільки кредитні кошти даним підприємством не надаються, відсотки не нараховуються, а лише стягується встановлена на день відступлення за цим договором заборгованість. Також відповідач-1 не зобов'язаний отримувати ліцензії (дозволи) для укладення оспорюваного правочину, оскільки реєстрація товариства в якості фінансової установи надає йому право бути стороною у договорах відступлення права вимог, а посилання позивача на п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю" стосується лише банківських установ.

Щодо другої підстави для визнання договору недійсним (укладення договору не відноситься до діяльності фінансової установи) суд зазначає наступне.

Глава 47 ЦК України визначає, що такий правочин, як відступлення права вимоги не містить будь-яких обмежень з приводу того, між якими особами (юридичними чи фізичними) може укладатись такий договір.

ТОВ "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" є товариством, яке здійснює свою діяльність відповідно до глави 9 ГК України та глави 2 Закону України "Про господарські товариства". Додаткова наявність будь-яких ліцензій та свідоцтв відповідних органів для здійснення діяльності, що підлягає ліцензуванню розширює діяльність товариства, шляхом надання йому права займатися діяльністю для якої необхідне отримання відповідного свідоцтва або ліцензії, однак, при цьому, не позбавляє його права господарювання, які надані йому загальними нормами, як товариству.

Таким чином, твердження позивача про те, що фінансова компанія повинна вчиняти лише правочини в межах фінансової діяльності, є необгрунтованим. При цьому сам позивач не зазначив правову підставу (норму закону), яка б містила заборону юридичним особам, які є суб'єктами фінансових послуг, здійснювати свою діяльність відповідно до своєї форми господарювання. А його посилання на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 15.04.2015 р. у справі № 6-59цс15, суд відхиляє, оскільки ТОВ "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" не є кредитною спілкою та не здійснює свою господарську діяльність виключно за правилами, встановленими Законом України «Про кредитні спілки».

При цьому суд звертає увагу, що відповідно до частини 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам, визначати умови такого договору. Однак під час укладення договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента.

Отже, судом встановлено, що договір відступлення права вимоги № 20/07УКСБ від 22.07.2015 р. був укладений між ТОВ "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" та ТОВ "Інтер Ессет Менеджмент" за взаємної згоди і за відсутності законодавчих заборон на укладення таких угод.

Зважаючи на встановлені обставини справи та враховуючи положення чинного законодавства, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання спірного договору недійсним, у зв'язку з чим у позовних вимогах ТОВ "Тіволі" необхідно відмовити.

Згідно статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 44, 49, 32 - 34, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Тіволі" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія", Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер Ессет Менеджмент" про визнання договору відступлення права вимоги № 20/07УКСБ від 22.07.2015 р. недійсним.

Рішення ухвалено в нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частини в судовому засіданні 26 травня 2016 року.

Повний текст рішення підписаний 31 травня 2016 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня підписання повного тексту рішення.

Суддя Головіна К.І.