ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" травня 2016 р. Справа № 920/947/14

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Білецька А.М., суддя Могилєвкін Ю.О.,

суддя Істоміна О.А.

при секретарі Кохан Ю.В.

за участю представників:

позивача ОСОБА_1, за довіреністю б/н від 17.12.2015

відповідача ОСОБА_2, за довіреністю № 813 від 25.04.2016

3-ї особи не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "ОСОБА_3 банк "Столичний", м. Суми - ОСОБА_4 (вх. №1175 С/3) на ухвалу господарського суду Сумської області від 18.09.14 у справі № 920/947/14

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Іст Грейнс", м. Одеса

до Публічного акціонерного товариства "ОСОБА_3 банк "Столичний", м. Суми

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "СРЗ "Южний Севастополь", м. Севастополь

про стягнення 68451942 грн. , -

ВСТАНОВИЛА:

До господарського суду звернулося ТОВ Іст Грейнс з позовом до ПАТ АБ Столичний про стягнення 68451942 грн. заборгованості за гарантією.

18.09.2014р. сторони звернулись до суду із заявою про затвердження мирової угоди у справі.

Ухвалою господарського суду Сумської області від 18.09.2014 по справі № 920/947/14 (суддя Рунова В.В.) заяву сторін про затвердження мирової угоди задоволено. Затверджено мирову угоду між сторонами у редакції, що викладена в резолютивній частині ухвали. Провадження у даній справі припинено.

Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "ОСОБА_3 банк "Столичний", м. Суми - ОСОБА_4 на ухвалу господарського суду Сумської області від 18.09.2014 по справі № 920/947/14 подано апеляційну скаргу, в якій скаржник просить дану ухвалу скасувати та винести у справі нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю. Судові витрати скаржник просить покласти на позивача. Крім того, заявником апеляційної скарги подано клопотання про відновлення пропущеного строку подання апеляційної скарги.

В обґрунтування викладених вимог заявник апеляційної скарги зазначає про те, що суд першої інстанції при винесенні ухвали не зясував, чи виник у відповідача обовязок щодо оплати боргу згідно Гарантії, а також не звернув увагу на деякі обставини, які свідчать про фіктивність правочину щодо банківської гарантії від 28.01.2013.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 27.04.2016 апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "ОСОБА_3 банк "Столичний" на ухвалу господарського суду Сумської області від 18.09.2014 по справі № 920/947/14 прийнято до провадження та призначено до розгляду на 12.05.2016 у складі колегії суддів: головуючий суддя Барбашова С.В., суддя Білецька А.М., суддя Істоміна О.А.

11.05.2016 ТОВ Іст Грейнс надало відзив на апеляційну скаргу, в якому з доводами Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "ОСОБА_3 банк "Столичний" не погоджується, вважає їх безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскаржувану ухвалу без змін.

В звязку з відпусткою судді Барбашової С.В. та за результатом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 12.05.2016 сформовано склад колегії суддів: головуючий суддя Білецька А.М., суддя Могилєвкін Ю.О., суддя Істоміна О.А.

12.05.2016 Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "ОСОБА_3 банк "Столичний" ОСОБА_4 звернувся до суду з клопотанням про залучення додаткових доказів у справі.

В судовому засіданні 12.05.2016 оголошено перерву до 17.05.2016.

Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "ОСОБА_3 банк "Столичний" ОСОБА_4 надав додаткові пояснення щодо апеляційної скарги, в яких вважає, що ухвалу господарського суду Сумської області від 18.09.2014 у справі № 920/947//14 потрібно скасувати на підставі того, що факти викладені в п. 2.2 мирової угоди не відповідають дійсності. Заявник апеляційної скарги посилається на те, що фактично повідомлення про сплату гарантійного зобовязання надійшло не по SWIFT, а по телексу, на якому відсутня відмітка банку про його отримання, а також зазначає про те, що банк не був підключений до системи SWIFT, що підтверджується відповідною довідкою.

Крім того, 17.05.2016 Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "ОСОБА_3 банк "Столичний" ОСОБА_4 у додаткових поясненнях посилається на те, що вимога про сплату гарантійного зобовязання не підтверджується матеріалами справи, тому вважає, що п. 2.2 мирової угоди не відповідає дійсності.

17.05.2016 ТОВ Іст Грейнс надало додаткові пояснення по справі, в яких зазначає про відсутність підстав для відмови у затвердженні мирової угоди, оскільки банк визнав та підтвердив вимоги платежу відповідно до вимог чинного законодавства та Гарантії.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 17.05.2016 розгляд справи відкладено на 25.05.2016.

25.05.2016 ТОВ Іст Грейнс надало додаткові пояснення до відзиву, в яких наполягає на тому, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а оскаржувана ухвала про затвердження мирової угоди від 18.09.2014 не суперечить інтересам сторін, іншим особам, а також чинному законодавству. При цьому, позивач зазначає про те, що вимога про сплату заборгованості була відправлена банку у відповідності до вимог Гарантії та чинного законодавства, посилаючись на те, що позивач, дотримуючись процедури встановленої гарантією, надіслав відповідне SWIFT-повідомлення на адресу, зазначену в Гарантії, чим виконав її умови.

3-я особа в призначене судове засідання не зявилась, будь-яких пояснень по справі не надала.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи та докази на їх підтвердження, їх юридичну силу, розглянувши доводи апеляційної скарги, письмові докази, долучені до матеріалів справи, встановила наступне.

Згідно статті 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як свідчать матеріали справи, 28.01.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Іст Грейнс" (покупець) та Tовариством з обмеженою відповідальністю "СРЗ "Южний Севастополь" (постачальник) укладено договір поставки сільськогосподарської продукції № С/Псв-2 (далі - договір), відповідно до умов якого, постачальник зобов'язався поставити, а покупець прийняти і оплатити сільськогосподарську продукцію.

Передплата кожної партії товару, що вказаний у додаткових угодах до цього договору (внесених змін до додаткової угоди до цього договору), проводиться за умови надання постачальником, наступних документів: рахунку-фактури на передоплату товару; реєстраційних документів, що визначені пункті 8.4 цього договору; оригіналу банківської гарантії, що підписана банком, який виступає у якості гаранта постачальника в разі невиконання взятих на себе зобов'язань. Банківська гарантія повинна включати та покривати суму передоплати, що буде визначатись відповідною додатковою угодою до цього договору та штрафу в разі невиконання взятих на себе постачальником зобовязань за цим договором, що передбачений розділом 6 цього договору (пункт 2.5. Договору).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором, постачальник надав позивачеві банківську гарантію від 28.01.2013 виконання договору поставки сільськогосподарської продукції № С/Псв-2 від 28.01.2013 року (далі - за текстом - Гарантія), видану Публічним акціонерним товариством ОСОБА_3 "Столичний" (гарант), відповідно до тексту якої, гарант безвідклично та безумовно, без заперечень зобов'язався сплатити позивачеві на першу письмову вимогу будь-яку суму, яка не перевищує 104 760 000,00 грн., протягом п'яти днів з дати отримання вимоги про сплату у разі порушення постачальником зобов'язань за договором.

Умовами Гарантії встановлено, що надана вона для забезпечення належного виконання постачальником товару як Принципалом зобов'язань за договором, у тому числі, але не обмежуючись, зобов'язаннями Принципала щодо сплати штрафних санкцій та збитків, зумовлених невиконанням або неналежним виконанням Принципалом зобов'язань за договором.

28.01.2013 року між позивачем та постачальником було укладено додаткову угоду №1 до договору, якою сторони, зокрема, встановили суму попередньої оплати за поставлений товар у розмірі 100% від загальної вартості товару, що в грошовому виразі становить 78 570 000,00 грн. (пункт 4 додаткової угоди до договору). Також сторони визначили, що сплата вищевказаної попередньої оплати повинна була бути проведена протягом двох банківських днів з моменту укладення даної додаткової угоди та за умови надання всіх документів відповідно до умов договору.

В рамках укладеного договору між зобовязаними контрагентами були здійсненні визначені господарські операції.

Так, на виконання умов договору та додаткової угоди № 1 до договору позивач сплатив постачальникові передплату за товар у розмірі 78 570 000,00 грн.

Однак, постачальник в порушення умов договору не виконав умови договору та взагалі поставку товару не здійснив, в тому числі з урахуванням угоди про пролонгацію терміну поставки товару за договором.

14.08.2013 року між позивачем та постачальником було укладено угоду до договору поставки, пунктом 1 якої сторони за обопільною згодою та у зв'язку з виробничою необхідністю визначили наступну кінцеву дату поставки товару 01.10.2013 року.

Угода вступає в силу за умови надання постачальником документа про продовження дії гарантії до 24.12.2013 року включно (пункт 2 вказаної угоди).

Разом з тим, не здійснивши поставку товару у порушення своїх зобовязань за договором, відповідач частково повернув позивачеві кошти, сплачені у якості передплати згідно додаткової угоди 1 до договору, у загальній сумі 14 800 000,00 грн.

В подальшому, 20.08.2013 року відповідачем прийнято рішення та внесено зміни до Банківської гарантії в частині продовження терміну Банківської гарантії до 24.12.2013 року, і будь-яка вимога платежу повинна бути отримана гарантом не пізніше вказаної дати, після настання якої ця Гарантія втрачає чинність, незалежно від того чи буде вона повернута гаранту, чи ні. Решта умов Банківської гарантії виконання договору № С/СПв-2 від 28.01.2013 (з урахуванням додатку № 1 від 28.01.2013, додатку № 2 від 28.01.2013) залишаються незмінними.

В процесі виконання умов договору у постачальника виникла заборгованість перед позивачем щодо попередньої оплати товару, який не був поставлений, у розмірі 63 770 000,00 грн.

Факт наявності вказаної заборгованості постачальника у розмірі 63 770 000,00 грн. перед позивачем сторонами у справі не спростовується та, зокрема, підтверджується також Актом звірки взаємних розрахунків за договором, підписаним і скріпленим печатками позивача та постачальника станом на 31.12.2013 року.

За наслідками невиконання постачальником умов договору позивач звернувся до відповідача з ОСОБА_5 № 523 від 12.12.2013 року про сплату платежу за Гарантією, (тобто, в межах строку дії Гарантії) з виконання договору (засвідчена копія ОСОБА_5 платежу міститься в матеріалах справи).

За змістом вимоги платежу позивач вимагав від відповідача сплати 63 770 000,00 грн. як суми отриманої та неповернутої постачальником попередньої оплати за договором та штрафних санкцій за невиконання постачальником зобов'язань за договором. Всього за ОСОБА_5 платежу позивачем заявлено до сплати 68 451 942,00 грн., що не перевищує 104 760 000,00 грн. як розміру наданої відповідачем банківської Гарантії з невиконання Принципалом зобов'язань за договором.

Як стверджує позивач, відповіді гарант на вказану вимогу не надав, вимогу платежу не погасив, що стало підставою для звернення з відповідним позовом до суду для відновлення своїх порушених прав і інтересів.

Під час розгляду даної справи судом першої інстанції, сторони звернулись до господарського суду із заявою про затвердження між ними мирової угоди та виклали у наданій заяві зміст цієї угоди.

Ухвалою господарського суду Сумської області від 18.09.2014 року по справі №920/947/14 затверджено мирову угоду, яка була укладена між сторонами від 18.09.2014 року. Провадження у справі №920/947/14 припинено не підставі пункту 7 статті 80 ГПК України.

Обґрунтовуючи підстави для скасування ухвали місцевого суду від 18.09.2014 року, якою було затверджено мирову угоду між сторонами у справі, скаржник зазначив, що суд першої інстанції не зясував чи виник у відповідача обовязок щодо сплати боргу згідно гарантії від 28.01.2013 на суму 68 451 942,00 грн., посилаючись також на те, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваної ухвали не досліджувались обставини щодо направлення позивачем на адресу відповідача (гаранта) вимоги про сплату грошової суми в розмірі 68 451 942,00 грн. згідно гарантії від 28.01.2013, в порядку, передбаченому умовами договору та самою гарантією.

Отже, правовідносини між сторонами виникли на підставі гарантії. Особливості регулювання цих правовідносин визначено §4 гл.49 ЦК, положеннями гл.22 ГК, Положенням про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах, затвердженого постановою правління НБУ від 15.12.2004 №639, уніфікованими правилами міжнародної торгової палати для гарантій за першою вимогою 1992 року.

Як вбачається з матеріалів справи, 28.01.2013 Публічним акціонерним товариством ОСОБА_3 «Столичний» була видана Товариству з обмеженою відповідальністю «ІСТ ГРЕЙС» банківська гарантія з метою забезпечення виконання ТОВ "СРЗ "Южний Севастополь" зобовязання за договором поставки № С/СПв-2 від 28.01.2013, відповідно до якої грошовий обсяг банківської гарантії - сума вимоги повинна не перевищувати 104 760 000,00 грн.

Як зазначалось вище, 20.08.2013 року були внесені зміни до Банківської гарантії в частині терміну дії банківської гарантії - до 24.12.2013 року включно.

Згідно тексту гарантії, гарант (ОСОБА_3) безвідклично і безумовно, без заперечень, зобовязується сплатити позивачу на першу письмову вимогу будь-яку суму, яка не перевищує (з урахуванням змін до гарантії) 104 760 000,00 грн. протягом пяти днів з дати отримання вимоги про сплату у разі порушення постачальником зобовязань за договором.

Відповідно до статті 546 ЦК України, гарантія є одним зі способів забезпечення виконання зобовязань.

Згідно статті 560 ЦК України, за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (ОСОБА_6) гарантує перед кредитором (Бенефіціаром) виконання боржником (Принципалом) свого обовязку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобовязань боржником.

Отже, вбачається, що обовязковою умовою предмету банківської гарантії є існування у Принципала перед Бенефіціаром зобовязання, виконання якого у порядку передбаченому основним зобовязанням забезпечується гарантією.

Зміст статті 562 ЦК України про належність виконання зобовязання гаранта від припинення або недійсності основного зобовязання, не спростовує вимог статей 546, 560 ЦК України, в яких зазначено, що гарантія є способом забезпечення виконання зобовязань, у відповідності до якої гарант відповідає перед кредитором за порушення зобовязань боржником.

Умовами Гарантії встановлено, що надана вона для забезпечення належного виконання постачальником товару як Принципалом зобов'язань за договором, у тому числі, але не обмежуючись, зобов'язаннями Принципала щодо сплати штрафних санкцій та збитків, зумовлених невиконанням або неналежним виконанням Принципалом зобов'язань за договором.

Як встановлено господарським судом під час розгляду даної справи, постачальник не здійснив повну поставку товару у строк, визначений договором, чим порушив зобов'язання за договором.

Відповідно до статті 200 ГК України гарантія є специфічним засобом забезпечення виконання господарських зобов'язань шляхом письмового підтвердження (гарантійного листа) банком, іншою кредитною установою, страховою організацією (банківська гарантія) про задоволення вимог управненої сторони у розмірі повної грошової суми, зазначеної у письмовому підтвердженні, якщо третя особа (зобов'язана сторона) не виконає вказане у ньому певне зобов'язання, або настануть інші умови, передбачені у відповідному підтвердженні.

Згідно зі статтями 563, 565 ЦК обовязок гаранта сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії настає у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого гарантією, та направлення кредитором гаранту письмової вимоги разом із зазначеними у гарантії документами.

При цьому, колегія суддів зауважує, у звязку з тим, що надання гарантії є фінансовою операцією, як зазначено в статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг», то порядок, умови надання та отримання гарантій та їх виконання регулюється Положенням про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземній валюті від 15.12.2004 року №639, норми якого є імперативними (Постанова ВГСУ від 12.03.2009 року №18/111).

Так, згідно пункту 1 глави 2 розділу ІІІ цього Положення, у разі настання гарантійного випадку і для отримання відшкодування, забезпеченого гарантією, бенефіціар може подати безпосередньо до банку-гаранта або до банку-резидента (залежно від того, як це визначено умовами гарантії) вимогу для отримання відшкодування, забезпеченого гарантією, а також усі документи, передбачені умовами гарантії (якщо таке подання в ній передбачено). ОСОБА_5 та інші обумовлені в гарантії документи мають

бути подані до банку-резидента для подальшого передавання цієї

вимоги до банку-гаранта або іншого банку, від якого надійшла

гарантія, протягом строку дії гарантії і способом, зазначеним у

гарантії.

ОСОБА_5 має складатися та подаватися бенефіціаром до

банку-резидента письмово за довільною формою (у цьому разі вимога має містити відбиток печатки та підписи осіб бенефіціара, які зазначені в картці із зразками підписів і відбитка печатки) або в електронній формі за допомогою систем "клієнт - Інтернет - банк", "телефонний банкінг" тощо (має містити електронні цифрові підписи відповідальних осіб, які підписують вимогу на паперовому носії)

Одержана вимога/повідомлення бенефіціара або банку бенефіціара є достатньою умовою для банку-гаранта (резидента) сплатити кошти бенефіціару за гарантією, якщо вимога/повідомлення та документи, обумовлені в гарантії, відповідатимуть умовам, які містяться в наданій гарантії, а також отримані банком-гарантом (резидентом) протягом строку дії гарантії і способом, зазначеним у гарантії (пункт 2 глави 4 розділу 2 Положення Національного банку України від 15.12.2004 року № 639 "Про затвердження Положення про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах").

За змістом гарантії вбачається, що з метою інденфікації підписів ОСОБА_5 платежу Бенефіціара повинна бути надана ОСОБА_6 через обслуговуючий банк Бенефіціара, який надішле поштою оригінал ОСОБА_5 платежу та підтвердить, що підпис на ній є правочинними, шляхом відправлення авторизованого повідомлення по системі SWIFT відповідного змісту.

SWIFT - повідомлення це міжбанківський електорний документ, яким банк відправник валютної виручку сповіщає банк-одержувач (банк-кореспондент) про направлення валютної виручки клієнта даного банку. На підставі світ-повідомлення банк-кореспондент зараховує отриману валюту на свій кореспондентський рахунок, та з нього протягом одного операційного дня здійснює зарахування валютної виручку на рахунок клієнта з складанням виписки банку. Зазначений документ містить відомості про призначення платежів та іншу необхідну інформацію (посилання на експортний контракт, реквізити покупця і одержувача грошових коштів, банківські виписки, інвойси).

Відповідно до статті 20 (а) Уніфікованих правил Міжнародної торгівельної палати для гарантії за першою вимогою 1992 року будь-яка платіжна вимога повинна бути складена в письмовій формі в доповнення до документів, визначених в самій гарантії, та повинна включати заяву, яка знаходиться або в самому тексті вимоги, або в певних документах.

Правило частини 4 статті 563 ЦК України, по суті, деталізує положення статті 561 ЦК України про строк дії гарантії. Законодавцем підкреслено позицію, за якою кредитор не вправі вимагати від гаранта виконання обовязку після закінчення строку дії гарантії.

Цей строк є пресічним, його закінчення призводить до припинення права, цей строк не підлягає продовженню та поновленню без згоди на те всіх сторін, що фактично слід вважати видачею нової гарантії.

Як вбачається з матеріалів справи, 21.08.2013 року прийнято рішення про внесення змін до Банківської гарантії, термін дії встановлено до 24.12.2013 року включно, що не заперечується відповідачем у справі.

Так, матеріалами справи підтверджується, що 12.12.2013 року у наслідок невиконання принципалом зобовязань за договором поставки, позивач був змушений звернутись до відповідача із вимогою № 523 про сплату на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ІСТ ГРЕЙС» грошової суми в розмірі 68 451 942,00 грн.

У вказаній ОСОБА_5 платежу позивач, серед іншого, чітко зазначив, що постачальник не виконав свої зобов'язання за договором, та що порушені зобов'язання за договором стосувалися нездійснення постачальником поставки товару, навіть з огляду на укладення додаткових угод на пролонгацію термінів такої поставки. Крім того, ОСОБА_5 платежу містить посилання позивача на документи, якими підтверджується факт порушення постачальником зобов'язань за договором поставки.

За таких обставин, ОСОБА_5 платежу містить всі відомості щодо порушення постачальником зобов'язань за договором, які вимагаються статтею 563 ЦК України та умовами Гарантії, і така вимога є правовою підставою для здійснення відповідачем платежу за Гарантією.

ОСОБА_5 платежу була надіслана відповідачеві 17.12.2013 року шляхом передачі обслуговуючим банком позивача АТ «Дельта Банк» - відповідного SWIFT повідомлення з підтвердженням повноважень осіб, які підписали вказану вимогу платежу (а.с.36-38, том 1), та шляхом доставки курєрською службою ТОВ «ТЕКС Україна» (засвідчена копія вказаного листа та копія накладної на підтвердження отримання 18.12.2013 вимоги міститься в матеріалах справи) (а. с. 39-40, том 1).

Закон України «Про поштовий зв'язок» не містить заборони стосовно доставки поштових відправлень будь-якими субєктами господарювання і не визначає виключного права національного оператора поштового звязку на цю операцію, тому посилання відповідача щодо неправомірності надсилання ОСОБА_5 платежу курєрською службою колегією суддів не приймається до уваги.

Таким чином, згідно вищевказаних обставин справи вбачається, що вимога платежу була направлена відповідачу шляхом передачі обслуговуючим банком позивача - АТ «Дельта Банк» відповідного SWIFT повідомлення з підтвердженням повноважень осіб, які підписали вимогу платежу, шляхом доставки курєрською службою ТОВ «ТЕКС Україна».

При цьому, колегія суддів зазначає, що сама Гарантія встановлює наступні вимоги до надсилання ОСОБА_5 платежу за Гарантією, які були виконані позивачем у повному обсязі, так: повноваження осіб, які підписали ОСОБА_5 платежу, повинні бути підтверджені банком Позивача шляхом надсилання авторизованого повідомлення по системі SWIFT (копія відповідного SWIFT повідомлення з засвідченим перекладом на українську мову міститься в матеріалах справи); оригінал ОСОБА_5 повинен бути надісланий поштою на адресу відповідача, вказану вище (засвідчена копія накладної служби кур'єрської доставки № 1228412 містить вказівку на ПАТ "Укрінбанк" як одержувача кореспонденції та була надіслана на адресу ПАТ "Укрінбанк", вказану в Гарантії).

Зокрема, Гарантія не містить вимоги про надсилання ОСОБА_5 платежу цінним або рекомендованим листом, або через національного оператора поштового зв'язку "Укрпошта", або спеціально уповноваженій відповідачем особі, а так само не зобов'язує позивача і не надає останньому права на перевірку повноважень осіб, які отримують вхідну кореспонденцію відповідача.

Окрім того, Уніфікованими правилами міжнародної торгової палати для гарантій за першою вимогою 1992 року передбачено письмову форму банківської гарантії, що включає електронну документацію, а також телеграми, телекси, телефакси.

За таких обставин, вимога платежу позивача за банківською гарантією від 28.01.2013 року відповідає положенням статті 563 ЦК України та є такою, що слугує підставою для здійснення відповідачем платежу за гарантією.

Вищезазначене відповідає правовій позиції, викладеній Верховним Судом України в постанові від 24.02.2016 у справі № 3-31гс16.

Правило статті 564 ЦК України носить процедурний характер і визначає алгоритм дій гаранта з моменту отримання вимоги кредитора про сплату грошової суми в разі настання гарантійного випадку.

Гарант повинен повідомити принципала про отримання письмової вимоги навіть в тому випадку, якщо вона не відповідає вимогам частини 2,3 статті 563 ЦК України та умовам гарантії.

Стосовно форми такого повідомлення, то необхідно виходити з того, що воно повинно бути вчиненим у письмовій формі. Для тлумачення визначення «письмова форма» можна застосувати положення статті 2 Уніфікованих правил МТП 1992 року, відповідно до якої вираз «письмова форма» включає електронну документацію, а також телеграми, телефакси.

Жодних доказів того, що вимога позивача не відповідала умовам гарантії або вимогам чинного законодавства України матеріали справи не містить.

Твердження відповідача про те, що ОСОБА_5 платежу до відповідача не надходила з посиланням на Витяг з реєстру реєстрації вхідної кореспонденції, у якому відсутні відомості про кореспонденцію від ПАТ "Дельта-Банк" з ОСОБА_5 платежу, не може братися апеляційним господарським судом до уваги, оскільки факт відсутності реєстрації ОСОБА_5 платежу як вхідної кореспонденції у реєстрі відповідача не доводить факту неотримання відповідачем ОСОБА_5 платежу, а свідчить лише про нездійснення ним такої реєстрації.

Частиною 1 статті 563 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого гарантією, гарант зобов'язаний сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії.

Колегією суддів встановлено, що відповідач у встановлений банківською гарантією строк свого обов'язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання (в т.ч. у період, який вказано позивачем), що стало підставою для звернення позивача до суду.

Під час здійснення розгляду даної справи судом першої інстанції, сторони звернулись до господарського суду із заявою про затвердження між ними мирової угоди та виклали у наданій заяві зміст цієї угоди.

Права та обовязки сторін у судовому процесі визначені в статті 22 ГПК України. При чому, вказаний у цій статті Кодексу перелік прав та обовязків сторін, не є вичерпним, а порядок їх реалізації може бути конкретизований в інших статтях цього Закону.

Зокрема, нормами статті 78 ГПК України передбачено право позивача відмови від позову, визнання відповідачем позову, порядок і умови укладення між сторонами мирової угоди та її затвердження судом.

Так, відповідно до частин 1-3 статті 78 ГПК України, відмова позивача від позову, визнання позову відповідачем і умови мирової угоди сторін викладаються в адресованих господарському суду письмових заявах, що долучаються до справи. Ці заяви підписуються відповідно позивачем, відповідачем чи обома сторонами. До прийняття відмови позивача від позову або до затвердження мирової угоди сторін господарський суд розяснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи є повноваження на вчинення цих дій у представників сторін. Мирова угода може стосуватися лише прав і обовязків сторін щодо предмету позову.

Умови мирової угоди мають бути викладені чітко й недвозначно з тим, щоб не виникало неясності і спорів з приводу її змісту під час виконання.

При цьому, частиною 6 статті 22 ГПК України передбачено, що господарський суд не приймає відмови від позову, зменшення розміру позовних вимог, визнання позову відповідачем, якщо ці дії суперечать законодавству або порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси.

Господарський суд не затверджує мирову угоду, якщо вона не відповідає закону, або за своїм змістом вона є такою, що не може бути виконана у відповідності з її умовами, або якщо така угода остаточно не вирішує спору чи може призвести до виникнення нового спору. Мирова угода не може вирішувати питання про права і обовязки сторін, які можуть виникнути у майбутньому, а також стосуватися прав і обов'язків інших юридичних чи фізичних осіб, які не беруть участі у справі або, хоча й беруть таку участь, але не є учасниками мирової угоди. Укладення мирової угоди неможливе і в тих випадках, коли ті чи інші відносини твердо врегульовано законом і не можуть змінюватись волевиявленням сторін.

Отже, мирова угода це договір, який укладається між сторонами з метою припинення спору та вирішення всіх спірних питань, за для яких і було подано позов, на умовах, погоджених сторонами. Мирова угода не приводить до вирішення спору по суті. Сторони не вирішують спору, не здійснюють правосуддя, що є прерогативою судової влади, а, досягнувши угоди між собою, припиняють спір. Така угода призводить до врегулювання спору шляхом визначення її сторонами певних дій, які та чи інша сторона угоди має вчинити.

У звязку з цим, укладення мирової угоди, як способу реалізації процесуальних прав, закріплених у вказаних вище процесуальних нормах, є правом сторони, яке, згідно процесуального Закону, неможливо реалізувати тільки за наявності умов якщо такі дії суперечать законодавству, або це призводить до порушення чиїх-небудь прав і охоронюваних законом інтересів.

У противному ж випадку, відмова у затвердженні мирової угоди сторін, буде вважатись порушенням їх процесуальних прав, встановлених законом.

Матеріали справи свідчать про те, що заперечень щодо затвердженої місцевим господарським судом мирової угоди жодна із сторін не заявляла. До того ж, матеріали справи не містять будь-яких доказів, які б свідчили про відмову відповідача від підписання наданої сторонами на затвердження до суду мирової угоди.

Таким чином, звертаючись до суду із заявою про затвердження мирової угоди сторони усвідомлювали процесуальні наслідки затвердження зазначеної угоди та свідомо погодились із виникненням у сторін нових зобов'язань, які повинні виконуватись ними належним чином.

При цьому матеріалами справи підтверджується, що суд першої інстанції перевіривши повноваження осіб на підписання мирової угоди, припиняючи провадження у справі № 920/947/14 та затверджуючи мирову угоду, відповідно до статті 78 ГПК України розяснив сторонам наслідки затвердження мирової угоди.

Як вбачається із матеріалів справи, заява про затвердження мирової угоди між сторонами у справі та її текст були безпосередньо підписані головою правління Банку ОСОБА_6 та представником ТОВ «Іст Грейнс» ОСОБА_7, яка діяла на підставі довіреності від 14.05.2014.

Крім того, за умовами пункту 2.2 мирової угоди відповідач підтвердив, що вимога позивача щодо сплати заборгованості була предявлена в строки та в порядку визначеному банківською гарантією.

Отже, позиція скаржника щодо відсутності зобовязань банку по банківській гарантії від 28.01.2013 року не підтверджена матеріалами справи та не підкріплена жодними письмовими доказами.

Відповідно до частини четвертої статті 78 ГПК України про затвердження мирової угоди господарський суд виносить ухвалу, якою одночасно припиняє провадження у справі. Зазначена норма кореспондується з приписами пункту 7 частини першої статті 80 цього Кодексу, згідно з якими господарський суд припиняє провадження у справі, якщо сторони уклали мирову угоду і вона затверджена судом, а частиною четвертою цієї статті передбачено, що ухвалу про припинення провадження у справі може бути оскаржено.

Виходячи зі змісту наведених процесуальних норм, затвердження господарським судом мирової угоди сторін з одночасним припиненням провадження у справі є одноактною (нерозривною) процесуальною дією і не може розцінюватися як два самостійних акти - окремо щодо затвердження мирової угоди і щодо припинення провадження у справі (пункт 1 Інформаційного листа ВГС України від 09.04.2009 року № 01-8/204 «Про деякі питання практики застосування у вирішенні спорів окремих норм процесуального права»).

В ухвалі про затвердження мирової угоди у резолютивній частині докладно і чітко викладаються її умови і зазначається про припинення провадження у справі (пункт 7 частини 1 статті 80 ГПК України), а також вирішуються питання, повязані з судовими витратами у справі.

Таким чином, проаналізувавши вказані обставини справи, умови мирової угоди та вимоги чинного законодавства, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції затверджено мирову угоду в межах предмета спору за первинним та зустрічним позовами у даній справі і мирова угода за своїм змістом не суперечить діючому законодавству, і не порушує ніяким чином чиї-небудь права та охоронювані законом інтереси.

У відповідності з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що ухвала господарського суду Сумської області від 18.09.2014 року у справі № 920/947/14 прийнята при належному зясуванні обставин, що мають значення для справи та у відповідності до норм матеріального і процесуального права і відсутні підстави для її скасування, в звязку з чим, апеляційна скарга Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства Акціонерний Банк Столичний не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись статтями 99, 101, 102, пунктом 1 статті 103, статтями 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства Акціонерний Банк Столичний залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду Сумської області від 18.09.2014 року у справі № 920/947/14 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Білецька А.М.

Суддя Могилєвкін Ю.О.

Суддя Істоміна О.А.