ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.06.2016 року Справа № 904/7152/14

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Подобєд І.М. (доповідач),

суддів: Дармін М.О., Антонік С.Г.

секретар судового засідання Погорєлова Ю.А.

представники сторін:

від позивача: Богомаз Н.О., представник, довіреність №4495 від 23.12.2014р.

від відповідача: Багрова Є.О., представник, довіреність №395-О від 17.09.2014р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 25.02.2016р. у справі №904/7152/14

за позовом Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк", м.Харків

до Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк", м.Дніпропетровськ

про стягнення заборгованості у сумі 25831,09 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк" звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк" про стягнення заборгованості за договором оренди нежитлового приміщення №2 від 01.11.2010р. у розмірі 25831,09 грн., з яких 18400,80 грн. заборгованість по орендній платі, 1148,67 грн. пеня, 1011,60 грн. інфляційні втрати, 161,31 грн. три проценти річних, 4611,91 грн. заборгованість по відшкодуванню комунальних послуг, 449,66 грн. інфляційні втрати, 47,14 грн. три проценти річних.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 14.05.2015р., яке залишено без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 16.07.2015р., було відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Суди виходили з того, що через форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), які засвідчуються сертифікатом Дніпропетровської торгово-промислової палати від 06.04.2015р. №3921, відповідач (орендар) не мав можливості використовувати приміщення у спірний період (з квітня по червень 2014 року), а тому підстави для стягнення заборгованості з орендної плати відсутні.

Постановою Вищого господарського суду України від 25.11.2015р. вказані судові рішення скасовано з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

При цьому, касаційною інстанцією було зазначено, що суди попередніх інстанцій дійшли передчасного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, не з'ясували умови щодо звільнення сторони, для якої виникли обставини неможливості виконання зобов'язань, від відповідальності за його невиконання, умови щодо тривалості форс-мажорних обставин та умови дії чи призупинення дії спірного договору під час таких обставин, строки виконання зобов'язання сторонами при настанні форс-мажорних обставин, права та обов'язки сторін після спливу строку дії форс-мажорних обставин, порядок розрахунків між сторонами та випадки припинення договору при неможливості виконання зобов'язань та відповідальність за невиконання цих зобов'язань; судами не було враховано прийняття 06.05.2014р. правлінням Національного банку України постанови №260 "Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя", якою унормовано, що банки, перелік яких додано до постанови, мають протягом місяця забезпечити закриття таких підрозділів; не було з'ясовано чи були виконані Публічним акціонерним товариством "Акцент-Банк" приписи викладені у постанові Національного банку України, чи використовував відповідач орендоване ним приміщення за цільовим призначенням у період заявлений позивачем у позові та чи був підписаний між сторонами у встановленому договором або законом порядку акт прийому-передачі про повернення або звільнення приміщення. Також, крім позовних вимог про стягнення заборгованості по орендній платі на суму 18400, 80 грн., позивач заявляв вимогу про стягнення комунальних послуг на суму 4611,91 грн., але зазначені вимоги ні судом першої інстанції, ні апеляційним господарським судами всупереч положень визначених ст.ст. 82, 84 Господарського процесуального кодексу України розглянуті не були.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 25.02.2016р. у справі №904/7152/14 (колегія суддів: головуючий Золотарьова Я.С., судді Панна С.П., Петрова В.І.) за результатами нового розгляду справи - позов задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк" на користь Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" 18400,80 грн. - заборгованості по орендній платі, 1148,67 грн. - пені за прострочення оплати орендних платежів, 468,18 грн. - інфляційних втрат за прострочення оплати орендних платежів, 161,31 грн. - трьох процентів річних за прострочення оплати орендних платежів, 3141,17 грн. - судовий збір. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду вмотивоване тим, що судом встановлено, що у відповідача виникло грошове зобов'язання щодо сплати заборгованості по орендних платежах, а щодо встановлених судом обставин, які свідчать про перешкоди у користуванні орендованим приміщенням, то відповідач може бути звільнений саме від відповідальності за порушення зобов'язання, а не від виконання цивільного обов'язку. Посилання відповідача на дію форс-мажорних обставин були відхилені судом, оскільки лише наявність обставин непереборної сили не є підставою для звільнення особи від зобов'язань за договором та відповідальності за невиконання таких зобов'язань. У зв'язку з тим, що відповідач прострочив виконання саме грошових зобов'язань по оплаті орендних платежів, які мав можливість виконувати без будь-яких обмежень, суд визнав обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню й вимоги позивача про стягнення з відповідача пені, інфляційних втрат та трьох процентів річних. Підставою для відмови в частині позовних вимог про стягнення вартості отриманих відповідачем комунальних послуг стало те, що суд дійшов висновку, що строк оплати комунальних послуг не настав та ці вимоги є передчасними.

Відповідач (ПАТ "Акцент-Банк"), не погодившись з рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 25.02.2016р. у справі №904/7152/14 подав апеляційну скаргу, в якій вважає це рішення необґрунтованим та незаконним. На думку апелянта, означене рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права та при неповному встановленні обставин, що мають значення для справи, а наявні в справі докази оцінені судом неправильно, умови договору та норми матеріального права застосовані судом невірно.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на ухвалення рішення у справі без присутності представника відповідача та не виконання вказівок суду касаційної інстанції щодо витребування доказів, необхідних для встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, зокрема чи виконані відповідачем (ПАТ "Акцент-Банк") приписи, викладені в постанові Національного банку України №260 від 06.05.2014р. Зі своєї сторони відповідач, зокрема, вказує, що згідно електронного повідомлення від 19.05.2014р. №12-103/4355, адресованого голові правління "Акцент-Банк", Управління Національного банку України в Дніпропетровській області повідомило про внесення відомостей про виключення з Державного реєстру банків низки відділень ПАТ "Акцент-Банк", серед яких значиться й Відділення "Центр обслуговування клієнтів №148 в м.Сімферополь". Звертає увагу, що враховуючи умови п. 5.1. договору та положення законодавства, а саме прямої норми закону у ч. 6 ст. 762 та ст. 607 Цивільного кодексу України, а також судову практику, за наявності форс-мажору відповідач, як сторона договору оренди, підлягає звільненню від виконання зобов'язань за цим договором з оплати орендної плати та відшкодування комунальних платежів, щонайменш на період дії таких обставин. Вказує, що досліджуючи дію форс-мажорних обставин у часі, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що сертифікат Дніпропетровської торгово-промислової палати від 06.04.2015р. №3921, яким засвідчено існування форс-мажорних обставин, розповсюджується лише на ті зобов'язання, строк виконання яких настав 01.03.2014р., не врахувавши при цьому, що, як зазначено у цьому сертифікаті, обставини форс-мажору ще тривають. Вважає також, що не надання відповідачем суду доказів повідомлення позивача про виникнення форс-мажорних обставин, які є загальновідомим фактом, не може бути підставою для не прийняття до уваги вказаного сертифікату Дніпропетровської торгово-промислової палати. З урахуванням наведених в апеляційній скарзі доводів, відповідач просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржене рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог позивачеві повністю відмовити.

Позивач (ПАТ "УкрСиббанк") у відзиві на апеляційну скаргу не погоджується з доводами відповідача. Вважає, що суд першої інстанції в повному обсязі встановив обставини справи, права і обов'язки сторін, перевірив доводи і заперечення, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Вказує при цьому, що справа розглядалась судами неодноразово починаючи з 2014 року та сторони мали достатньо часу, щоб надати всі докази. Вважає, що суд першої інстанції не зобов'язаний збирати докази, а додаткові докази судом апеляційної інстанції приймаються, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції. Звертає увагу на те, що Вищим господарським судом України встановлено, що у даній справі у відповідача виникло грошове зобов'язання щодо сплати заборгованості по орендних платежах та оплати комунальних послуг, стосовно якого відповідач посилався на те, що належне виконання зобов'язання виявилось неможливим внаслідок дії непереборної сили. Однак, на думку позивача, відповідно до умов договору оренди передбачено звільнення тільки від відповідальності за невиконання зобов'язань за цим договором внаслідок обставин непереборної сили, якщо ці обставини вплинули на виконання сторонами цього договору. Вважає, що обставини непереборної сили, які засвідчені сертифікатом Дніпропетровської торгово-промислової палати, ніяким чином не впливають на виконання обов'язку щодо оплати за договором та не звільняють відповідача від відповідальності за невиконання зобов'язання. Також вказує, що відповідач не виконав свій обов'язок, передбачений п. 5.2. договору оренди, та не повідомив позивача про неможливість виконання зобов'язань за договором внаслідок обставин непереборної сили у встановлений договором строк, докази повідомлення в справі відсутні. Щодо листа відповідача від 02.04.2014р. вважає, що цей лист не може бути прийнятий в якості належного та допустимого доказу лише базуючись на припущенні, що реєстр відправки листів було знищено відповідачем в зв'язку із закінченням строку зберігання. Визнає, що факт окупації АР Крим є загальновідомою обставиною, проте вважає, що факт неможливості виконання зобов'язань за договором оренди не є загальновідомою обставиною. Тому відповідач, відповідно до умов п. 5.2. Договору оренди, був зобов'язаний повідомити орендодавця про неможливість виконання зобов'язань за цим договором оренди внаслідок обставин непереборної сили. Наголошує на тому, що факт окупації АР Крим не свідчить про те, що орендар не міг використовувати орендоване приміщення, причинний зв'язок між окупацією АР Крим та неможливістю використання орендованого приміщення відсутній. Вказує також, що відсутні докази вчинення протиправних дій щодо орендованого приміщення, а саме - його захоплення, блокування та інше. Щодо постанови Національного банку України №260 від 06.05.2014р. позивач зазначає, що на окупованій території банки мали реальну можливість протягом місяця (з 06.05.2014р. по 06.06.2014р.) забезпечити належним чином закриття відділень, а саме: розірвання договорів оренди приміщень, вивезення майна, звільнення співробітників. Вказує на те, що відповідач фактично користувався приміщенням, зберігав майно, грошові кошти, в приміщення знаходились співробітники банку. За твердженням позивача, використання відповідачем орендованим приміщенням підтверджується фактично спожитими орендарем комунальними послугами за березень, квітень та травень 2014 року. Вважає, що оскільки відповідач не скористався своїм правом, передбаченим п. 4.3.4. Договору оренди, на дострокове розірвання договору у зв'язку з неможливістю використання приміщення та не повідомив позивача про неможливість виконання зобов'язань за договором внаслідок обставин непереборної сили, відповідно до п. 5.2. Договору, є підстави вважати, що відповідач належним чином не використовував надані законодавством та договором права для захисту, а тому відсутні підстави для застосування положень ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України щодо звільнення орендаря від плати за весь час, протягом якого майно не було використане ним через обставини, за які він не відповідає. Тому просить залишити оскаржене рішення без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

В судовому засіданні 01.06.2016р. представник відповідача підтримав доводи своєї апеляційної скарги, а представник позивача заперечував на її задоволенні з підстав, зазначених у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до статті 101 ГПК України, в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до положень статей 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів Дніпропетровського апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Із матеріалів даної справи встановлено, що між Публічним акціонерним товариством "УкрСиббанк" (орендодавець) та Публічним акціонерним товариством "Акцент-Банк" (орендар) було укладено Договір оренди нежитлового приміщення №2 від 01.11.2010р. (а.с.7 т.1).

Відповідно до пункту 1.1. Договору, орендодавець зобов'язується передати орендарю в тимчасове користування нежитлові приміщення на 1-му поверсі багатоквартирного житлового будинку літер "А", розташовані за адресою: Автономна Республіка Крим, м.Сімферополь, вул. Балаклавська, буд. 53, загальною площею 74,8 кв. м, укомплектовані обладнанням, перелік якого зазначений у додатку №2 до договору, для використання з метою розміщення відділення орендаря, а орендар зобов'язується оплачувати орендодавцю плату за користування.

На виконання умов вказаного Договору, позивач передав у тимчасове користування нежитлове приміщення, визначене п. 1.1. Договору, що підтверджується актом прийому-передачі нежитлового приміщення від 02.09.2013р., який підписаний обома сторонами та скріплений печатками товариств (а.с.13 т.1).

Згідно з пунктом 3.1. Договору, за орендоване приміщення, укомплектоване обладнанням, орендар сплачує орендну плату з розрахунку 90,00 грн. за 1 кв. м, в тому числі ПДВ, в місяць. Загальна сума орендної плати в місяць - 6732,00 грн., в тому числі ПДВ.

Пунктом 3.4. Договору обумовлено, що орендна плата вноситься один раз на місяць, починаючи з моменту фактичної передачі приміщення орендареві по акту прийому-передачі, не пізніше 15 числа розрахункового місяця.

Пунктом 8.5. Договору визначено, що строк дії договору: з моменту його підписання сторонами і до закінчення строку оренди за цим договором.

За умовами пункту 1.3. Договору строк оренди приміщення встановлюється з 02.09.2013р. по 31.01.2014р., тобто на 5 місяців.

Частиною 1 статті 761 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Оскільки в матеріалах справи відсутні докази заперечень позивача (наймодавця) та відсутні докази повернення майна з оренди, місцевий господарський суд вірно визначив, що строк дії означеного договору оренди вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором, тобто до 01.07.2014р.

Відповідно до пункту 3.7. Договору, нарахування орендної плати починається з дати підписання обома сторонами акта прийому-передачі приміщення. Датою припинення нарахування орендної плати вважається дата підписання обома сторонами акта прийому-передачі приміщення про повернення приміщення від орендаря до орендодавця або звільнення приміщення здійснене відповідно до п. 2.2.4. цього Договору.

Пунктом 2.2.4. Договору передбачено, що орендодавець має право відмовитись від договору в односторонньому порядку у випадку, передбаченому п. 6.3 цього договору, письмово повідомити про це орендаря за 10 календарних днів, а з інших підстав або незалежно від причин - письмово повідомивши про це орендаря за 90 календарних днів. Після спливу вказаного строку договір вважається розірваним і дія договору припиняється. При цьому Орендар зобов'язаний передати Орендодавцю Приміщення, що орендувалось, за актом прийому-передачі у день розірвання Договору. При відмові Орендаря повернути Приміщення по Акту по закінченні відповідно 10 або 90 календарних днів з моменту направлення повідомлення про звільнення, Приміщення вважається належним чином повернутим Орендодавцю, і він має право не допускати орендаря в Приміщення і не несе відповідальності за майно Орендаря, що залишилося в Приміщенні.

Так, відповідно до пункту 6.3. Договору, в разі прострочення виконання орендарем його зобов'язання щодо сплати орендної плати, визначеного п.п. 3.3., 3.4. цього договору, та зобов'язання щодо відшкодування орендарем сплачених орендодавцем комунальних послуг (у випадки якщо орендар не уклав прямі договори на комунальні послуги), визначеного п.3.2. даного договору, на строк понад 10 календарних днів орендодавець має право застосувати оперативно-господарську санкцію до орендаря шляхом відмови в односторонньому порядку від виконання своїх зобов'язань за цим договором, а також відмовитись від встановлення господарських відносин з орендарем в майбутньому. Наслідком такої відмови є припинення дії цього договору після спливу 10 календарних днів після письмового повідомлення.

Листом №44-3/19795 від 12.06.2014р. (а.с.20 т.1) позивач повідомив відповідача про припинення Договору оренди нежитлового приміщення №2 від 01.11.2010р. на підставі п.п.2.2.4., 6.3. цього Договору. Даний лист отриманий відповідачем 16.06.2014р., про що свідчить відмітка про вручення даного листа працівнику ПАТ "Акцент-Банк" (а.с.21 т.1).

Відповідь на вищезазначений лист відповідач не надав.

Оскільки лист було направлено 12.06.2014р., а вручено (повідомлено) відповідачу 16.06.2014р., місцевий господарський суд також правильно визначив, що, відповідно до п.6.3. вказаного договору оренди, він є припиненим з 26.06.2014р.

Акт прийому-передачі приміщення про повернення приміщення від орендаря в матеріалах справи відсутній.

Як вбачається з розрахунку позивача, з 22.06.2014р. ним було припинено нарахування орендної плати відповідачу.

Оскільки позивач не спростовує факт повернення йому майна відповідачем, це дає підстави вважати, що з 22.06.2014р. відповідач припинив користуватися зазначеним приміщенням.

У пункті 8.7. Договору сторони обумовили, що закінчення строку дії цього Договору не звільняє Сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього Договору. Закінчення строку дії цього Договору не звільняє Сторони від тих зобов'язань, які виникли за Договором протягом строку його дії та залишилися невиконаними.

08.07.2014р. позивач звернувся до відповідача з листом за вих. №44-2/21797 (а.с.22 т.1), в якому вимагав сплатити заборгованість орендаря перед орендодавцем за станом на 22.06.2014р., яка складається з: заборгованості по орендній платні за період користування приміщенням з 01.04.2014р. по 22.06.2014р. в сумі 18400,80 грн. та заборгованість з відшкодування сплачених орендодавцем комунальних послуг за період з 01.02.2014р. по 30.04.2014р. в сумі 4611,91 грн., однак ці вимоги позивача відповідачем задоволені не були.

За розрахунками позивача, що надані до матеріалів даної справи, розмір нарахованої орендної плати за період з 01.04.2014р. по 22.06.2014р. становить 18400,80 грн.

Відповідно до пункту 6.2. Договору, стягнення заборгованості по орендній платі проводиться у встановленому законом порядку з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє в період порушення строків оплати, від суми заборгованості, за кожний день прострочення. Орендар повинен також сплатити суму заборгованості з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення.

У зв'язку з тим, що відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання по оплаті орендних платежів, позивачем нараховано пеню за період з 16.04.2014р. по 27.08.2014р. у сумі 1148,67 грн.

Крім заборгованості по орендній платі, позивач на підставі п. 3.2. Договору просить стягнути з відповідача заборгованість за комунальні послуги за період березень-травень 2014 року у розмірі 4611,91 грн.

Так, відповідно до абзацу 1 пункту 3.2. Договору в розмір орендної плати не входить вартість спожитої орендарем електричної енергії, опалення, водопостачання, водовідведення, вивезення побутових відходів.

Відповідно до абзацу 3 пункту 3.2. Договору, з моменту підписання сторонами акту прийому-передачі приміщення до укладення орендарем прямих договорів з відповідними організаціями про надання комунальних послуг (електроенергію, палення, водовідведення і водопостачання, вивезення побутових відходів, тощо), відшкодування сплачених орендодавцем комунальних послуг здійснюватиметься орендарем орендодавцю відповідно до фактичного споживання та показань лічильників (якщо вони встановлені), пропорційно займаній площі і діючим тарифам, на підставі виставлених орендодавцем рахунків, розрахунків та актів наданих послуг протягом п'яти робочих днів з дня отримання орендарем таких рахунків та актів наданих послуг. Орендар повинен щомісячно повідомляти показники лічильників (якщо вони встановлені), або допускати працівників орендодавця для самостійного знаття показників, до укладення прямих договорів з відповідними організаціями.

В матеріалах справи містяться Рахунки-акти надання послуг за березень 2014 року на суму 2293,70 грн. та за квітень 2014 року на суму 2123,44 грн. (а.с.24-25 т.1) та Акти надання послуг по договору оренди приміщення №2 від 01.11.2010р. за квітень 2014 року на суму 6732,00 грн. та за травень 2014 року на суму 6732,00 грн. (а.с.26-27 т.1). Ці рахунки-акти зі сторони відповідача не підписані. Докази направлення позивачем на адресу відповідача вищезазначених рахунків-актів в матеріалах справи не містяться, оскільки надане позивачем рекомендоване повідомлення про вручення відповідачеві 20.05.2014р. поштового відправлення (а.с.28 т.1) не містить відомостей щодо характеру та вмісту відправлення, яке було надіслано на адресу відповідача.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У зв'язку з тим, що відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання по оплаті орендних платежів, позивачем нараховано три проценти річних за період з 16.04.2014р. по 27.08.2014р. у сумі 161,31 грн. та інфляційні втрати за період квітень-липень 2014 року у сумі 1011,60 грн.

Також у зв'язку з простроченням виконання грошових зобов'язань з відшкодування наданих орендарю комунальних послуг, позивачем нараховано три проценти річних за період з 07.04.2014р. по 27.08.2014р. у сумі 47,14 грн. та інфляційні втрати за період березень-липень 2014 року у сумі 449,66 грн.

Причиною виникнення спору є питання про наявність у відповідача невиконаних перед позивачем зобов'язань за означеним договором оренди зі сплати орендної плати, вартості невідшкодованих комунальних послуг та нарахувань пені, інфляційних втрат та трьох процентів річних, що були додатково нараховані позивачем за прострочення виконання відповідачем своїх грошових зобов'язань, а також, з огляду на висунуті відповідачем заперечення, питання про наявність підстав для звільнення останнього від виконання таких зобов'язань та від відповідальності за їх несвоєчасне виконання.

Спірні правовідносини виникли із договору оренди майна (приміщень), що був укладений між суб'єктами господарських відносин.

Відповідно до частини 1 статті 283 Господарського кодексу України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Об'єктом оренди можуть бути, зокрема нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення) (частина 3 статті 283 Господарського кодексу України).

За приписами частини 6 статті 283 Господарського кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частиною 1 статті 284 Господарського кодексу України істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу.

Частини 2 та 3 статті 285 Господарського кодексу України серед основних прав та обов'язків орендаря визначають, що орендар може бути зобов'язаний використовувати об'єкт оренди за цільовим призначенням відповідно до профілю виробничої діяльності підприємства, майно якого передано в оренду. Також орендар зобов'язаний берегти орендоване майно відповідно до умов договору, запобігаючи його псуванню або пошкодженню, та своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату.

Відповідно до частини 1 статті 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Статтею 795 Цивільного кодексу України встановлено, що передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором. Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Згідно з частиною 1 статті 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статті 525 та 526 Цивільного кодексу України також містять приписи, що одностороння відмова вiд зобов'язання або одностороння змiна його умов не допускається, якщо iнше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, iнших актiв цивiльного законодавства.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (стаття 530 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України зазначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Приймаючи рішення під час нового розгляду даної справи, місцевий господарський суд виходив із того, що відповідно до пункту 3.4. Договору строк оплати орендних платежів за період квітень-червень 2014 року є таким, що настав. При цьому місцевий господарський суд не прийняв доводи відповідача про те, що він підлягає звільненню від сплати орендних та комунальних послуг, зокрема, на період дії форс-мажорних обставин.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Частиною 4 статті 14 Цивільного кодексу України передбачено, що особа може бути звільнена від цивільного обов'язку або його виконання тільки у випадках, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини 4 статті 762 Цивільного кодексу України наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася.

Згідно частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України, наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Окрім того, відповідно до частини 1 статті 617 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Так, безпосередньо у п.5.1. Договору передбачено, що сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання зобов'язань за цим договором, якщо воно стало наслідком обставин непереборної сили, таких як: стихійні лиха, пожежа, повені, страйки, інші обставини, якщо вони вплинули на виконання сторонами цього договору (форс-мажорні обставини). Під обставинами непереборної сили треба розуміти обставини, що виникли після укладання цього договору в результаті непередбачених, надзвичайних або невідворотних сторонами подій. У цих випадках термін виконання сторонами зобов'язань за договором відкладається відповідно до часу, протягом якої діють такі обставини та їх наслідки.

Положення статті 218 Господарського кодексу України встановлюють, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Досліджуючи питання чи мали місце обставини, за яких відповідач звільняється від виконання своїх зобов'язань за означеним договором оренди чи виконання зобов'язань відповідача відкладається до певного часу, колегія суддів, виходячи із наведених вище положень статей 283-285 Господарського кодексу України та статті 759 Цивільного кодексу України, доходить висновку, що мета, з якою використовується майно в господарській діяльності на умовах оренди - також є суттєвою (визначальною) умовою договору оренди, виходячи із якої слід оцінювати обставини у даному спорі на предмет чи мали місце перешкоди в діяльності відповідача з вільного користування орендованим майном, чи є такі перешкоди суттєвими та чи передбачено такі обставини у якості форс-мажорних.

Як встановили сторони в умовах зазначеного договору оренди: Орендар зобов'язаний використовувати об'єкт оренди за цільовим призначенням (п. 2.3.1. Договору); берегти орендоване майно (пункт 2.3.2. Договору); своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату (пункт 2.3.6. Договору); відшкодувати вартість майна у разі відчуження цього майна або знищення чи псування (пункт 2.2.2.Договору); повернути майно (пункт 2.2.3. Договору).

Відповідно до пункту 2.4.1. Договору, також передбачено, що Орендар має право користуватися приміщенням відповідно до його призначення й умов цього Договору.

Частинами 1-3 статті 773 Цивільного кодексу України встановлено, що наймач зобов'язаний користуватися річчю відповідно до її призначення та умов договору. Якщо наймач користується річчю, переданою йому у найм, не за її призначенням або з порушенням умов договору найму, наймодавець має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків. Наймач має право змінювати стан речі, переданої йому у найм, лише за згодою наймодавця.

Судом встановлено, що умови укладеного між сторонами Договору оренди та вищенаведені приписи чинного законодавства України надавали відповідачеві право використання приміщення виключно з метою, встановленою п. 1.1. цього Договору, а саме з метою розміщення орендарем відділення свого банку. Тому колегія суддів вважає правильним висновок місцевого господарського суду щодо спірних обставин, що користування орендованим приміщенням є правом орендаря, а не його обов'язком, а обов'язок орендаря полягає лише у тому, щоб використовувати приміщення за цільовим призначенням. Разом із цим інший висновок місцевого господарського суду, що оскільки в договорі оренди не зазначено, що відповідач має право використовувати орендоване приміщення виключно для здійснення банківської діяльності, то це надає відповідачеві права використання його з іншою метою - є помилковим.

Відповідач за видом своєї діяльності є банком, а у орендованому ним за вказаним договором оренди приміщенні був розміщене його відділення - "Центр обслуговування клієнтів №148 в м.Сімферополь".

Відповідно до термінів, наведених в статті 2 Закону України "Про банки та банківську діяльність":

- банк - юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків.

- банківська діяльність - залучення у вклади грошових коштів фізичних і юридичних осіб та розміщення зазначених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, відкриття і ведення банківських рахунків фізичних та юридичних осіб;

- банківська ліцензія - документ, який видається Національним банком України в порядку і на умовах, визначених у цьому Законі, на підставі якого банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність;

- нормативно-правові акти Національного банку України - нормативно-правові акти, що видаються Національним банком України у межах його повноважень на виконання цього та інших законів України.

Відповідно до частини 1 статті 23 Закону України "Про банки та банківську діяльність" Банк має право відкривати відокремлені підрозділи (філії, відділення, представництва тощо) на території України у разі його відповідності вимогам щодо відкриття відокремлених підрозділів, встановленим нормативно-правовими актами Національного банку України.

Частини 1 і 7 статті 25 Закону України "Про банки та банківську діяльність" встановлюють, що українські банки мають право створювати (у тому числі шляхом придбання) дочірні банки, філії чи представництва на території інших держав після отримання дозволу Національного банку України. Для відкриття дочірніх банків, філій або представництв українських банків на території інших держав пред'являються такі самі вимоги, які встановлені для відкриття філій чи представництв банків на території України, за умови надання Національним банком України дозволу на здійснення інвестиції за кордон у зв'язку із створенням філії чи представництва банку на території іншої держави. Національний банк України має право вимагати від українського банку зменшення участі в капіталі дочірнього банку, закриття дочірнього банку, філії банку, створених на території інших держав, у разі неотримання ним інформації, необхідної для здійснення нагляду на консолідованій основі, або якщо нагляд за дочірніми банками або філією українського банку, створеними на території інших держав, який здійснюється органом нагляду іншої держави, є неефективним, зокрема не відповідає Основним принципам ефективного банківського нагляду Базельського комітету з питань банківського нагляду.

Навесні 2014 року мала місце окупація Автономної республіки Крим Російською Федерацією. Цей факт є загальновідомою обставиною, яка відповідно до положень частини 2 статті 35 ГПК України, не потребує додаткового доказування у даній справі.

У відповідності до положень частини 1 статті 3 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", територія Автономної Республіки Крим також визначена як тимчасово окупована територія України. Цей Закон набрав чинності з дня, наступного за днем його опублікування у газеті Голос України 2014, №83 (Спецвипуск) від 26.04.2014р.

Відповідно до п. 12.1. статті 12 Закону України "Про створення вільної економічної зони "Крим" та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України" від 12.08.2014р. (в першій редакції, що діяла на момент виникнення між сторонами спірних правовідносин за означеним договором оренди) початком тимчасової окупації Автономної Республіки Крим та міста Севастополя вважається дата набрання чинності Резолюцією №68/262 Сесії Генеральної Асамблеї Організації Об'єднаних Націй від 27.03.2014р. про підтримку територіальної цілісності України. В окремих випадках, прямо визначених цим Законом, початком тимчасової окупації вважається дата набрання чинності Законом України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України".

У зв'язку з окупацією, з метою забезпечення стабільності грошової одиниці України, захисту інтересів вкладників та інших кредиторів банків України, запобігання та уникнення ризиків у діяльності банків, беручи до уваги Указ Президента України від 17.03.2014р. №303/2014 "Про часткову мобілізацію", Закон України "Про затвердження Указу Президента України "Про часткову мобілізацію", Декларацію Верховної Ради України від 20.03.2014р. №1139-VII "Про боротьбу за звільнення України", Закон України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", ураховуючи неможливість здійснювати Національним банком України банківське регулювання та банківський нагляд, валютний контроль і державний фінансовий моніторинг за діяльністю окремих банків та відокремлених підрозділів банків, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, а також неможливість виконання такими банками та відокремленими підрозділами банків вимог Законів України "Про банки і банківську діяльність", "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму", Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993р. №15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", інших нормативно-правових актів Національного банку України, що свідчить про здійснення ними ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи кредиторів, у тому числі інших банків, керуючись статтею 99 Конституції України, статтями 6, 7, 15, 55, 63 Закону України "Про Національний банк України", статтями 19, 19-1, 23, 44, 63 - 65, 66, 67, 73 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статтями 14, 23 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму", Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993р.№15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", Правління Національного банку України своєю Постановою №260 від 06.05.2014р. "Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя" постановило заборонити банкам України відкривати відокремлені підрозділи на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя. Банкам, перелік яких додається до цієї постанови, приписано припинити діяльність відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України.

Згідно з вказаною вище Постановою Національного банку України №260 від 06.05.2014р. відповідач (ПАТ "Акцент-Банк") був зобов'язаний припинити діяльність своїх відокремлених підрозділів банку, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, у тому числі відділення "Центр обслуговування клієнтів №148 в м.Сімферополь", яке розташоване у м. Сімферополь, по вул. Балаклавська, буд. 53, тобто у приміщенні, що було предметом користування за означеним договором оренди.

Крім того, 13.05.2014р. відповідачем був отриманий лист від Центрального банку Російської Федерації, у якому відповідач був повідомлений про те, що рішенням Центрального банку Російської Федерації (Банк Росії) №РН-33/9 від 13.05.2014р. було припинено з 13 травня 2014 року діяльність відокремлених структурних підрозділів ПАТ "Акцент-Банк" на території Республіки Крим і на території міста федерального значення Севастополя (а.с.76-78 т.1).

19.05.2014р., Управління Національного банку України повідомило ПАТ "Акцент-банк" про здійснення запису відомостей про виключення з Державного реєстру банків низки відділень цього Банку, серед яких зазначено й відділення "Центр обслуговування клієнтів №148 в м.Сімферополь" (а.с.209 т.1).

Відтак відповідач виконав припис Національного банку України та з 19.05.2014р. повністю припинив діяльність свого відділення, в користуванні якого перебувало приміщення, що було предметом означеного договору оренди.

Крім того, матеріали даної справи містять такі докази як:

- роздруківку повідомлення відповідача (ПАТ "Акцент-Банк") на своєму офіційному сайті в мережі Інтернет про призупинення роботи своїх відділень та обслуговування клієнтів в Криму (а.с.204 т.1);

- роздруківку з сайту новин за 26.05.2014р. з повідомленням про те, що Центробанк РФ припинив діяльність ще 9 інших українських банків в Криму (а.с.205 т.1);

- роздруківки наказу ПАТ "Акцент-Банк" про звільнення керуючого відділенням "Центр обслуговування клієнтів №148 в м.Сімферополь" ОСОБА_1 з 28.04.2014р. за згодою сторін згідно ст. 36 п. 1 КЗпП України (а.с.210-212 т.1).

Отже, місцевий господарський суд невірно встановив, що відповідач не надав будь-які докази, з яких би вбачалось строки та порядок виконання ним постанови Національного банку України №260 від 06.05.2014р.

При цьому не погоджуючись із твердженням відповідача про те, що він взагалі не використовував приміщення, як таким, що не підтверджується належними та допустимими доказами, місцевий господарський суд не обґрунтував, чому ним не було прийнято до уваги, що з 20.05.2014р. відповідач припинив здійснювати банківську діяльність в орендованому приміщенні, тобто використовувати його за цільовим призначенням.

З'ясовуючи питання чи використовував відповідач, як Банк, майно з 01.04.2014р. за його цільовим призначенням, колегія суддів встановила, що матеріалами справи підтверджено, що відповідач, як Банк, міг використовувати майно, але без проведення при цьому банківської діяльності, тобто не за цільовим призначенням.

Отже, внаслідок окупації відповідач, як банк, дійсно не втратив фактичну можливість користування орендованим приміщенням, оскільки доказів про перешкоди у доступі до приміщення, блокування роботи не надано. Однак у той же час відповідач, як Банк, зобов'язаний був здійснити дії з припинення своєї господарської діяльності у вказаному приміщенні відповідно до мети, з якою це приміщення передавалось в оренду, а саме для розміщення відділення банку.

Таким чином, саме означені вище обставини з 01.03.2014р. обмежили відповідача, як Банк, у цільовому використанні зазначеного орендованого приміщення, а в подальшому (з 20.05.2014р. - дати припинення діяльності відділення цього Банку на окупованій території) таке його цільове використання стало остаточно неможливим.

У п. 5.2. Договору передбачено, що Сторона, для якої створилися умови, за яких неможливе виконання зобов'язань за Договором внаслідок обставин непереборної сили, повинна письмово сповістити іншу Сторону про настання цих обставин без жодних зволікань не пізніше 10 (десять) днів з дати їх виникнення. Повідомлення повинне містити дані про настання та характер обставин та про їх можливі наслідки.

Відповідач посилався на те, що направляв на адресу позивача лист №Э.52.0.0.0/4-341 від 02.04.2014р. (а.с.21 т.2), у якому повідомляв про настання форс-мажорних обставин та призупинення дії договору оренди нежитлового приміщення №2 від 01.11.2010р.

Однак, як вірно встановив місцевий господарський суд, докази направлення відповідачем та отримання позивачем вищезазначеного листа в матеріалах справи відсутні.

Відсутність таких доказів пояснена відповідачем тим, що згідно до Переліку документів, що утворюються в діяльності Національного банку України та банків України із зазначенням строків зберігання, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 08.12.2004р. №601, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 24.12.2004р. за №1646/10245 (а.с.134-142 т.2), терміни зберігання Реєстрів на відправлену кореспонденцію становлять 1 рік. Однак колегія суддів також погоджується з доводами позивача, що за відсутності у відповідача належних доказів, факт відправлення вищезазначеного листа слід вважати припущенням.

Окрім зазначеного вище листа, відповідач, як на підставу своїх заперечень, що він не мав змоги користуватись орендованим приміщенням за призначенням, посилається також на Сертифікат Дніпропетровської торгово-промислової палати від 06.04.2015р. №3921 (а.с.20 т.2).

Цим сертифікатом засвідчено форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), зокрема: окупацію території Автономної Республіки Крим внаслідок збройної агресії. Відповідно до цього сертифікату форс-мажорні обставини настали для ПАТ "Акцент-Банк" щодо користування нежитловим приміщенням на 1-му поверсі багатоквартирного житлового будинку площею 74,8 кв., що розташоване за адресою Автономна Республіка Крим, м.Сімферополь, вул. Балаклавська, буд. 53, сплати орендної плати та виконання інших обов'язків, виконання яких наступило 01 березня 2014 року за Договором №2 оренди нежитлового приміщення, укладеним 01.11.2010р. з Публічним акціонерним товариством "УкрСиббанк". Період дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили): настання: 27 лютого 2014 року; закінчення: тривають.

Відповідно до статті 14 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Згідно з положеннями статті 14-1 цього ж Закону, форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо). До таких обставин відносяться, зокрема, загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

У п. 5.3. Договору сторони також передбачили, що належним доказом існування форс-мажорних обставин є довідка уповноваженого державного органу України.

Відтак наданий відповідачем Сертифікат Дніпропетровської торгово-промислової палати від 06.04.2015р. №3921 є належним та допустимим у даному спорі доказом щодо настання з 27.02.2014р. передбачених договором форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), що об'єктивно унеможливлюють для відповідача виконання умов означеного Договору оренди як щодо користування нежитловим приміщенням, так і сплати орендної плати та виконання інших обов'язків, виконання яких наступило 01 березня 2014 року, та які є такими, що тривають і по цей час.

Проте, вирішуючи питання щодо прав та обов'язків відповідача за означеним договором оренди, місцевий господарський суд виходив з того, що лише наявність обставин непереборної сили не є підставою для звільнення особи від зобов'язань за договором та відповідальності за невиконання таких зобов'язань. Особа повинна довести, що через ці обставини не мала можливості належно виконувати свої зобов'язання за договором.

Так місцевий господарський суд вірно зазначив, що матеріали справи не містять доказів того, що відповідач мав намір повернути орендодавцю приміщення у зв'язку з неможливістю його використання, або повідомляв його про таку неможливість.

Також місцевий господарський суд вірно визначив, що строк виконання зобов'язань щодо оплати орендних платежів за період квітень-червень 2014 року настав після 01.03.2014р., тобто після дати, яка зазначена у сертифікаті.

Разом із цим колегія суддів вважає помилковим висновок місцевого господарського суду про те, що сертифікат, як в ньому це зазначено, розповсюджується лише на ті зобов'язання, строк виконання яких настав 01.03.2014р., оскільки судом першої інстанції не взято уваги, що у цьому ж сертифікаті строк дії форс-мажорних обставин визначений таким, що триває.

Наданим відповідачем суду апеляційної інстанції та долученим до матеріалів справи листом Дніпропетровської торгово-промислової палати від 11.04.2016р. №549/12-15 (а.с. 129 т.3) додатково підтверджено, що зазначений сертифікат був виданий у відповідності Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) (далі - Регламент) від 18.12.2014р. і має установлену форму та засвідчує настання форс-мажорних обставин. Згідно п. 6.2 Регламенту форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за зобов'язаннями, виконання яких наступило, тому в сертифікаті наявна графа, в якій зазначено, що 01.03.2014р. - це дата, з якої зобов'язання наступило, але не виконане в зв'язку з настанням форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). Період дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) вказаний у зазначеному сертифікаті: "настання: 27 лютого 2014 року; закінчення: тривають".

Місцевим господарським судом правильно визначено, що відповідач та позивач зареєстровані на території України, яка не окупована, мають на цій території банківські рахунки, а тому відповідач мав можливість виконувати грошові зобов'язання без будь-яких обмежень.

Однак дослідивши доводи позивача про те, що відповідач, як і позивач, є банками, що були зареєстровані та по цей час вільно здійснюють свою статутну діяльність на території, яка є підконтрольною державі Україна, а відтак не мають суттєвих перешкод у перерахуванні грошових коштів в оплату за користування означеним орендованим майном, колегія суддів відхиляє їх з тих підстав, що, як зазначено вище, у даному спорі визначальним є не питання платоспроможності відповідача, як суб'єкта банківської та господарської діяльності за будь-якими його зобов'язаннями перед кредиторами, у тому числі перед позивачем, а питання про виконання його зобов'язання (прав та обов'язків) у конкретному правовідношенні, яке виникло саме із означеного договору оренди, що є предметом розгляду у даній справі.

Таким чином, фінансова спроможність відповідача та відсутність у відповідача перешкод у сплаті спірної суми заборгованості шляхом виконання безготівкових платежів між сторонами, як банківськими установами, які є резидентами України, не може розглядатись як обставина, що скасовує всі інші обставини, у тому числі форс-мажорні (обставини непереборної сили), що виникли під час виконання конкретного договору оренди.

Колегія суддів враховує на те, що виходячи із правової природи договору оренди право користуватися орендованим майном кореспондується з обов'язком сплати за таке користування. Отже, якщо право користування обмежене в силу певних обставин, зокрема форс-мажору (обставин непереборної сили), то в такому випадку у орендаря відсутній зустрічний обов'язок сплатити за користування таким майном.

З урахуванням викладеного, колегія суддів доходить висновку, що існування одних й тих саме загальновідомих та встановлених судом обставин, що мали місце у даному випадку та за які відповідач не відповідає, в силу приписів частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України, є підставою для звільнення відповідача від сплати орендної плати у сумі 18400,80 грн. за весь спірний період, у якому існували такі обставини - час, протягом якого орендоване майно не могло бути використане за цільовим призначенням, та одночасно є підставою для звільнення відповідача за статтею 617 Цивільного кодексу України та статтею 218 Господарського кодексу України від відповідальності за порушення виконання означених грошових зобов'язань, в силу визнання цих обставин обставинами непереборної сили (форс-мажорними обставинами).

Отже, невірним є головний правовий висновок місцевого господарського суду, що відповідач у даному спорі може бути звільнений саме від відповідальності за порушення зобов'язання, а не від виконання цивільного обов'язку, що й покладено в основу рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Щодо позовних вимог позивача в частині про стягнення з відповідача заборгованості по оплаті комунальних послуг у сумі 4611,91 грн. та похідних вимог про стягнення трьох процентів річних у сумі 47,14 грн. та інфляційних втрат у сумі 449,66 грн. за їх прострочення, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що підстави для їх задоволення на час розгляду даної справи відсутні. Однак при цьому слід врахувати, що зобов'язання відповідача з відшкодування комунальних послуг є складовою зобов'язань, що виникають насамперед відповідно до умов означеного договору оренди, а тому на ці зобов'язання також розповсюджується дія обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин), що відкладає їх виконання та звільняє відповідача від відповідальності за їх несвоєчасне виконання, що й є основною підставою для відмови у задоволенні цих вимог судом у даному спорі, але це не було враховано судом першої інстанції при прийнятті оскарженого рішення.

Зазначене, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 103 та пунктів 2 і 3 частини 1 статті 104 ГПК України, є підставою для повного скасування оскарженого рішення суду першої інстанції, як такого, що було прийнято за недоведеності окремих обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також з невідповідністю окремих висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, та прийняття судом апеляційної інстанції нового рішення про відмову позивачеві у його позовних вимогах в повному обсязі.

Відповідно до пункту 10 частини 2 статті 105 ГПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги апеляційний господарський суд приймає постанову, якій має бути зазначено новий розподіл судових витрат у разі скасування чи зміни рішення.

У пункті 4.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" від 21.02.2013р. №7 зазначено, що у випадках скасування рішення господарського суду і передачі справи на новий розгляд розподіл судового збору у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги або заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

За приписами частини 1 статті 49 ГПК України та зважаючи на результати вирішення даного спору, який було вирішено на користь відповідача, судові витрати у справі повністю покладаються на позивача.

За подання апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду за результатами нового розгляду даної справи відповідачем був сплачений судовий збір у розмірі 2192,40 грн., тому ці витрати підлягають відшкодуванню за рахунок позивача.

Керуючись статтями 99, 101, 103 ч. 1 п. 2, 104 ч. 1 п.п. 2 і 3, 105 Господарського процесуального кодексу України, Дніпропетровський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк" - задовольнити.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 25.02.2016р. у справі №904/7152/14 - скасувати повністю.

Прийняти нове рішення:

"В позові Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" відмовити повністю.

Судові витрати у справі покласти на Публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк".

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" на користь Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк" суму 2192 грн. 40 коп. витрат на судовий збір за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Дніпропетровської області видати відповідний наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через Дніпропетровський апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови складено - 07.06.2016р.

Головуючий суддя І.М. Подобєд

Суддя М.О. Дармін

Суддя С.Г. Антонік