РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2016Справа №910/2114/16
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Мегапром»

До Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Тест»

Публічного акціонерного товариства «Нікопольський завод феросплавів»

про стягнення 165 534 847,31 грн.

Суддя Борисенко І.І.

Представники сторін:

Від позивача - Тимошина О.А., представник за довіреністю;

Від відповідача-1 - Федай О.О., представник за довіреністю;

Від відповідача-2 - Юхименко М.П., представник за довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "МЕГАПРОМ" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРО-ТЕСТ" та Публічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" про стягнення з відповідача-1 та відповідача-2 суми заборгованості за договором у загальному розмірі 165 534 847,31 грн., з яких: основний борг - 100 378 909,88 грн., пеня - 25 103 251,53 грн., індекс інфляції - 37 038 440,24 грн., 3% річних - 3 014 245,66 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем-2 умов договору поставки від 15.10.2014 №1405772. При цьому, за договором гарантії від 15.10.2014 відповідач-1 гарантував позивачу, що відповідач-2 виконає свій обов'язок з оплати поставленого товару, однак як вказує позивач, враховуючи той факт, що відповідач-2 не виконав обов'язок щодо оплати поставленого товару, то відповідач-1 несе солідарну відповідальність перед позивачем.

13.05.2016 позивачем подана заява про зменшення розміру позовних вимог, в порядку ст. 22 ГПК країни. Відповідно до вказаної заяви позивач просив суд стягнути з відповідача-1 за договором гарантії від 15.10.2014 суму у розмірі 10 000,00 грн., а з відповідача-2 за договором поставки від 15.10.2014 №1405772 суму заборгованості у розмірі 100 378 909,88 грн., пеню у розмірі 25 093 251,53 грн., індекс інфляції у розмірі 37 038 440,24 грн., 3% річних у розмірі 3 014 245,66 грн., загалом 165 524 847,31 грн.

Заява про зменшення розміру позовних вимог прийнята судом до розгляду, відповідно до приписів ст. 22 ГПК України. Отже, відповідно до ст. 55 ГПК України має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір по суті.

Відповідач-1 проти позову заперечив з тих підстав, що сторонами при укладені договору гарантії від 15.10.2014 допущено порушення вимог закону, зважаючи на те, що в силу вимог ст. 560 ЦК України гарантом може виступати лише банк, інша фінансова установа, страхова організація, натомість ТОВ «Євро-Тест» не може бути гарантом в розумінні вищевказаних норм закону.

29.03.2016 відповідачем-2 подано клопотання на підставі ст. 79 ГПК України про зупинення провадження у справі до вирішення спору у справі №905/1077/16, яка розглядається Господарським судом Донецької області за позовом Публічного акціонерного товариства «Нікопольський завод феросплавів» до ТОВ «Мегапром» про визнання договору поставки від 15.10.2014 №1405772 недійсним.

У задоволенні поданого клопотання про зупинення провадження у справі суд відмовив за необґрунтованістю підстав для зупинення, оскільки суду не доведено неможливості розгляду даної справи, а також суду не доведено не можливості дослідження та надання оцінки обставинам та фактам у даному процесі, враховуючи визначену ст. 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину.

Відповідач-2 проти позову заперечив частково, вказав, що ПАТ «Нікопольський завод феросплавів» підтверджує отримання товару за спірним правочином в загальній кількості в кількості 16 121,65 тон сухої ваги на загальну суму 46 355 488,81 грн. з ПДВ згідно виставлених постачальником рахунків. Одночасно, ПАТ «Нікопольський завод феросплавів» категорично заперечує та вважає необґрунтованими доводи та вимоги позивача щодо стягнення суми боргу в розмірі 100 378 909,88 грн., адже вказана сума жодним чином не підтверджується жодним обов'язковим до складання постачальником та передачі покупцю в порядку пунктів 3.4, 8.2 Договору поставки товаро-супровідним документом та прямо суперечить і не відповідає виставленим та підписаним самим постачальником (позивачем) як стороною правочину актам приймання-передачі та рахункам-фактурам щодо встановлення кількості та вартості переданого у власність покупця товару. Більше того, вимоги позивача про стягнення суми боргу в розмірі 100 378 909,88 грн., що майже в два рази перевищує реальний задокументований та погоджений сторонами об'єм та ціну поставок. З аналогічних підстав заперечив щодо вимог ТОВ «Мегапром» про стягнення з ПАТ «Нікопольський завод феросплавів» пені в сумі 26 103 251,53 грн., інфляційних втрат в сумі 37 038 440,24 грн. та 3% в сумі 3 014 245,66 грн. Також, відповідач-2 вказав, що 01.07.2015 між ТОВ «Мегапром» та ПАТ «Нікопольський завод феросплавів» було укладеного Додаткову угоду до Договору поставки №1, згідно якої сторонами було підтверджено поставку на користь покупця товару в кількості 16 121,65 тон сухої ваги на загальну суму 46 355 488,81 грн. з ПДВ, а також кредиторські зобов'язання по корегувальним сплатам на суму 8 311 680,31 грн. з ПДВ, що разом складає 54 667 169,12 грн. з ПДВ. За вищевказаною Додатковою угодою сторонами правочину було визначено та схвалено ціну поставленого позивачем та отриманого відповідачем товару виключно в національній валюті України як і передбачено вимогами пунктів 4.2, 4.3, 4.6 Договору поставки, а також специфікаціями № 1 та № 2 без будь-яких посилань на застосування або залежності курсу національної валюти України до інших валют, зокрема, долара США, що повністю спростовує доводи та розрахунки позивача, викладені в позовній заяві.

Загалом, відповідач-2 просив позовні вимоги ТОВ «Мегапром» задовольнити частково, а саме в частині основного боргу - 54 667 169,12 грн.; 844 587,46 грн. - 10% розміру пені; 563 830,72 грн. - 3% річних; 1 769 687,03 грн. - інфляційних втрат.

Відповідачем-2 подано клопотання, в порядку ч. 3 ст. 551 ЦК України, ч. 1 ст. 233 ГК України, ч. 1 ст. 233 ГК України, п. 3 ст. 83 ГПК України про зменшення розміру пені на 90 відсотків.

У задоволенні клопотання позивача про вжиття заходів до забезпечення позову суд відмовив, оскільки суду не доведено відповідно до вимог ст. 66,67 ГПК України, що не вжиття таких заходів утруднить або зробить неможливим виконання рішення суду.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, які мають значення для розгляду справи по суті, проаналізувавши встановлені фактичні обставини справи в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

15.10.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мегапром» (надалі - Постачальник) та Публічним акціонерним товариством «Нікопольський завод феросплавів» (надалі - Покупець) був укладений договір поставки №1405772 (надалі - Договір), відповідно до п. 1.1 якого Позивач зобов'язувався поставити і передати у власність Покупця опитну партію продукції коксохімічного виробництва (надалі - Товар), відповідно до сортаменту, якості, термінам, в обсязі, зав цінами і на умовах, передбачених в Додатках (Спеціфікаціях) до чинного договору, які є його невід'ємною частиною, а Покупець зобов'язується оплатити та прийняти товар на умовах чинного Договору.

Сортамент, якість, терміни, обсяг, ціна, умови постачання товару та порядок оплати і форма розрахунків були визначені у Додатках (Специфікаціях), які є невід'ємними частинами Договору поставки (пункти 1.1., 2.2, 3.3, 4.2, 4.6 Договору).

Між сторонами були підписані специфікації-1,2 (додаток-1,2 до Договору).

Згідно до умов Специфікацій базова ціна Товару складала еквівалент 185 доларів США/тону - 2 396,13 грн. без урахування ПДВ та залізничного тарифу за курсом на 14:00 на дату складання специфікацій (тобто на 15.10.2014) - 12,952038 грн. без урахування ПДВ та залізничного тарифу у національній валюті України на умовах FCA станція Макіївка, Донецької з.д.

Розрахунки згідно Специфікацій-1,2 здійснюються у гривнях по курсу НБУ, встановленому на банківський день, який передує даті зарахування оплати на рахунок Позивача. Після отримання оплати на свій поточний рахунок Позивач здійснює коректування рахунків. Оплата коректувальних рахунків Відповідачем №2 або повернення коштів Позивачем здійснюється не пізніше 7 банківських днів з дати отримання сканованих копій цих рахунків. Оплата за цим договором здійснюється Гарантованим платежем з датою виконання на 30 банківський день, з моменту переходу права власності згідно дати на штампі станції відвантаження, та передачі документів, які наведені у пунктах 3.4, 8.2 (сертифікат якості, рахунок на відвантажений Товар, накладна на відпустку Товару, податкова накладна, акт прийому-передачі продукції, копії залізничних електронних накладних, завірені печаткою вантажовідправника) цього Договору після фактичної поставки Товару. Покупець зобов'язується ініціювати виставлення Гарантованого платежу в адресу Позивача у строк 7 банківських днів після поставки Товару та передачі документів, які наведені у пунктах 3.4, 8.2 цього Договору після фактичної поставки Товару. Датою (моментом) оплати вважається дата зарахування на користь Позивача грошових коштів.

Частиною першою статті 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що відповідно до підписаних Специфікацій №1,2 від 15.10.2014, Позивач протягом 15-31 жовтня 2014 року поставив Відповідачу-2 кокс кам'яновугільний (кокс валовий) ТУ У 322-5-97 та кокс доменний КД1, КД2 ТУ У 322-4-96 загальною кількістю 19 964,3 тон. За ціною 185 доларів США/тону (тобто загальна вартість поставленого тавару 3 693 395,50 доларів США). Відповідач-2 прийняв поставлений товар у повному обсязі, про що свідчать підписані обома сторонами та скріплені господарюючими суб'єктами акти прийому-передачі товару, які наявні в матеріалах справи.

Відповідач-2 частково сплатив вартість поставленого товару. Після отримання часткової оплати Позивач здійснив коректування рахунків на суму 8 311 680,30 грн., які Відповідач-2 повинен був сплатити згідно до умов Додатків не пізніше 7 банківських днів з дати отримання сканованих копій цих рахунків.

З метою оплати поставленого Товару Позивачем була пред'явлена претензія №10-юр від 16.04.2015 про погашення заборгованості, оплати пені, 3% річних та інфляційних витрат протягом семи банківських днів з моменту отримання даної претензії, проте відповідачем-2 поставлений товар в повному обсязі оплачено не було.

Отже, судом встановлено, що Позивачем виконав свої зобов'язання за договором, проте відповідач-2 лише частково здійснив оплату поставленого товару, у зв'язку з цим за відповідачем-2 рахується борг в розмірі 3 284 010,86 доларів США, що за курсом НБУ на 02.02.2016 становить 83 649 091,57 грн. та з урахуванням ПДВ сума несплачених грошових коштів за поставлений товар становить 100 378 909,88 грн.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться (частина 1). Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу (частина 2). Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань (частина 7).

Аналогічні положення містяться і у статтях 525, 526 Цивільного кодексу України.

Згідно до п. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Факт наявності боргу у Відповідача-2 перед Позивачем в сумі 100 378 909,88 грн. належним чином доведений, документально підтверджений і Відповідачем-2 не спростований.

За таких обставин, позов в частині стягнення основної суми боргу з відповідача-2 підлягає задоволенню судом повністю в розмірі 100 378 909,88 грн.

Заперечення відповідача-2 викладені у відзиві судом не приймаються до уваги.

Щодо порядку та форми розрахунків, то суд вказує, що розрахунки здійснюються у гривнях по курсу НБУ, встановленому на банківський день, який передує даті зарахування оплати на рахунок Позивача.

Аналіз положень укладеного між Позивачем та Відповідачем-2 Договору та Додатків до нього свідчить, що сторони передбачили необхідність встановлення ціни на товар в еквіваленті до іноземної валюти (долару США), а також передбачили особливий порядок розрахунків по Договору, в основу якого покладено обов'язок Відповідача-2 здійснювати оплату за поставлений товар в еквіваленті долара США до гривні за офіційним курсом НБУ.

Враховуючи те, що сторони за Договором передбачили ціну на товар в еквіваленті до іноземної валюти (долару США) та визначили здійснювати оплату за поставлений товар в еквіваленті долара США до гривні за офіційним курсом НБУ, встановленому на банківський день, який передує даті зарахування оплати на рахунок, ТОВ «МЕГАПРОМ» цілком законно та обґрунтовано визначена сума боргу в розмірі 3 287 010 доларів США 86 центів, що еквівалентно 83 649 091,57 грн. без урахування ПДВ станом на 03.02.2016р. З урахуванням ПДВ сума несплачених грошових коштів за поставлений товар на 03.02.2016 становить 100 378 909,88 грн.

Доводи Відповідача-2 про те, що у нього існує обов'язок сплатити вартість поставленого товару відповідно до вартості, зафіксованої у актах приймання-передачі, рахунках та вираженій у гривні, без фактичної прив'язки до курсу долару США на дату платежу, не відповідають умовам Договору та Додаткам до нього.

Щодо укладення додаткової угоди від 01.07.2015, суд вказує наступне.

Згідно статті 651, 654 ЦК України, зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Позивач вказує, що з боку ТОВ «МЕГАПРОМ» вказана додаткова угода від 01.07.2015 не була погоджена та не була підписана зі сторони позивача, а отже, ця угода вважається не укладеною.

Умовами Договору дозволяється обмін документами в електронному (сканованому) вигляді, але з наступною заміною оригіналами (пункт 14.13 Договору).

Матеріали справи не містять підписаної обома сторонами додаткової угоди від 01.07.2015. Зворотного матеріали справи не містять.

Наявне між сторонами листування вказує на наявність між сторонами перемовин щодо погашення відповідачем-2 заборгованості, яка виникла за договором поставки.

Таким чином, твердження відповідача-2 щодо погодження нових термінів оплати зобов'язання є необґрунтованим, підстав щодо зміни умов розрахунків не має, а відтак, доводи відповідача-2 про прострочення інших строків оплати зобов'язання та його контррозрахунки є невірними.

У зв'язку з простроченням виконання грошового зобов'язання позивачем нараховано 3% річних в розмірі 3 014 245,66 грн. та 37 038 440,24 грн. інфляційних втрат.

За приписами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних в порядку статті 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому, згідно з Рекомендаціями Верховного суду України від 03.04.1997 відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, у випадках, коли відшкодуванню підлягає сума, яка складається з внесків, зроблених у різні періоди, кожен внесок збільшується на величину індексу відповідного періоду, результати підсумовуються. Слід вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад, гривня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

Суд погоджується з розрахунком 3% річних та інфляційних втрат, у зв'язку з чим суд задовольняє вимогу про стягнення з відповідача-2 на користь позивача 3% річних в розмірі 3 014 245,66 грн. та інфляційні втрати в розмірі 37 038 440,24 грн.

Також, позивачем заявлена вимога до відповідача-2 про стягнення пені в розмірі 25 093 251,53 грн.

У частині першій статті 546 ЦК України зазначено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 343 Господарського кодексу України і статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п.49 інформаційного листа Вищого господарського суду України N01-8/211 від 07.04.2008 "Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України" положення Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" не встановлюють обмежень щодо визначення розміру пені, а передбачають обмеження розміру пені, що підлягає стягненню.

Відповідно до п. 10.3 Договору у випадку порушення строків оплата за поставлений товар Покупець сплачує Постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми несплаченого товару за кожний день прострочення.

У силу положень ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 1.12 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» з огляду на вимоги частини першої статті 4 7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Судом встановлено, що Позивач нарахував пеню з 01.04.2015 по 30.09.2015, тоді як за умовами договору оплата за цим договором здійснюється гарантованим платежем з датою виконання на 30 банківський день, з моменту переходу права власності згідно дати на штампі станції відвантаження та передачі документів, які наведені у пунктах 3.4, 8.2 цього Договору після фактичної поставки товару, при цьому поставка товару була здійснена позивачем протягом 15-31 жовтня 2014 року.

За розрахунком суду з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 22 295 385,68 грн. пені за з урахуванням здійснених часткових проплат відповідачем, враховуючи приписи ст. 3 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

Пунктом 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 від 26.12.2011 визначено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

До того ж, відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків і за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Згідно із ст. 233 ГК у разі коли належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому має бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може, з урахуванням інтересів боржника, зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ст. 6, ч. 1 ст. 627 ЦК сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Таким чином, вимога щодо врахування принципу розумності є прямою вимогою закону до договору.

Зокрема, сума неустойки (штрафу, пені), яка передбачається в договорі, має бути розумною.

Суд вказує, що штрафні санкції є надмірно високими, при цьому, позивачем жодних доказів виникнення збитків, у зв'язку із простроченням оплати поставленого відповідачу товару, суду не надано.

Відповідач-2 вказує, що наявність інфляційних процесів в економіці держави та складна ситуація у промисловій сфері, зокрема, в металургії, негативно впливають і на результати господарської діяльності ПАТ «Нікопольський завод феросплавів». На підтвердження цього надав копії наказів голови правління ПАТ «Нікопольський завод феросплавів» про організацію роботи підприємства у травні - грудні 2015 року та у січні 2016 року, згідно яких оголошений вимушений простій на дому працівникам заводу у зв'язку із зниженням обсягу виробництва, копію звіту про фінансові результати за 2015 рік , за яким чистим фінансовим результатом за 2015 рік є збиток 8 471 000 грн. (код рядка 2355) та копію довідки головного бухгалтера ПАТ НЗФ № 4017-254 від 14.03.2016 про стан заборгованості перед постачальниками.

Наведені документи свідчать про наявність підстав для зменшення заявленого до стягнення непомірно великого розміру пені.

Отже, стягнення такого розміру неустойки разом з основним боргом, 3% річних та інфляційними втратами може призвести до повної зупинки підприємства, в якому працюють понад 6 тис. працівників, а ПАТ «Нікопольський завод феросплавів» є одним з основних працюючих промислових підприємств у місті Нікополі.

З системного аналізу вищевикладеного, враховуючи надані докази про майновий стан відповідача, а також відсутність відомостей щодо понесення позивачем у зв'язку з цим збитків понад суми, на які позивач нараховує пеню, враховуючи, що за даним рішення суду стягуються на користь позивача компенсаційні санкції у порядку ст. 625 ЦК України, а також приймаючи до уваги майновий стан відповідача-2, то суд, відповідно до ст. 233 ГК України вбачає підстави для зменшення на 50% заявленого до стягнення розміру пені, та стягує з відповідача-2 пеню у розмірі 11 147 692,84 грн.

Отже, за встановлених обставин справи позов підлягає частковому задоволенню судом до відповідача-2, у зв'язку з цим за приписами статті 49 ГПК України витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача-2 пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Щодо вимог до відповідача-1 суд дійшов висновку про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог.

Заявлені позовні вимоги до відповідача-1 обґрунтовані наявністю солідарної відповідальності відповідача-1 перед позивачем за договором гарантії від 15.10.2014.

Згідно з вимогами статті 560 ЦК України за гарантією банк (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов'язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Тобто, гарантія є закріпленим письмово одностороннім зобов'язанням, відповідно до якого гарант зобов'язується бенефіціару виконати забезпечене банківською гарантією зобов'язання в разі його порушення принципалом.

У той же час вид відповідальності гаранта за зобов'язанням принципала прямо не визначено в ЦК України.

Суду не доведено виникнення солідарного обов'язку у відповідача-1 перед позивачем, а отже суду не доведено підстави обґрунтування заявлених позовних вимог до відповідача-1.

Позивач посилається на укладений 15.10.2014 із Відповідачем-1 договір гарантії, відповідно до умов якого о Відповідач-1 гарантував Позивачу, виконання обов'язку щодо своєчасної оплати за постачання опитної партії продукції коксохімічного виробництва за Договором поставки №1405772 від 15.10.2014 та Додатками №1, 2 (Специфікаціями № 1, 2) від 15.10.2014 до цього Договору.

Розмір гарантії, яку Гарант зобов'язаний видати Кредитору у відповідності до цього Договору, складає вартість продукції коксохімічного виробництва, поставленої відповідно до Договору поставки № 1405772 від 15.10.2014 та пов'язані з цією поставкою витрати, штрафні санкції, однак не може перевищувати 10000,00 грн. (п. 2.1 Договору гарантії).

Пунктом 2.1. вищезазначеного договору визначено що гарантія, яку Гарант зобов'язаний видати кредитору у відповідності до цього договору повинна бути видана на строк дії договору поставки №1405772 від 15.102.2014 та усіх додатків, специфікацій та тощо до цього договору та носити безвідкличний характер.

Відповідно до ст. 561 ЦК України гарантія діє протягом строку, на який вона видана.

Відповідно до ч.1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Згідно ч. 1 ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

За умовами п. 1.2 договору гарантії, гарантія видана на строк дії договору поставки №1405772 від 15.102.2014, тобто на строк до 31.12.2014.

Також, за умовами ст. 560 ЦК України Гарантом може виступати виключно банк, страхова компанія, або інша фінансова установа.

Тобто, як випливає із визначення гарантії, для цього способу забезпечення характерний спеціальний суб'єктний склад.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" видача гарантій є одним із видів фінансових послуг.

Відповідно до Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» до фінансових установ, крім банків та страхових компаній належать кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії довічні товариства, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг. Згаданим законом передбачено що послуги з надання гарантії вважаються фінансовими послугами.

ТОВ «ЄВРО-ТЕСТ» не є фінансовою установою яка надає фінансові послуги в розумінні вищезазначених норм Закону. Основним видом діяльності ТОВ «ЄВРО-ТЕСТ» згідно до КВЕД є «неспеціалізована оптова торгівля».

Виходячи з вищенаведеного сторонами при укладанні даного договору допущено порушення вимог Закону в частині спеціального суб'єктного складу гаранта.

Статтею 563 Кодексу визначено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого гарантією, гарант зобов'язаний сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії. Вимога кредитора до гаранта про сплату грошової суми відповідно до виданої ним гарантії пред'являється у письмовій формі. До вимоги додаються документи, вказані в гарантії. У вимозі до гаранта або у доданих до неї документах кредитор повинен вказати, у чому полягає порушення боржником основного зобов'язання, забезпеченого гарантією. Кредитор може пред'явити вимогу до гаранта у межах строку, встановленого у гарантії, на який її видано.

Гарант має право відмовитися від задоволення вимоги кредитора, якщо вимога або додані до неї документи не відповідають умовам гарантії або якщо вони подані гарантові після закінчення строку дії гарантії. Гарант повинен негайно повідомити кредитора про відмову від задоволення його вимоги. Якщо гарант після пред'явлення до нього вимоги кредитора дізнався про недійсність основного зобов'язання або про його припинення, він повинен негайно повідомити про це кредитора і боржника. Повторна вимога кредитора, одержана гарантом після такого повідомлення, підлягає задоволенню. (ст. 565 Кодексу).

Відповідно до п. 3.4 Договору гарантії, після одержання вимоги кредитора за гарантією, гарант повинен негайно повідомити про це Принципала та передати йому копії вимоги разом з доданими до неї документами.

В порушення вимоги законодавства та договору, суду не надано доказів звернення кредитора з вимогою до гаранта, а з 31.12.2014 строк дії гарантії закінчився.

Враховуючи усі встановлені обставини, суд відмовляє в позові до відповідача-1 повністю, а судовий збір в цій частині покладається на позивача.

Керуючись статтями 43, 49, 82 - 85 ГПК України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

В позові до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Тест» відмовити повністю.

Позов до Публічного акціонерного товариства «Нікопольський завод феросплавів» задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Нікопольський завод феросплавів» (53200, м. Нікополь, вул. Електрометалургів, 310 ідентифікаційний код 00186520) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мегапром» (85400, Донецька обл., м. Селидове, вул. Щорса, буд. 10, кв. 67, ідентифікаційний код 31023892) 100 378 909 (сто мільйонів триста сімдесят вісім тисяч дев'ятсот дев'ять) грн. 88 коп. основного боргу, 37 038 440 (тридцять сім мільйонів тридцять вісім тисяч чотириста сорок) грн. 24 коп. інфляційних втрат, 3 014 245 (три мільйони чотирнадцять тисяч двісті сорок п'ять) грн. 66 коп. 3% річних, 11 147 692 (одинадцять мільйонів сто сорок сім тисяч шістсот дев'яносто дві) грн. 84 коп. пені та 203 193 (двісті три тисячі сто дев'яносто три) грн. 87 коп. судового збору.

Наказ видати відповідно до ст. 116 ГПК України.

У решті в задоволенні позову до Публічного акціонерного товариства «Нікопольський завод феросплавів» відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 27.05.2016

Суддя І.І. Борисенко