ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

07.06.2016 Справа № 920/389/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіаснабсервіс», м. Київ

до відповідача Державного підприємства «Конотопський авіаремонтний завод

«Авіакон», м. Конотоп, Сумська області

про спонукання до виконання умов договору

Суддя Заєць С. В.

Представники сторін:

від позивача: не прибув;

від відповідача: ОСОБА_1 (довіреність від 30.12.2015 № 5382);

При секретарі судового засідання Даніловій Т. А.

Суть спору: позивач, відповідно до вимог позовної заяви від 31.03.2016 № 26, просить суд зобовязати відповідача на виконання чинного договору поставки за № 218-15 від 25.05.2016 з узгодженими змінами та доповненнями, направити на адресу позивача письмову заявку на поставку Лопатів несучого гвинта 8АТ-2710-000 в кількості 8 (восьми) комплектів; стягнути з відповідача судові витрати повязані з розглядом справи.

04.05.2016 відповідачем надано відзив від 25.04.2016 № 1858 на позовну заяву, в якому останній зазначає, що відповідно до укладеного договору істотними умовами договору є строки поставки чергового комплекту лопатей. Згідно п. 3.2. Договору строки поставки кожної партії лопатей визначаються у відповідній Специфіквції, яка складається сторонами договору. Проте специфікацію на поставку 8 комплектів лопатей сторонами не складено, а отже не досягнуті всі істотні умови договору. Заявка, про яку просить позивач у позовній заяві надається відповідачем на підставі складеної сторонами специфікації. Враховуючи відсутність специфікації на поставку 8 комплектів лопатей, у відповідача відсутні підстави для подачі заявки, а у позивача відсутнє право вимагати подачі заявки. Також, відповідач зазначає, що позивачем обрано не вірний спосіб захисту. В звязку з наведеним просить відмовити у задоволені позовних вимог.

В судове засідання від 07.06.2016 представник позивача не прибув, про час і місце розгляд справи був повідомлени належним чином, про причини не зявлення суд не повідомив.

Представник відповідача в судовому засіданні 07.06.2016 проти задоволення позовних вимог заперечував.

Таким чином, враховуючи достатність часу, наданого позивачу та відповідачу для підготовки до судового засідання та надання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принцип змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені п. 4 ч.3 ст. 129 Конституції України, ст. 43 та ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, господарський суд, встановив:

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 25 травня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авіаснабсервіс» (постачальник - позивач) та Державним підприємством «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» (покупець - відповідач) було укладено Договір поставки за № 218-15.

За умовами п. 1.1. Договору, постачальник зобов'язався передати, а покупець - прийняти і оплатити продукцію, вказану в Додатку № 1 до цього Договору, надалі «Продукція», на умовах, передбачених даним Договором.

Відповідно до п. 2.1 Договору кількість, номенклатура Продукції вказується в Додатку № 1 до даного Договору, що є невідємною частиною Договору.

Пунктом 3.1. договору поставка Продукції, здійснюється партіями на умовах поставки DDР-склад покупця відповідно до Офіційних правил тлумачення торговельних термінів «Інкотермс» у редакції 2010 року. Розмір кожної партії Продукції - 4 ( чотири) комплекта. Підстава на постачання - відповідна заявка покупця та передплата, що фіксується у відповідній Специфікації.

Згідно п. 3.2. договору строки поставки продукції визначаються у відповідних специфікаціях.

Позивач зазначає, що на виконання умов Договору, після отримання відповідних заявок Відповідача на поставку Продукції, протягом 2015 року та у січні 2016 року здійснено поставку 12 комплектів лопатів несучого гвинта 8 АТ-2710-00, що підтверджується актами прийому-передачі продукції.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що вже у лютому 2016 року Позивач мав можливість і був готовий виконати свої зобовязання за Договором у повному обсязі, (щодо поставки 8 комплектів лопатів), про що і повідомив Відповідача 25 числа того ж місяця і року листом за № 17. Окрім повідомлення про готовність поставки, у листі йшлося про нову цінову пропозицію - 185 000 доларів США за комплект (оплата по курсу НБУ на день сплати); та про готовність поставки Продукції без попередньої оплати, проте відповідач заявки на придбання зазначеної продукції не надав.

Тобто, на думку позивача, для поставки решти продукції необхідні лише потреба та воля покупця, які висловлюються відповідно до п. 3.1. Договору письмовою заявкою, направленою на адресу постачальника.

Враховуючи вищезазначене позивач і звернувся до суду з вимогою - зобовязати відповідача на виконання чинного договору поставки за № 218-15 від 25.05.2016 з узгодженими змінами та доповненнями, направити на адресу позивача письмову заявку на поставку Лопатів несучого гвинта 8АТ-2710-000 в кількості 8 (восьми) комплектів.

Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного:

Звертаючись з позовом до суду за захистом порушеного права, позивач має обрати спосіб захисту, який узгоджується з двома критеріями: має відповідати змісту права, що порушене й здатний таке право відновити, а також має бути передбачений приписами ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК України, або ж визначений іншим Законом чи укладеним між сторонами Договором.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. ст. 526, 629 Цивільного кодексу України, зобовязання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов Договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від зобовязання не допускається; договір є обовязковим для виконання сторонами.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що субєкт господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати, господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог до виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених Господарським кодексом, іншими законами або договором.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як вбачається з матеріалів справи, підставами для звернення до суду позивач вважає відсутність волі покупця на придбання лопатів несучого гвинта 8 АТ 2710-000 в кількості 8 (восьми) комплектів, яка повинна бути висловлена відповідно до п. 3.1. Договору письмовою заявкою, направленою на адресу постачальника.

Про те, п. п. 3.1. договору сторони обумовили, що підставою на постачання є відпвідна заявка покупця та передплата, що фіксуються у відповідній специфікації. Строки поставки продукції визначаються у відповідних специфікаціях.

Отже, істотними умовами договору є строки поставки чергового комплекту лопатей.

В матеріалах справи відсутні докази того, що між сторонами складено Специфікацію на поставку 8 комплектів лопатів.

Відсутність специфікації на поставку чергової партії лопатів свідчить про відсутність у відповідача підстав на подання заявки, а у позивача відсутнє право вимагати подачі заявки.

Стаття 16 Цивільного кодексу України та стаття 20 Господарського кодексу України містять перелік способів захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, якими є: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов'язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 13 Конституції України закріплено обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання.

Згідно з приписами статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Зазначені положення Конституції України реалізовані у статті 15 Цивільного кодексу України, відповідно до якої кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також у статті 20 Господарського кодексу України, згідно з якою держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів. Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Реалізація цивільно-правового захисту відбувається шляхом усунення порушень цивільного права чи інтересу, покладення виконання обов'язку по відновленню порушеного права на порушника.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права саме - заходами, які прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб'єктивних цивільних прав та (або) усунення наслідків такого порушення.

Відповідно до статті 12 Господарського процесуального кодексу України господарським судам підвідомчі: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів та з інших підстав, а також у спорах про визнання недійсними актів з підстав, зазначених у законодавстві, крім: спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов; спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін; інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України, міждержавних договорів та угод віднесено до відання інших органів; справи про банкрутство; справи за заявами органів Антимонопольного комітету України, Рахункової палати з питань, віднесених законодавчими актами до їх компетенції.

Реалізуючи передбачене статтею 64 Конституції України право на судовий захист, шляхом звернення до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті.

Слід зазначити, що, захист немайнового чи майнового права або законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов'язання утриматись від вчинення певних дій. При цьому предмет позову кореспондує зі способами захисту права, що визначені в статті 16 Цивільного кодексу України. При цьому, суд враховує, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 Цивільного кодексу України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Відповідної правової позиції дотримується Верховний суд України у постанові від 21.05.2012р. по справі №6-20цс11.

Таким чином, в даній справі, визначений позивачем спосіб захисту в повній мірі має забезпечувати захист його порушеного права та відповідати змісту порушеного права, а також характеру правовідносин, що існують між сторонами спору.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем не вірно обрано спосіб захисту порушеного права і охоронюваних законом інтересів. Між тим, позивач не позбавлений права звернутися до суду з вимогою про вирішення спору, обравши спосіб, що відповідатиме змісту порушеного права та характеру правовідносин, що склались між сторонами спору.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог.

Виходячи з фактичних обставин справи, судові витрати покладаються на позивача відповідно до ст. ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 09.06.2016.

Суддя ОСОБА_2