ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел. /0552/ 49-31-78
Веб сторінка : ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2016 р. Справа № 923/424/16

Господарський суд Херсонської області у складі судді Сулімовської М.Б., при секретарі Кулик В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Державного підприємства "ОСОБА_1 морський торговельний порт", м.Херсон

до відповідача: Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі ОСОБА_1 філії ДП "Адміністрація морських портів України"

про спонукання укласти договір про відшкодування витрат на сплату земельного податку

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2 (паспорт серії МР №263923, виданий Дніпровським ВМ ХМВ УМВС України в Херсонській області 12.08.2008р.), представник за довіреністю №18-15/30 від 15.02.2016р.;

від відповідача: ОСОБА_3 (посвідчення №36, видане17.02.2014р.), представник за довіреністю №2789 від17.05.2016р.

Позивач ОСОБА_4 підприємство "ОСОБА_1 морський торговельний порт", м.Херсон звернувся до господарського суду Херсонської області з позовною заявою до відповідача ОСОБА_1 філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація ОСОБА_1 морського порту), м.Херсон про спонукання укласти договір про відшкодування витрат на сплату земельного податку.

Ухвалою господарського суду від 27.04.2016р. порушено провадження у справі, призначено судове засідання на 17.05.2016р.

Ухвалою від 17.05.2016р. у зв'язку із неявкою в судове засідання представника відповідача розгляд справи відкладено на 27.05.2016р. та зобов'язано сторони надати додаткові докази.

25.05.2016р. та 26.05.2016р. позивачем та відповідачем надано до матеріалів справи витребувані судом докази.

Ухвалою від 27.05.2016р. залучено до участі у справі іншого відповідача - ОСОБА_4 підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі ОСОБА_1 філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", розгляд справи відкладено на 07.06.2016р.

В судове засідання 07.06.2016р. представники сторін прибули.

Представник позивача підтримала позовні вимоги та просить суд їх задовольнити.

Представник відповідача надав до матеріалів справи відзив на позовну заяву, проти позову заперечив з підстав необґрунтованості, просить відмовити в його задоволенні.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд, -

в с т а н о в и в:

Як слідує з матеріалів справи, Державному підприємству "ОСОБА_1 морський торговельний порт" на підставі ОСОБА_4 актів на право постійного користування землею серія І-ХС №002180 від 05.06.1996р., серія ЯЯ №321387 від 17.12.2009р., серія ЯЯ №321388 від 17.12.2009р., серія ЯЯ №321389 від 17.12.2009р., серія І-ХС №002462 від 24.12.1996р., серія ЯЯ №321596 від 05.07.2010р., серія ЯЯ №321596 від 05.07.2010р., серія ЯЯ №321595 від 05.07.2010р., серія ЯЯ №323013 від 01.06.2012р. (а.а.11-33) на праві постійного користування належать земельні ділянки, на яких, в тому числі, розташовані об'єкти нерухомості відповідача Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі ОСОБА_1 філії, що не заперечується останнім.

Позивач є землекористувачем та платником земельного податку.

При цьому, як зазначає позивач, за земельну ділянку площею 212079,64 м.кв., на якій розташовані об'єкти нерухомості відповідача, він сплачує земельний податок в сумі 97971,79 грн. у місяць.

Зважаючи на те, що ОСОБА_4 підприємство "ОСОБА_1 морський торговельний порт" сплачує земельний податок за земельні ділянки, на яких розташовані об'єкти нерухомості відповідача, останній, на думку позивача, зобов'язаний відшкодовувати витрати по сплаті земельного податку пропорційно площі земельної ділянки, на якій розташовані ці об'єкти.

15.02.2016р. позивачем на адресу ОСОБА_1 філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" із супровідним листом №17-37/11 (а.с.48), який отримано відповідачем 17.02.2016р., було скеровано два примірники договору про відшкодування витрат на сплату земельного податку із пропозицією про його підписання.

Проте даний лист відповідачем залишено без належного реагування, підписаний примірник договору позивачеві не повернуто.

В подальшому 09.03.2016р. за вих. №02-02/40 та 05.04.2016р. за вих. №18-23/109 (а.с.49-50) ОСОБА_4 підприємство "ОСОБА_1 морський торговельний порт" повторно звернулось до ОСОБА_1 філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" із листами, в яких наполягало на укладенні договору.

У зв'язку із недосягненням між сторонами згоди на укладення запропонованого позивачем договору, ДП "ОСОБА_1 морський торговельний порт" звернулось до господарського суду із позовом, в якому просить суд зобов'язати відповідача укласти договір про відшкодування витрат на сплату земельного податку в редакції проекту, що запропонувало ДП "ОСОБА_1 морський торговельний порт".

Представником позивача в судовому засіданні підтримано позовні вимоги з підстав, викладених у позові.

Заперечуючи проти вимог позивача, відповідач у відзиві на позовну заяву та його представник у судовому засіданні, зазначили, що вважають вимоги Державного підприємства "ОСОБА_1 морський торговельний порт" безпідставними та необґрунтованими. Зокрема, звернули увагу на те, що нормативне обґрунтування позивача як правової підстави звернення до суду з даним позовом містить норми права, які є обов'язком позивача щодо сплати земельного податку, оскільки саме він є землекористувачем. Крім цього, з посиланням на приписи ч.8 ст.181 Господарського кодексу України, відповідач наголосив, що спірний договір є неукладеним (таким, що не відбувся), а відповідачем не надано безумовної відповіді про надання згоди на компенсацію земельного податку. Посилання ж позивача на обов'язок відповідача відшкодувати витрати по сплаті земельного податку пропорційно частини площі об'єктів нерухомості не є аргументованими та не підтверджені нормами чинного законодавства України.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.

Предметом спору у даній справі є вимога про: зобов'язання укласти договір про відшкодування витрат на сплату земельного податку.

Згідно приписів ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Статтею 12 ЦК України унормовано, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до частини 2 ст. 14 ЦК України, особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Згідно частин третьої, четвертої статті 179 Господарського кодексу України укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Приписами статей 3, 6, 203, 626, 627 Цивільного кодексу України визначені загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та сформовані загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 Цивільного кодексу України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у статтях 642, 643 Цивільного кодексу України.

Частина перша статті 628 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до змісту статей 6, 627 Цивільного кодексу України свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Закріпивши принцип свободи договору, Цивільний кодекс України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абзацу другого частини третьої статті 6 та статті 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з приписами частини першої статті 203, частини першої статті 215 Цивільного кодексу України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Крім того, суд зазначає, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладення договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента.

Сторони договору мають право на свій власний розсуд обирати форму договору, крім тих випадків, коли форма такого договору спеціально встановлена законом.

Примусовий порядок укладення господарських договорів за рішенням суду регулюється ст. 187 ГК України та ст. 649 ЦК України, згідно яких спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом.

Виходячи зі змісту вказаних норм і принципу свободи договору, можливість розгляду судом спорів про спонукання до укладення договору обумовлюється обов'язковістю договору (за державним замовленням, на підставі правового акту органу державної влади чи місцевого самоврядування та в інших випадках, встановлених законом).

Отже, виходячи із встановлених обставин, у суду відсутні правові підстави для задоволення позову та спонукання (зобов'язання) відповідача Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі ОСОБА_1 філії укласти договір на відшкодування витрат на сплату земельного податку з ОСОБА_4 підприємством "ОСОБА_1 морський торговельний порт" в редакції проекту, що запропонував позивач.

Крім того, суд зазначає, що при поданні позову позивачем було обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, що також слугує окремою підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Як вбачається з позовної заяви, позивач просить суд спонукати (зобов'язати) відповідача укласти договір про відшкодування витрат на сплату земельного податку.

Відповідно до ст. 16 ЦК України та ст.20 ГК України, особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цими статтями способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Серед способів захисту, передбачених ст.16 ЦК України та ст.20 ГК України, не передбачено такого способу захисту, як установлення правовідносин, в тому числі шляхом зобов'язання особи до укладення договору. Аналогічна позиція відображена у постанові Верховного Суду України від 10.10.2012р. у справі № 6-110цс12, де Верховний Суд України зазначає, що особа вправі звернутися до суду за захистом своїх прав на підставі п.1 ч.2 ст.6 ЦК України з позовом про визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативно - правовим актом, що містить відповідний обов'язок, а зобов'язання укласти договір у судовому порядку не відповідає способам захисту прав, передбачених ст.16 ЦК України.

З огляду на викладене вище, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Судовий збір, відповідно до ст. 49 ГПК України, покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.43, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд -

в и р і ш и в:

1. У задоволенні позову відмовити.

Повний текст рішення складено та підписано 09.06.2016р.

Суддя М.Б. Сулімовська