ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" червня 2016 р. Справа № 921/1198/15-г/4

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Матущака О.І.

суддів Скрипчук О.С.

ОСОБА_1

розглянувши апеляційну скаргу релігійної громади "Парафія святого ОСОБА_2 ОСОБА_3 села Колосова Кременецького району Тернопільської єпархії Української Православної Церкви" с. Колосова, Кременецького району Тернопільської області

на рішення господарського суду Тернопільської області від 10.03.2016 р.

у справі: № 921/1198/15-г/4

за позовом: Тернопільської обласної державної адміністрації м.Тернопіль

до відповідача: Колосівської сільської ради с. Колосова Кременецького району Тернопільської області

за участю третьої особи, яка не заявляє

самостійних вимог на предмет спору

на стороні відповідача: релігійної громади "Парафія святого ОСОБА_2 ОСОБА_3 села Колосова Кременецького району Тернопільської єпархії Української Православної Церкви" с. Колосова Кременецького району Тернопільської області

про скасування рішення виконавчого комітету сільської ради №43 від 08.12.2006р., визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії ЯЯЯ №363409

за участю представників сторін від:

позивача: ОСОБА_4 за довіреністю №01-2474/1620 від 13.05.2016 р.;

відповідача: не зявився;

третьої особи: ОСОБА_5 за довіреністю б/н від 30.06.2015 р.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Тернопільської області від 10.03.2016 р. (суддя Н.М.Бурда) клопотання Тернопільської обласної державної адміністрації б/н від 03.03.2016р. про відновлення строку позовної давності задоволено. Поновлено строк позовної давності щодо вимог про скасування рішення виконавчого комітету сільської ради №43 від 08.12.2006 р. та визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії ЯЯЯ №363409. Позов задоволено. Визнано неправомірним та скасовано рішення виконавчого комітету Колосівської сільської ради Кременецького району від 08.12.2006р. за №43 Про порядок оформлення права власності на будівлю церкви в с. Колосова, вул. Жукова, 7а. Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії ЯЯЯ №363409. Стягнуто з Колосівської сільської ради на користь Тернопільської обласної державної адміністрації 2 436 грн. витрат по оплаті судового збору.

Рішення суду мотивоване тим, що оспорюване рішення виконавчого комітету Колосівської сільської ради, як правовий акт органу місцевого самоврядування не відповідає вимогам закону і порушує права власника майна. В частині скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, рішення суду обґрунтоване тим, що видача такого свідоцтва є похідним від оспорюваного рішення, а відтак, підлягає до скасування.

Третьою особою подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення місцевого господарського суду скасувати, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що відповідно до ст. 26 Статуту Парафії ОСОБА_6 ОСОБА_3 УПЦ с. Колосова від 24.09.1991р. будівлі, споруди, набуті парафією, створене нею за рахунок власних засобів, пожертвуване громадянами, є власністю організації УПЦ, і оскільки храм в с. Колосова побудований за кошти вірян УПЦ с. Колосова, а відтак, релігійна громада є єдиним законним власником храму. Крім цього, скаржник зазначає, що рішення виконавчого комітету Тернопільської обласної ради народних депутатів №20 від 05.03.1992 р. щодо передачі в безоплатне користування релігійним громадам культових споруд та державного майна, що в них знаходиться з укладанням з ними конкретних договорів не має правового обґрунтування відносно храму села Колосова, оскільки вказана спірна нерухомість ніколи не перебувала у власності держави, а договір з релігійною громадою с.Колосова про користування нерухомістю чи іншим майном ніколи укладений не був. Також апелянт стверджує, що позивачем пропущено строки позовної давності, а посилання позивача на те, що він дізнався про прийняті виконавчим комітетом сільської ради рішення лише у 2015 році, не можуть бути прийняті до уваги.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Свої заперечення позивач обґрунтовує тим, що Тернопільська обласна державна адміністрація, як орган виконавчої влади, до повноважень якого належать врегулювання питання володіння та користування культовим майном, що належить до обєктів державної власності, вважає зазначене рішення виконкому Колосівської сільської ради та свідоцтво про право власності таким, що прийняте з перевищенням наданих виконавчому комітету повноважень та незаконним і просить їх скасувати, посилаючись, зокрема, на те, що комплекс: церква, дзвіниця, господарський будинок, що знаходиться в с. Колосова, є культовим майном, яке з державної власності не вибувало. Також позивач зазначає, що з моменту прийняття Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» від 23.04.1991р. і до сьогодні порядок передачі культового майна у власність та користування визначаються виключно цим законом, згідно ст. 17 якого, релігійні організації мають право використовувати для своїх потреб будівлі і майно, в тому числі і ті, що є державною власністю на підставі рішень обласних державних адміністрацій. І саме у такий спосіб релігійній громаді УПЦ с. Колосова Кременецького району церкви святого ОСОБА_3 згідно рішення виконавчого комітету Тернопільської обласної ради народних депутатів за №20 від 05.03.1992р. «Про передачу у власність, безоплатне користування, безоплатне почергове і рівне користування культових споруд релігійним громадам» відповідно до п. 2.5.3 було передано в безоплатне користування культову споруду в с. Колосова та державне майно, що в ній знаходиться. Щодо строку позовної давності, то позивач вказує на те, що такий підлягає поновленню, про що позивач просив суд першої інстанції, оскільки про існування оспорюваного рішення він дізнався із протоколу наради за №2 Кременецької районної державної адміністрації по питанню обговорення ситуації, яка склалася між конфесіями УПЦ КП та УПЦ в с. Колосова 10.08.2015р.

Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не подав, однак подав клопотання про розгляд справи без їх участі.

В судовому засіданні представниками сторін викладено доводи та заперечення по суті апеляційної скарги.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника відповідача у судовому засіданні, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та перевірено апеляційним господарським судом, 08.12.2006р. виконавчим комітетом Колосівської сільської ради Кременецького району прийнято рішення за №43 «Про порядок оформлення права власності на будівлю церкви в с. Колосова, вул. Жукова, 7а», згідно з яким вирішено: оформити право власності на будівлю церкви в с. Колосова, вул. Жукова, 7а за Колосівською парафією храму святого ОСОБА_3 УПЦ; на підставі прийнятого рішення Кременецькому БТІ заповнити бланк свідоцтв права власності, оформити його підписом посадової особи і печаткою виконкому; зобовязати Кременецьке БТІ провести державну реєстрацію будівлі церкви за Колосівською парафією храму святого ОСОБА_3 УПЦ.

Як підтверджується матеріалами справи, на підставі зазначеного рішення 19.01.2007р. Колосівською сільською радою видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії ЯЯЯ за №363409, із якого слідує, що нерухоме майно комплекс церква, дзвіниця, господарський будинок, що знаходиться в с. Колосова Кременецького району Тернопільської області по вул. Жукова, 7а, зареєстровано як приватну власність за Колосівською парафією храму святого ОСОБА_3 Тернопільської єпархії Української православної церкви.

Тернопільська обласна державна адміністрація, як орган виконавчої влади, до повноважень якого належать врегулювання питання володіння та користування культовим майном, що належить до обєктів державної власності, вважає зазначене рішення виконкому Колосівської сільської ради та свідоцтво про право власності такими, що прийняті з перевищенням наданих виконавчому комітету повноважень та незаконними, що і стало підставою звернення до суду.

Крім цього, з врахуванням поданої відповідачем - Колосівською сільською радою заяви про «сплив позовної давності» позивач також просив його поновити, зважаючи на те, що про існування оспорюваного рішення він дізнався із протоколу наради за №2 Кременецької районної державної адміністрації по питанню обговорення ситуації, яка склалася між конфесіями УПЦ КП та УПЦ в с. Колосова 10.08.2015р.

При прийнятті постанови судова колегія виходила з такого.

Згідно ч.3 ст.24, ст.25, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування», органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Відповідно до ст.144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Згідно ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним і скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить законодавству і порушує цивільні права та інтереси.

Відповідно до ст. 21, ч.1,2 ст. 328, ч.1, 2 ст.393 Цивільного кодексу України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України №1-рп/99 від 09.02.1999 р., за загально визначеним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі . Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

З огляду на зазначене, до спірних правовідносин слід застосовувати норми законодавства, що діяли на час прийняття оскаржуваного рішення та реєстрації за третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Релігійною громадою «Парафія святого ОСОБА_2 ОСОБА_3 села Колосова Кременецького району Тернопільської єпархії Української Православної Церкви» права власності.

Як зазначалося вище, рішенням виконавчого комітету Колосівської сільської ради від 08.12.2006 р. вирішено оформити право власності на будівлю церкви в с. Колосова, вул. Жукова, 7а за Колосівською парафією святого ОСОБА_2 ОСОБА_3 УПЦ, на підставі якого Колосівською сільською радою видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 19.01.2007р. серії ЯЯЯ за №363409 на комплекс будівель, яке зареєстровано на праві власності за Колосівською парафією храму святого ОСОБА_3 Тернопільської єпархії УПЦ.

З поданих позивачем матеріалів інвентарної справи за №8473, церква в с. Колосова побудована у в 1990 році, відповідно її інвентаризація проведена Кременецьким районним комунальним бюро технічної інвентаризації 17.05.1991р.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», який вступив у чинність з дати опублікування 06.06.1991 р., культові будівлі і майно, що складають державну власність, передаються організаціями, на балансі яких вони знаходяться, у безоплатне користування або повертаються у власність релігійним організаціям безоплатно за рішенням обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій.

Враховуючи вищезазначені норми закону, п.2.5.3 рішенням виконавчого комітету Тернопільської обласної ради народних депутатів №20 «Про передачу у власність, безоплатне користування, безоплатне почергове і рівне користування культових споруд релігійним громадам» від 05.03.1992 р. вирішено передати в безоплатне користування церкву святого ОСОБА_3 релігійній громаді УПЦ с. Колосова Кременецького району.

Зазначене рішення було прийнято на підставі звернення релігійної громади УПЦ с. Колосова (зареєстрованої рішенням виконкому Тернопільської обласної ради народних депутатів від 24.09.1991 р. за №221) та висновку Кременецького райвиконкому з приводу передачі культових споруд релігійним громадам Кременецького району від 01.10.1991 р., що був складений у звязку з розглядом рішення Тернопільської обласної ради народних депутатів від 25.06.1991р. «Про заходи по виконанню Закону Української РСР «Про свободу совісті та релігійні організації».

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що вищенаведене рішення виконавчого комітету Тернопільської обласної ради народних депутатів від 05.03.1992р. згідно якого, церква святого ОСОБА_3 була передана в безоплатне користування релігійній громаді УПЦ с. Колосова, недійсним чи незаконним в судовому порядку не визнано, тому є обовязковим до виконання згідно ст. 144 Конституції України.

Судова колегія погоджується з позицією місцевого господарського суду про те, що посилання третьої особи на те, що оспорюваним рішенням оформлено право власності релігійної громади УПЦ с. Колосова, прийняте на підставі акту державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництвом обєкта в експлуатацію, затвердженого розпорядженням голови Кременецької РДА №707 від 24.11.2006р. та зареєстрованого Кременецькою районною інспекцією ДАБК у відповідності з Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002р. за №7/5, спростовуються матеріалами Кременецького інвентаризаційного бюро, які підтверджують факт побудови церкви у 1990 році, тобто до введення в дію Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації».

Окрім цього, необхідно зазначити, що наявність акту про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом обєкта від 27.09.2006р. в даному випадку жодним чином не впливає на правовідносини власності та не породжує підстав для зміни власника на культове майно, оскільки акт не є тим правовстановлюючим документом, на підставі якого виникають, змінюються чи припиняються відносини власності, і такий акт було складено після прийняття вказаного вище, обовязкового до виконання рішення органу місцевого самоврядування.

Наявними матеріалами справи також підтверджується, що Парафія храму святого ОСОБА_2 ОСОБА_3 Тернопільської єпархії Української православної церкви, с. Колосова Кременецького району згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців створена (зареєстрована) 24.01.1991 р., тобто після побудови церкви, і правомірность набуття у власність цієї культової будівлі, як такої що нею побудована, не заслуговує на увагу, оскільки згідно з п. 9.8 Роз'яснення Вищого арбітражного суду України від 29.02.1996р. за №02-5/109 «Про деякі питання, що виникають при застосуванні Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», все майно церковних та релігійних громад було визнано державною власністю, тому держава в особі органів, передбачених ст. 17 цього Закону, є належним власником культових будівель і майна відповідно до Закону України «Про власність» (що був чинний у період прийняття рішення за №20 від 05.03.1992р. «Про передачу у власність, безоплатне користування, безоплатне почергове і рівне користування культових споруд релігійним громадам»).

За таких обставин, при наявності чинного рішення належного державного органу, відповідно до якого культова будівля передана у користування, у виконавчого комітету сільської ради не було правових підстав для прийняття оспорюваного рішення.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з позицією місцевого господарського суду про обґрунтованість позовних вимог та скасування рішення виконавчого комітету сільської ради №43 від 08.12.2006р.

Правомірним є також висновок господарського суду Тернопільської області про те, що оскільки рішення виконавчого комітету Колосівської сільської ради визнане таким, що не відповідає вимогам закону і порушує права власника майна, а також було підставою для видачі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 19.01.2007 р. серії ЯЯЯ №363409, останнє необхідно скасувати.

При цьому, судом апеляційної інстанції також враховується, що посилання місцевого суду про набуття права державної власності на спірну культову споруду в силу ст. 366 Адміністративного кодексу Української РСР 1927 року є необґрунтованим і безпідставним, оскільки чинність дії такого кодексу припинена Указом Президії Верховної ради УРСР «Про визнання деяких законодавчих актівУкраїнської РСР такими, що втратили чинність у зв'язку з введенням у дію Кодексу Української РСР про адміністративні правопорушення» №807-ХІ від 21.08.1985 р.

Щодо строку позовної давності, то колегія суддів враховує таке.

Відповідно до ст. 256, 257, ч.1 ст.261 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

А відтак, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про наявність підстав для поновлення строку позовної давності для позивача, оскільки про існування оскаржуваного рішення та свідоцтва про право власності на нерухоме майно: церква, дзвіниця, господарський будинок, що знаходиться в с. Колосова Кременецького району Тернопільської області по вул. Жукова, 7а, позивач дізнався із протоколу наради 03.08.2015р., проведеної Кременецькою районною державною адміністрацією по питанню обговорення ситуації, яка склалася між конфесіями УПЦ Київського та та УПЦ Московського патріархатів в с. Колосова. Натомість відповідач не довів в установленому законом порядку факту оприлюднення оспорюваного рішення.

При цьому, судом апеляційної інстанції також враховується, що посилання місцевого суду про набуття права державної власності на спірну культову споруду в силу ст. 366 Адміністративного кодексу Української РСР 1927 року є необґрунтованим і безпідставним, оскільки чинність дії такого кодексу припинена Указом Президії Верховної ради УРСР «Про визнання деяких законодавчих актівУкраїнської РСР такими, що втратили чинність у зв'язку з введенням у дію Кодексу Української РСР про адміністративні правопорушення» №807-ХІ від 21.08.1985 р.

Судом першої інстанції під час прийняття рішення не дотримано вимог п.4) ч.1 ст. 84 Господарського процесуального кодексу України, визнано неправомірним та скасовано рішення виконавчого комітету органу місцевого самоврядування, замість визнання його недійсним, як вірно зроблено з другою позовною вимогою про визнання недійсним свідоцтва про право власності, проте, такий спосіб захисту, як зазначалося вище, узгоджується із вимогами ст. 21 ЦК України, тому не може бути підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення у цій частині, оскільки по суті не змінює позовних вимог щодо встановлення факту нечинності такого акту з дати його прийняття і на майбутнє.

Згідно ст. 33, абзацу 2 ст. 34, ст. 43 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Скаржником не подано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували обґрунтованість вимог, заявлених у апеляційній скарзі.

За таких обставин, апеляційний господарський суд прийшов до висновку, що рішення прийняте із дотриманням норм чинного законодавства та у відповідності до обставин справи, тому підстав для його зміни чи скасування, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, -

Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Тернопільської області від 10.03.2016 р. у справі

№ 921/1198/15-г/4 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

3. Матеріали справи скерувати в господарський суд Тернопільської області.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 06.06.2016 р.

ОСОБА_7 Матущак

Судді О.С. Скрипчук

ОСОБА_1