РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.05.2016Справа № 910/5127/16

Суддя Господарського суду міста Києва Павленко Є.В., за участі секретаря судового засідання Коновалова С.О., розглянувши матеріали справи за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Автологістика" (далі - Товариство) до публічного акціонерного товариства "ЕНЕРГОБАНК" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства "ЕНЕРГОБАНК" Брайка Станіслава Анатолійовича (далі - Банк) про визнання зобов'язань припиненими,

за участі представників:

позивача: Мельникової М.М., за довіреністю від 28 січня 2016 року,

відповідача: Корчагіна М.П., за довіреністю від 16 вересня 2015 року № 09/05-221,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У березні 2016 року Товариство звернулось до Господарського суду міста Києва з вказаним позовом, посилаючись на те, що між ним та Банком 18 червня 2013 року укладено договір про надання кредитної лінії № 1306-27 (далі - кредитний договір). Оскільки 12 лютого 2015 року позивач уклав з ОСОБА_4 договір про відступлення права вимоги (цесії) за договором про відкриття та обслуговування банківського рахунку «Ощадний вклад «Енергійний» від 4 квітня 2012 року (далі - договір цесії), за умовами якого йому перейшло право вимоги до Банку на суму 313 000,00 доларів США, Товариство просило задовольнити позовні вимоги про визнання повністю припиненими його зобов'язання перед Банком за кредитним договором у розмірі 276 568,22 євро та визнання частково припиненими зобов'язання відповідача перед Товариством за договором №30686/ен/840 про відкриття та обслуговування банківського рахунку «Ощадний вклад «Енергійний» від 4 квітня 2012 року (далі - договір вкладу) у розмірі 276 568,22 євро, внаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24 березня 2016 року порушено провадження у справі № 910/5127/16 та призначено її розгляд на 21 квітня 2016 року.

У судовому засіданні, призначеному на 21 квітня 2016 року, оголошено перерву до 19 травня 2016 року.

Ухвалою суду від 19 травня 2016 року продовжено строк розгляду спору на п'ятнадцять днів за клопотанням позивача. У судовому засіданні оголошено перерву до 27 травня 2016 року.

На початку судового засідання 27 травня 2016 року судом розглянуто та відмовлено в задоволені клопотання позивача про залучення ОСОБА_4 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, поданому через канцелярію суду 19 травня 2016 року з огляду на наступне.

Обґрунтовуючи подане клопотання, Товариство посилалось на той факт, що при задоволенні позову та визнанні зобов'язань припиненими внаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог ОСОБА_4 буде мати право на отримання 3 000 000,00 грн. за відступлене право вимоги, як то передбачено умовами укладеного договору цесії.

Згідно частини 1 статті 27 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін.

Питання про допущення або залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, до участі у справі вирішується ухвалою суду про прийняття позовної заяви до розгляду (із зазначенням про це в ухвалі про порушення провадження у справі) або під час розгляду справи, але до прийняття господарським судом рішення, з урахуванням того, чи є у цієї особи юридичний інтерес у даній справі. Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з'ясовувати, чи буде у зв'язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому. Аналогічна правова позиція викладена в пункті 1.6. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що результат вирішення наявного спору між Товариством та Банком не може опосередковано підміняти умови договору цесії щодо настання строку виконання зобов'язань за ним та не змінює встановлені у цьому правочині права та обов'язки його сторін.

У судовому засіданні 27 травня 2016 року представник позивача просив відкласти розгляд даної справи для надання можливості ознайомлення з матеріалами справи. У той же час суд дійшов висновку про необґрунтованість даного клопотання, оскільки розгляд справи неодноразово відкладався і чергове відкладення може призвести до порушення граничних строків, встановлених для розгляду даного спору. Крім того, представники позивача неодноразово брали участь в судових засіданнях по даній справі, подавали пояснення по суті спору та мали достатньо часу висловити свою правову позицію.

Надалі в судовому засіданні представник позивача просив позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини та факти, викладені у позові та письмових поясненнях, поданих до суду 24 травня 2016 року.

Представник відповідача в свою чергу проти позову заперечував та надав пояснення, аналогічні тим, що викладені у відзиві на позовну заяву та додаткових поясненнях, поданих до суду 26 травня 2016 року. Заперечення Банку проти позову ґрунтуються на тому, що позивачем обрано невірний спосіб захисту свого права, а саме зарахування зустрічних однорідних вимог неможливо здійснити, оскільки пункт 8 частини 2 статті 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" містить обмеження щодо такого зарахування в установі банку з дня початку процедури ліквідації.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність наявних у матеріалах справи копій поданих сторонами документів їх оригіналам, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

18 червня 2013 року між Банком та Товариством (позичальник) укладено кредитний договір, за змістом якого, з урахуванням укладених між сторонами додаткових угод до спірного правочину, відповідач надав позивачу у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти (далі - кредит), визначених цим договором.

Згідно з пунктом 1.1.1. кредитного договору кредит надається у вигляді відкличної відновлювальної кредитної лінії з лімітом заборгованості у розмірі 300 000,00 (триста тисяч) євро.

Термін користування кредитом - до 18 грудня 2013 року включно (пункт 1.1.2. кредитного договору).

Відповідно до пункту 3.5. кредитного договору погашення кредиту позичальник здійснює на рахунок № 37397911 в ПАТ "ЕНЕРГОБАНК", код банку 300272, відповідно до графіку зменшення ліміту кредитування, який наведено в додатку 1 до цього договору. При цьому датою погашення заборгованості вважається дата фактичного зарахування коштів на вказаний рахунок банку.

Згідно з пунктом 6.2.1. кредитного договору позичальник зобов'язався здійснювати своєчасне повернення кредиту, сплачувати нараховані проценти, використати кредит за цільовим призначенням та виконувати всі свої зобов'язання у повному обсязі у строки, передбачені цим договором.

Пунктом 10.1. Кредитного договору сторони погодили, що цей договір набуває чинності з дати його підписання та скріплення печатками сторін та діє до повного виконання позичальником своїх зобов'язань.

Додатковим договором № 4 від 12 грудня 2014 року сторони внесли зміни до пунктів 1.1.1. та 1.1.2. укладеного кредитного договору та виклали їх у наступній редакції:

«Пункт 1.1.1. Кредит надається у вигляді відкличної відновлювальної кредитної лінії з лімітом заборгованості у розмірі 276 568,22 Євро;

Пункт 1.1.2. Термін користування кредитом - до 18.12.2015 року.»

12 лютого 2015 року між ОСОБА_4 (первісний володілець рахунку) та Товариством (новий володілець рахунку) укладено договір цесії за договором № 30686/ен/840 про відкриття та обслуговування банківського рахунку "Ощадний вклад "Енергійний" від 4 квітня 2012 року (далі - договір вкладу).

Відповідно до пункту 1.1. договору цесії предметом цієї угоди є відступлення первісним володільцем рахунку новому володільцю права вимоги на отримання частини грошових коштів, що є сумою, розміщеною на рахунку НОМЕР_1 за договором вкладу, укладеним між первісним володільцем рахунку та Банком у розмірі 313 000,00 доларів США.

Згідно з пунктом 1.3. договору цесії Товариство стало клієнтом публічного акціонерного товариства "Енергобанк" та набуло прав вимоги відповідно до договору вкладу в частині грошових коштів, що є сумою, розміщеною на вищевказаному рахунку, у розмірі 313 000,00 доларів США.

Відповідно до акту приймання-передачі прав вимоги від 12 лютого 2015 року ОСОБА_4 передав, а Товариство прийняло право вимоги до Банку за договором вкладу в розмірі 313 000,00 доларів США.

Додатковою угодою № 1 від 12 лютого 2015 року до договору цесії сторони погодили пункт 1.8. договору цесії викласти в редакції, згідно з якою вартість права вимоги, яке підлягає виплаті первісному володільцю вкладу, дорівнює 3 000 000,00 грн. і не може бути змінена.

Заявою від 10 березня 2015 року ОСОБА_4 повідомив Банк про заміну кредитора у зобов'язанні, що виникло на підставі договору вкладу. У поданій заяві ОСОБА_4 просив обов'язки Банку в частині володіння суми в розмірі 313 000,00 доларів США, виконати по відношенню до Товариства.

Відповідно до пункту 3.4. кредитного договору позичальник має право достроково повністю або частково погасити заборгованість за кредитом, при цьому відсотки за користування Кредитом сплачуються в повній сумі одночасно з поверненням кредитних коштів, виходячи із фактичної суми заборгованості за кредитом на дату дострокового погашення кредиту.

Листом від 23 лютого 2016 року позивач повідомив відповідача про припинення зобов'язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог в порядку статті 601 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів (частина 1 статті 2 ГПК України).

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів наведено в статті 16 ЦК України та статті 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

При цьому, положеннями статті 16 ЦК України визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У свою чергу частиною 2 статті 19 ЦК України встановлено, що способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням.

Таким чином, звертаючись з позовом до суду за захистом порушеного права, позивач має обрати спосіб захисту, який узгоджується з двома критеріями: має відповідати змісту права, що порушене й здатний таке право відновити, а також має бути передбачений приписами статті 16 ЦК України, статті 20 ГК України, або ж визначений іншим Законом чи укладеним між сторонами Договором.

У даному випадку, положеннями статті 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов'язків.

У той же час, слід враховувати, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб, а також те, чи може відповідний спосіб захисту бути реалізованим у спірних правовідносинах між сторонами, що залежить не лише від наявності у позивача суб'єктивного права, якому кореспондує відповідний обов'язок відповідача, як боржника у зобов'язанні, але й від можливості останнього загалом вчиняти відповідні дії, які складають зміст такого зобов'язання.

При цьому, звертаючись до суду з відповідними вимогами, спрямованими на відновлення порушеного права та захист законних інтересів, позивач має довести обставини, на які він посилається в обґрунтування заявлених вимог належними та допустимими доказами.

Дослідивши зміст позовних вимог Товариства, суд дійшов висновку про те, що останні відповідають вищезазначеним приписам чинного законодавства, у зв'язку з чим заперечення відповідача щодо невірного обраного позивачем способу захисту є необґрунтованими.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 598 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Частиною першою статті 601 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Відповідно до статей 514, 515 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора не допускається у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора.

Виходячи із приписів статей 1066, 1068 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Стаття 1071 ЦК України визначає перелік підстав списання грошових коштів з рахунка клієнта. Так, банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Із аналізу наведених норм вбачається, що за договором банківського рахунка грошове зобов'язання банку перед клієнтом (власником рахунка) в межах коштів, розміщених на рахунку, може виникнути лише після направлення розпорядження клієнта на відповідну грошову суму.

Таким чином, укладення лише договору цесії між Товариством та ОСОБА_4 не призвело до виникнення грошового зобов'язання Банку перед підприємством на суму коштів, розміщених на рахунку.

За умовами договору вкладу банк відкрив на користь фізичної особи ОСОБА_4 поточний рахунок в національній та іноземній валюті НОМЕР_1.

Відповідно до пункту 1.8 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 (далі - Інструкція), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського рахунка поточні рахунки. Поточний рахунок - це рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Виходячи із викладеного, поточні рахунки відкриваються на конкретну особу за умови надання відповідних документів, а можливості зміни власника рахунка Інструкцією не передбачено.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 6 квітня 2016 року в справі № 910/8058/15-г та в розумінні статті 11128 ГПК України є обов'язковою для застосування при вирішенні спорів.

Згідно зі статтею 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За приписами частини 2 статті 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку, про те, що Банк позбавлений можливості виконувати розпорядження Товариства за поточними рахунками, власником яких є фізична особа ОСОБА_4, внаслідок чого у позивача не виникло грошових вимог до Банку за поданою заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог, а тому позовна вимога про визнання зобов'язань припиненими задоволенню не підлягає.

За частиною 1 статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору в даному випадку покладаються на позивача.

Керуючись статтями 32-34, 43-44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 6 червня 2016 року

Суддя Є.В. Павленко