РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2016Справа №910/33136/15

За позовом Комунального спеціалізованого теплозабезпечуючого підприємства "Рубіжнетеплокомуненерго"

до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

про визнання договору в частині недійсним

Суддя Цюкало Ю.В.

Представники сторін:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: Гриньок О.А. - за довіреністю від 13.05.2014 року.

В судовому засіданні 21 березня 2016 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У грудні 2015 року до канцелярії Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Комунального спеціалізованого теплозабезпечуючого підприємства "Рубіжнетеплокомуненерго" (позивач) до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (відповідач) про визнання недійсним з моменту укладення Договору № 1361/14-БО-20 купівлі-продажу природного газу від 17.12.2013 року в частині встановлення терміну остаточного розрахунку за фактично переданий газ до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу (другий абзац п. 6.2. Договору); встановлення в разі невиконання покупцем п. 6.1. умов Договору відповідальності у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу п. 7.2. Договору); встановлення збільшеного строку позовної давності тривалістю у 5 років (п. 9.3. Договору).

Позовні вимоги обґрунтовані ст.ст. 203, 215, 233 Цивільного кодексу України.

Відповідач звернувся до суду із відзивом, у якому за викладених підстав проти задоволення позову заперечував.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.01.2016 року суддею Цюкало Ю.В. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі №910/33136/15. Розгляд справи призначено на 03.02.2016 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.02.2016 року, відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 22.02.2016р.

Судове засідання, призначене на 22.02.2016 року, не відбулось у зв'язку із перебуванням судді Цюкало Ю.В. у відпустці.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.03.2016 року розгляд справи призначено на 21.03.2016 року.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 811 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувався з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, суд, -

ВСТАНОВИВ:

17.12.2013 року між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (продавець) та Комунальним спеціалізованим теплозабезпечуючим підприємством "Рубіжнетеплокомуненерго" (покупець) укладено Договір купівлі-продажу природного газу № 1361/14-БО-20 (далі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ на умовах договору.

Згідно з п. 2.1. Договору продавець передає покупцеві з 01.01.2014 року по 31.12.2014 року газ обсягом до 3867, тис. куб м. по місяцях кварталів.

Відповідно до п. 6.1. договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця наступного за місяцем поставки газу.

Згідно з п. 7.2. Договору у разі невиконання покупцем умов п. 6.1. договору продавець має право не здійснювати поставку газу покупцю або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання покупцем п. 6.1. договору він зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числа щодо стягнення основної заборгованості, крім штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 (п'ять) років (п. 9.3. Договору).

Позивач стверджує, що умови п.п. 6.2., 7.2. Договору суперечать встановленому законодавством порядку розрахунку за спожитий газ, пункт 9.3. Договору щодо збільшення терміну позовної давності був укладений під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, у зв'язку із чим Договір купівлі-продажу природного газу № 1361/14-БО-20 від 17.12.2013 року підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 203, 215 та 233 Цивільного кодексу України.

Відповідач у відзиві зазначив, що умови Договору купівлі-продажу природного газу № 1361/14-БО-20 від 17.12.2013 року визначені сторонами на власний розсуд в порядку ст. 628 Цивільного кодексу України та ст. 181 Господарського кодексу України. Крім того, інші посилання позивача спростовуються положеннями ст. 258 Цивільного кодексу України та ст. 231 Господарського кодексу України.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають залишенню без задоволення з наступних підстав.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Статтею 251 Цивільного кодексу України визначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк може бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Положення ст. 530 Цивільного кодексу України визначають важливу умову виконання зобов'язання - строк виконання.

Зазначена умова є важливою для визначення того часу, коли боржник має виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти запропоноване виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов'язання (ст. ст. 610, 612 Цивільного кодексу України).

Тобто, визначивши в п. 6.2. Договору строк виконання грошового зобов'язання по сплаті отриманого газу сторонами норм чинного законодавства не порушено.

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частина 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Сторони можуть домовитись про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків передбачених законом.

Згідно з ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" встановлює, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ч. 1 ст. 547 Цивільного кодексу України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчиняється у письмовій формі.

Отже, п. 7.2. Договору сторони визначили відповідальність за порушення зобов'язання щодо оплати за газ у вигляді пені, що відповідає вимогам чинного законодавства.

Частина п. 9.3. Договору якою сторони збільшили строк позовної давності до п'яти років відповідає вимогам чинного законодавства, з огляду на те, що відповідно до статті 259 Цивільного кодексу України позовна давність встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Таким чином, п. 9.3. Договору сторони фактично збільшили строк позовної давності за цим договором до вимог про стягнення основної заборгованості до п'яти років, що відповідає статті 259 Цивільного кодексу України.

Крім того, судом надається критичної оцінки посиланням позивача в обґрунтування позовних вимог про визнання п. 9.3. Договору недійсним, як такий що вчинений під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах оскільки ознаками правочину, що підпадає під дію ст. 233 Цивільного кодексу України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача. Останній, крім повернення йому одержаного другою стороною, вправі вимагати відшкодування йому завданих збитків і моральної шкоди стороною, яка скористалася тяжкою обставиною.

В пункті 9.3. договору сторони лише збільшили строк позовної давності для звернення до суду у разі неналежного виконання покупцем грошових зобов'язань за договором.

За таких обставин, у суду відсутні підстави вважати, що договір укладено на вкрай невигідних умовах. Крім того, доказів в підтвердження того, що договір укладено позивачем під впливом тяжкої для нього обставини не подано.

Підписуючи редакцію договору позивач фактично погодився з передбаченими ним умовами, в тому числі і з п.п. 6.2., 7.2., 9.3 Договору. Позивач на момент укладення договору не скористався наданим йому законом правом, за наявності заперечень щодо окремих умов договору, скласти протокол розбіжностей (ч. 4 ст. 181 Господарського кодексу України).

Заявляючи позов про визнання недійсним договору позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним і настанням відповідних наслідків.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Зміст правочину складають як права та обов'язки, про набуття, зміну, припинення яких домовилися учасники правочину.

Відповідно до статей 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що умови договору суперечать нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

Згідно з п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Враховуючи викладене, з урахуванням положень ст.ст. 259, 627, 628, 530 Цивільного кодексу України, підстави для визнання п.п. 6.2., 7.2. та 9.3. Договору купівлі-продажу природного газу № 1361/14-БО-20 від 17.12.2013 року недійсними відсутні, що зумовлює залишення позовних вимог без задоволення.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, залишаються за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Копію даного рішення направити позивачу у справі № 910/33136/15.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 21.03.2016 року.

Суддя Ю.В. Цюкало