ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

26 травня 2016 р. Справа № 902/306/16

Господарський суд Вінницької області у складі

головуючого судді Тварковського А.А.

за участю секретаря судового засідання Поцалюк Н.В.,

представників сторін:

позивача: ОСОБА_1, довіреність, паспорт серії АВ 012789 виданий Жмеринським РВ УМВС України в Вінницькій області 16.07.1999р.;

ОСОБА_2 (директор), паспорт серії АВ 875002 виданий Липовецьким РВ ГУМВС України у Вінницькій області 19.10.2009р.;

відповідача: ОСОБА_3, довіреність №б/н від 15.12.2015р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "Іллінецьке" (вул. Леніна, буд. 15, с. Іллінецьке, Іллінецький район, Вінницька область, 22712)

до: товариства з обмеженою відповідальністю "Агросолюшин" (вул. Келецька, буд. 53, офіс 214-А, м. Вінниця, 21027)

про визнання пунктів 2.2.-2.5., 7.2 А), 7.2 Б), 7.2 В) договору поставки недійсними,

ВСТАНОВИВ:

Товариством з обмеженою відповідальністю "Іллінецьке" (ТОВ Іллінецьке», позивач) заявлено позов до товариства з обмеженою відповідальністю "Агросолюшин" (ТОВ «Агросолюшин», відповідач) про визнання пунктів 2.2.-2.5., 7.2 А), 7.2 Б), 7.2 В) договору поставки на умовах товарного кредиту недійсними.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що укладений між сторонами договір поставки на умовах товарного кредиту №07/05-01 від 07.05.2014р., враховуючий зміст пунктів 2.2-2.5, 7.2. А), 7.2 Б), 7.2 В), укладено під впливом тяжких для ТОВ «Іллінецьке» обставин і на вкрай вигідних умовах, а тому в силу положень ч.1 ст.233 ЦК України вказані пункти Договору підлягають визнанню недійсними.

Ухвалою господарського суду Вінницької області від 11.04.2016р. за вказаним позовом порушено провадження у справі №902/306/16 з призначенням її до розгляду.

Відповідно до ухвал суду від 26 квітня 2016 року та 17 травня 2016 року розгляд справи відкладався з обєктивних причин, а також судом продовжено строк вирішення спору на 15 днів.

В судовому засіданні представники позивача позов підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в ньому.

Натомість відповідач повноважного представника в судове засідання не направив, не зважаючи на те, що про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином ухвалою, яка надсилалась йому рекомендованою кореспонденцією за адресою, яка відповідає тій, що значиться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. При цьому у надісланому на адресу суду відзиві на позовну заяву вих. №45 від 06.05.2016р. (вх. 06/52/4102/16 від 06.05.2016р.) останній позов товариства з обмеженою відповідальністю «Іллінецьке» не визнав та заперечував проти його задоволення. Зокрема відповідачем у даному відзиві серед іншого зазначено, що під час розгляду судом справи №902/29/16 товариством з обмеженою відповідальністю «Іллінецьке» подавалася заява про відмову від позову в частині визнання недійсними п.п. 2.2-2.5, 7.2 А), 7.2 Б), 7.2В) договору поставки на умовах товарного кредиту №07-05-01 від 07.05.2014р. Після подання зазначеної заяви ТОВ «Іллінецьке» звернулося до суду з позовом про визнання недійсними зазначених пунктів договору поставки на умовах товарного кредиту №07-05-01 від 07.05.2014р., який є предметом розгляду справи №902/306/16, тобто позивач фактично звернувся до суду із позовом про той же предмет і з тих же підстав, від якого він уже відмовився, що суперечить ч.2 ст. 80 ГПК України. Крім того, відповідач зауважує, що нарахування неустойки та % річних передусім є наслідком господарської діяльності позивача, його власного комерційного розрахунку та ризику. Також відповідач не погоджується з доводами позивача стосовно інформування ТОВ «Агросолюшин» перед укладенням договору щодо відсутності у ТОВ «Іллінецьке» грошових коштів, наявності в нього кредиторської заборгованості в розмірі 3345300 грн та загрози банкрутства.

Поряд з цим в матеріалах справи наявне клопотання відповідача вих. №51 від 26.05.2016р. (вх. №06-52/47600/16 від 26.05.2016р.), в якому останній просить суд відмовити в задоволенні позову ТОВ «Іллінецьке» до ТОВ «Агросолюшин» та провести розгляд справи за відсутності його представника.

Суд, зважаючи на достатність доказів для вирішення даного спору по суті, відповідно до приписів ст. 22 ГПК України задовольнив вищевказане клопотання товариства з обмеженою відповідальністю «Агросолюшин» щодо розгляду справи за відсутності відповідача.

Розглянувши подані документи і матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

07.05.2014р. між товариством з обмеженою відповідальністю "Агросолюшин" (постачальник) та товариством з обмеженою відповідальністю "Іллінецьке" (покупець) укладено договір поставки №07/05-01 на умовах товарного кредиту (Договір), відповідно до п. 1.1. якого в строки, визначені договором, постачальник зобов'язується передати у власність покупця продукцію виробничо-технічного призначення (товар), а покупець зобов'язується прийняти товар і оплатити його вартість, сплативши за нього визначену договором грошову суму, а також сплатити відсотки за користування товарним кредитом в сумі, визначеній відповідно до умов договору.

Відповідно до п. 2.2. Договору сторони погодили, що на дату оплати авансової частини ціна товару підлягає обов"язковому уточненню без додаткового узгодження за формулою: Ц= Цдог х (Коп/Кдог), де Цдог- ціна товару на дату складання додатку до договору; Коп- комерційний курс гривні до іноземної валюти на дату, що передує даті оплати; Кдог- комерційний курс гривні до іноземної валюти на дату, що передує даті складання додатку до договору, якщо на дату, що передує даті постачання Коп/Кдог більший або дорівнює 1,01.

На дату поставки ціна товару (неоплачена частина) підлягає обовязковому уточненню без додаткового узгодження за наступною формулою: Ц= Цдог х (Кпост/Кдог), де Ц дог- ціна товару на дату складання додатку до договору; Кпост- комерційний курс гривні до іноземної валюти на дату, що передує даті постачання; Кдог- комерційний курс гривні до іноземної валюти на дату, що передує даті складання додатку до договору, якщо на дату, що передує даті постачання Кпост/Кдог більший або дорівнює 1,01 (п. 2.3. Договору).

Згідно із п. 2.4. Договору у випадку коли на дату за поставлений товар Коп/Кпост більше або дорівнює 1,01 то ціна товару підлягає уточненню без додаткового узгодження. Постачальник виставляє рахунок на сплату вирахуваної гривневої різниці ціни договору, як плату за користування товарним кредитом, а покупець зобовязується слатити даний рахунок не пізніше трьох банківських днів з дня виставлення рахунку. У цьому випадку ціна договору, що вказується в рахунку підлягає розрахунку за наступною формулою: Цоп= Цпост х (Коп/Кпост), де Пост- ціна постачання розрахована згідно п. 2.3; Коп.- комерційний курс гривні до іноземної валюти на дату, що передує даті оплати. Комерційним курсом гривні до іноземної валюти слід вважати міжбанківський валютний курс продажу іноземної валюти до гривні, який щоденно розміщується за адресою на Інтернет сторінці (http://minfin.com.ua/currency/mb/). Вид та комерційний курс іноземної валюти вказується в додатках до договору.

Відповідно до п. 2.5. Договору вартість (ціна) товару, визначена на день підписання договору. У випадку введення нових або зміни існуючих ставок ввізного мита, при імпорті товару, введенні нових/додаткових обовязкових платежів/зборів, ціна договору збільшується на відповідну величину. В цьому разі покупець зобов"язаний компенсувати постачальнику суму збільшення.

Згідно із п. 2.6. Договору покупець проводить розрахунки з постачальником на умовах внесення оплати вартості (ціни) товару, визначеної із врахуванням вимог п.п. 2.2-2.5 у вигляді авансової частини та відстроченого платежу, в розмірах, вказаних в додатках до договору, шляхом перерахування коштів в національній валюті на банківський рахунок постачальника.

Відповідно до п. 5.1. Договору господарські зобов'язання сторін цього договору, які виникли на його основі, існують протягом одного року із дня його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін, крім зобов'язань покупця по оплаті вартості товару, процентів за користування товарним кредитом та відповідальності, які припиняються лише їх належним виконанням (крім випадку, передбаченого п.9.1. договору), а в частині проведення розрахунків за товар, по штрафним санкціям - до повного їх виконання.

Згідно із п. 7.2. Договору у випадках порушення умов договору, постачальник має право притягти покупця до відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по оплаті у встановлені договором терміни вартості (ціни) товару та/або відсотків за користування товарним кредитом. За порушення даних умов договору покупець:

А) сплачує за кожен день прострочення на користь постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення, від суми боргу, за кожен день такого прострочення;

Б) сплачує штраф в розмірі 20% від несплаченої суми, яка склалась на наступний день після прострочення виконання грошового зобов'язання;

В) сплачує на користь постачальника 28 (двадцять вісім) відсотків річних від простроченої суми та індекс інфляції за весь час прострочення (ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України).

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, заперечень відповідача та надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходив із наступного.

В силу ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 20 Господарського кодексу України визначено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Згідно з підпунктом 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, суду належить встановити наявність саме тих обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, зокрема: відповідність змісту правочину вимогам Цивільного кодексу України іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; правоздатність сторін правочину; свободу волевиявлення учасників правочину та відповідність волевиявлення їх внутрішній волі; спрямованість правочину на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Однією з підстав визнання правочину недійсним є вчинення його під впливом тяжкої обставини. Так, ст. 233 Цивільного кодексу України (далі ЦК) передбачено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Згідно зі ст. 233 ЦК для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність двох обставин: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину (Узагальнення Верховного Суду України «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

В пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Виходячи зі змісту позовної заяви, ТОВ «Іллінецьке» вважає, що оспорювані умови договору є несправедливими та вкрай невигідними, оскільки містять занадто високі розміри пені, штрафу, річних, окрім того, вони передбачають право постачальника уточнювати без згоди з покупцем ціну товару в залежності від комерційного курсу гривні до іноземної валюти.

Аналізуючи зміст укладеного Договору в контексті наявності вкрай невигідних умов та надаючи оцінку обставинам, які, на думку позивача, є тяжкими і зумовили його укладення, суд враховував наступне.

Правочини (угоди), вчинені на вкрай невигідних умовах внаслідок збігу тяжких обставин в цивілістичній науці одержали назву кабальних. Вони є такими, що укладені з вадами волі, оскільки формування волі до укладення правочину здійснювалося під тиском обставин, що змусили особу вчинити правочин на невигідних для себе умовах

Кабальний договір особа укладає добровільно і усвідомлено, крім того, вона сама може бути ініціатором такого правочину, вона також усвідомлює, що вчиняє правочин на вкрай невигідних для себе умовах, але вимушена це зробити під впливом тяжкої обставини.

Проте, стосовно підприємницьких юридичних осіб поняття кабальності угоди слід застосовувати дуже обережно, адже підприємницька діяльність це перш за все діяльність на власний ризик. Тож за умов нестабільності ринку і боротьби з конкурентами подекуди доводиться укладати надзвичайно ризикові угоди, які насправді можуть бути просто необдуманими і економічно необґрунтованими, а не кабальними. Тому слід враховувати специфіку здійснення підприємницької діяльності, і виключати можливість визнання угод кабальними, якщо вони були укладені внаслідок власної нерозважливості, оскільки за одних і тих же економічних умов одні підприємства процвітають, а інші банкрутують.

Варто виділити обставини, які можуть бути підставою для визнання угоди, укладеної юридичною особою, кабальною. Такі обставини мають бути дійсно невідворотними за наявних умов, коли засоби і кошти, якими володіє особа, є недостатніми для відвернення настання негативних наслідків, а наслідки, яких намагається уникнути особа, є такими, що змушують особу погодитись навіть на вкрай невигідні умови. Окрім того, якщо обставиною, що змушує особу укласти угоду є ситуація, яка повязана з економічними чи політичними обставинами, то слід зазначити, що ці обставини повинні бути такими, які за звичайних умов не можна було заздалегідь спрогнозувати, а також було неможливо їм запобігти, тобто ці умови є надзвичайними навіть з урахуванням звичайного підприємницького ризику. Тяжкі обставини повинні безпосередньо тягти за собою необхідність укладення кабальної угоди, а не просто існувати в час укладення угоди. Крім того, обставини, які особа називає тяжкими, повинні виникнути лише до укладення угоди.

Натомість розглядом справи не встановлено, а позивачем не доведено і не підтверджено доказами, що укладання спірного Договору було зумовлено тяжкими обставинами, а саме загрозою банкрутства.

Дійсно до матеріалів справи долучено довідки ТОВ «Іллінецьке», які містять інформацію, що позивач станом на 01.05.2014 року мав заборгованість перед контрагентами в загальній сумі 3345300 грн, а також про те що, в 2014 року позивач здійснював свою діяльність на орендованих землях, не маючи власної техніки для обробітку, оборотних коштів для придбання насіння, паливно-мастильних матеріалів і засобів для захисту рослин. Проте обставини, про які йдеться в довідках, на думку суду, безпосередньо не тягнуть за собою необхідність укладення спірного Договору та не вказують на безвихідність й безальтернативність вибору останнього. Адже уникнути банкрутства можливо й іншим шляхом, окрім укладанням спірного Договору, зокрема, шляхом кредитування, відчуженням активів, тощо.

Більше того в матеріалах справи наявна ухвала про відмову у порушенні провадження у справі про банкрутство від 23 грудня 2015 року у вязку із тим, що боржник погасив заборгованість, яка стверджує, що загроза банкрутства виникла в грудні 2015 року, у той час як Договір було укладено 07 травня 2014 року. Тобто обставина, на яку посилається позивач як на тяжку, виникла після укладення Договору, в той час як вона має передувати укладенню кабальної угоди.

Позивачем не доведено, що саме наявність загрози банкрутства змусила укласти кабальний договір, тобто, що наявні засоби і кошти, якими володів позивач, не відвернули б таку загрозу. На переконання суду, фактично відсутній прямий причинно-наслідковий зв'язок між укладенням договору і загрозою банкрутства. Адже матеріали справи не містять доказів майнового стану і фінансових можливостей підприємства станом на момент укладення договору. Можливо загроза банкрутства була повязана з іншими чинниками, чого позивачем також не спростовано.

Більше того, враховуючи ризикованість підприємницької діяльності, позивач, укладаючи даний Договір мав би передбачити можливість настання для себе несприятливих наслідків.

Водночас слід зазначити, що задовольняючи позов у справі №902/491/15 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Агросолюшин" до товариства з обмеженою відповідальністю "Іллінецьке" про стягнення 3073264 грн 46 коп. (рішення господарського суду Вінницької області від 22.06.2015р.), судом надано оцінку змісту договору поставки на умовах товарного кредиту №07/05-01 від 07.05.2014р.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 27.07.2015 р. та постановою Вищого господарського суду України від 06.10.2015 р. у справі № 902/491/15 вказане рішення суду першої інстанції щодо зазначених вище обставин та наявності підстав для стягнення суми боргу, пені, інфляційних втрат, 28% річних, штрафу залишено без змін.

Крім того, ухвалою суду від 23.12.2015р. по справі №902/1566/15 встановлено, що ТОВ Іллінецьке вживало заходи щодо погашення заборгованості перед ТОВ Агросолюшин згідно вказаного рішення суду, що фактично підтверджує визнання ТОВ Іллінецьке присуджених до стягнення суми боргу, пені, інфляційних втрат, 28% річних та штрафу.

Також оцінку змісту договору поставки на умовах товарного кредиту №07/05-01 від 07.05.2014р. надано судом, задовольняючи позов у справі №902/1454/15 (рішенням господарського суду Вінницької області від 11.01.2016р.).

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 22.03.2016 р. у справі №902/1454/15 вказане рішення суду першої інстанції щодо зазначених вище обставин та наявності підстав для стягнення вказаних вище сум коштів залишено без змін.

Відповідно до ч. 2 статті 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (див. рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25.07.2002; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007).

А відтак, в силу положень ч.2 ст.35 ГПК обставини встановлені судом при розгляду зазначених справ є преюдиціальними та не потребують доказуванню при вирішенні даного спору, в тому числі обставини щодо правомірності заявлених до стягнення сум боргу, пені, інфляційних втрат, 28% річних та штрафу, а відтак і правомірності умов договору поставки на умовах товарного кредиту №07/05-01 від 07.05.2014р. (відповідності його вимогам чинного законодавства України), невиконання (порушення) умов якого зі сторони покупця (ТОВ «Іллінецьке») слугувало підставою звернення постачальника (ТОВ «Агросолюшин») до суду з позовами про стягнення вказаних вище сум коштів.

Разом з тим слід зазначити, що статтями 6 та 627 ЦК України визначено свободу договору, у вигляді того, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При цьому зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Сутність свободи договору розкривається насамперед через співвідношення актів цивільного законодавства і договору: сторони мають право врегулювати ті відносини, які не визначені у положеннях актів цивільного законодавства, а також відступати від положень, що визначені цими актами і самостійно врегулювати свої відносини, крім випадків, коли в актах законодавства міститься пряма заборона відступів від передбачених ними положень або якщо обов'язковість положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту чи суті відносин між сторонами.

Відповідно п.1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

У своєму рішенні №7-рп/2013 від 11.07.2014р. Конституційний cуд України наголосив на тому, що свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства.

Отже сторони, керуючись закріпленим статтями принципом свободи договору, самостійно врегулювати свої відносини при визначенні 2.2-2.5, 7.2 А), 7.2 Б), 7.2 В) Договору, що цілком узгоджується з вище зазначеними нормами законодавства України.

Таким чином, при укладенні оспорюваного пункту договору, сторонами додержано всі загальні вимоги, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, у розумінні ст. 203 Цивільного кодексу України.

Згідно із п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Натомість судом не встановлено правових підстав для визнання оспорюваних п.п. 2.2-2.5., 7.2 А), 7.2 Б), 7.2 В) Договору поставки №07/05-01 від 07.05.2014р. на умовах товарного кредиту недійсними відповідно до вимог ст. 233 ЦК України.

В силу ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обовязковим.

За змістом статті 33 Господарського процесуального кодексу України обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку відмовити в задоволенні позовних вимог з віднесенням судових витрат на позивача згідно ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 4-3, 4-5, 22, 32, 33, 34, 36, 43, 44, 49, 82, 84, 85, 86, 87, 115 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Копію рішення надіслати відповідачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 31 травня 2016 р.

Суддя Тварковський А.А.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - відповідачу (вул. Келецька, буд. 53, офіс 214-А, м. Вінниця, 21027)