РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.05.2016Справа №910/5916/16

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській О.С.

розглянувши справу № 910/5916/16

за позовом комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів

Шевченківського району»;

до товариства з обмеженою відповідальністю «Алмаз - точне землеробство»;

про стягнення 27 013,98 грн.

Представники сторін:

від позивача: Яковіщук Я.М., довіреність № 03-Д від 04.01.2015р.;

від відповідача: Скоропад Б.О., довіреність № 1/16/1 від 12.05.2016р.

обставини справи:

До Господарського суду міста Києва звернулося комунальне підприємство «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» (надалі - позивач) з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Алмаз - точне землеробство» (надалі - відповідач) про стягнення 27 013,98 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач не виконує обов'язку за Договором № 450/1001 від 02.04.2007р. з відшкодування комунальних послуг за період з 13.09.2010р. по 30.08.2013р., внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість загалом у сумі 25 394,79 грн., за прострочення сплати якої позивачем нараховані 3% річних у сумі 1440,93 грн. та інфляційні втрати в сумі 178,26 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.04.2016р. порушено провадження у справі № 910/5916/16 та призначено її розгляд на 17.05.2016р.

26.04.2016р. через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли додаткові пояснення по справі та докази.

17.05.2016р. через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній проти задоволення позовних вимог заперечує.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.05.2016р. було відкладено розгляд справи на 31.05.2016р., у зв'язку з необхідністю витребування нових доказів.

30.05.2016р. через відділ діловодства суду від представника позивача отримано пояснення на відзив.

Присутній у судовому засіданні 31.05.2016р. представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав, наведених у відзиві, а також подав суду заяву, в якій просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав спливу строку позовної давності.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих позивачем і відповідачем, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, в засіданні суду була оголошена вступна та резолютивна частини рішення.

Розглянувши подані позивачем і відповідачем документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» відповідно до рішення Київської міської ради від 22.09.2011 № 24/6240 "Про питання діяльності комунальних підприємств, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва" перейменоване із комунального підприємства по утриманню житлового господарства Шевченківського району у м. Києві ради, зареєстрованого Шевченківською районною у м. Києві державною адміністрацією 31.10.2001р.

Відповідно до п. 2.2.1 Статуту, основними напрямками діяльності підприємства, зокрема, є забезпечення послугами газопостачання, водопостачання (водовідведення) та централізованого опалення до споживачів по внутрішньо-будинкових мережах на підставі договорів, укладених підприємством з виробниками послуг, а також на підставі договорів, укладених підприємством безпосередньо зі споживачами послуг; здійснення нарахувань та виготовлення рахунків на сплату житлово-комунальних послуг для споживачів (власників, наймачів) жилих та нежилих приміщень; забезпечення збору платежів від споживачів зазначених послуг на користь виробників послуг.

Як встановлено судом, 13.11.2003р. між АЕК «Київенерго» (постачальник) та комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Шевченківської районної у м. Києві ради, яке в подальшому перейменоване у КП «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» (споживач) було укладено Договір № 320030 на постачання теплової енергії у гарячій воді.

Крім того, позивачем було укладено Договір на постачання питної води та приймання стічних вод через приєднані мережі № 05618/2-10 від 20.04.2005р. з ВАТ «АК «Київводоканал».

Звертаючись із позовом до суду, позивач пояснив, що на підставі укладених з АЕК «Київенерго» та ВАТ «АК «Київводоканал» вищевказаних Договорів, відповідачу надавались комунальні послуги у приміщенні за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, 7, облік яких у період з квітня 2007 року по жовтень 2010 року від імені позивача здійснювали КП «ЖЕКи», що діяли на підставі договорів доручення.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до окремого доручення першого заступника голови Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації № 905 від 13.09.2010р. з метою підвищення контролю за рівнем платіжної дисципліни і недопущення безоплатного використання теплової енергії та водопостачання, Комунальне підприємство «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» було зобов'язано заключити прямі договори з орендарями та власниками приміщень Шевченківського району міста Києва.

КП ЖЕКам було доручено передати позивачу всю первинну документацію, провести звірку з орендарями та власниками нежитлових приміщень Шевченківського району міста Києва, скласти акти звіряння станом на 01.10.2010р.

На виконання вказаного окремого доручення КП ЖЕК «Михайлівська» Шевченківської районної у м. Києві ради було передано позивачу зведений перелік актів звірок станом на 01.10.2010р., відповідно до якого за відповідачем значиться заборгованість за спожиті комунальні послуги в сумі 1389,07 грн.

30.03.2007р. між Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Шевченківської районної у м. Києві ради (довіритель, позивач) та Комунальним підприємством «Житлово-експлуатаційна контора «Михайлівська» (повірений) був укладений договір доручення №2, відповідно до п.1.1 якого, довіритель доручає, а повірений приймає на себе зобов'язання вчинити за рахунок та на користь довірителя наступні юридичні дії: укласти з власниками, наймачами, орендарями жилих та нежилих приміщень договори на надання комунальних послуг (п. 1.1.1); укласти з власниками, орендарями нежилих приміщень договори на транзитний збір платежів за надані комунальні послуги на користь виробників таких послуг (п.1.1.2); та здійснювати облік, нарахування та збір платежів на користь виробників комунальних послуг (п.1.1.3).

Позивач як виконавець комунальних послуг (централізованого опалення, холодного та гарячого водопостачання та водовідведення) в 2007 році делегувало повноваження щодо здійснення нарахувань за комунальні послуги КП «ЖЕК «Михайлівська» Шевченківської районної у м. Києві ради».

Відповідно до пункту 1.1.2 договору доручення від 30.03.2007р. № 2 КП «ЖЕК «Михайлівська» Шевченківської районної у м. Києві ради мало укладати договори з власниками, орендарями нежилих приміщень на транзитний збір платежів за надані комунальні послуги на користь виробників таких послуг.

Враховуючи викладене, КП «Керуюча компанія Шевченківської районної у м. Києві ради» не було виконавцем комунальних послуг, а є балансоутримувачем житлового та не житлового фонду Шевченківського району і згідно статті 24 Закону балансоутримувач має право укладати договори на надання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 1000 Цивільного кодексу України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

На виконання умов договору доручення, між Комунальним підприємством «Житлово-експлуатаційна контора «Михайлівська» Шевченківської районної у м. Києві ради (за договором - виконавець) та відповідачем (за договором - власник) було укладено договір про відшкодування власником витрат по утриманню та обслуговуванню нерухомого майна та на транзитний збір комунальних послуг № 450/1001 (далі - Договір), відповідно до п. 1.1 якого, виконавець забезпечує обслуговування, експлуатацію та ремонт будівлі, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, 7, літ. А, а також утримання будинку та прибудинкової території, а власник відшкодовує витрати виконавця на виконання вказаних робіт пропорційно до займаної ним площі в цій будівлі (далі - експлуатаційні витрати), якщо інше не випливає з характеру послуг, наданих виконавцем за цим договором. Виконавець здійснює нарахування та транзитний збір платежів на користь виробників послуг за спожиті власником комунальні послуги (теплова енергія, холодне водопостачання, водовідведення тощо) в обсягах та за тарифами, визначеними в договорі. Власник на підставі Договору купівлі-продажу нежилого приміщення серія ВЕІ № 709230 від 28 грудня 2006р. користується приміщенням загальною площею: 54,30 кв.м., для розміщення офісу.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги".

Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачами, виконавцями або виробниками послуг.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

У відповідності до норм статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг та зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами законодавства споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначив, що відповідач користується вказаним нежитловим приміщенням та фактично споживає і не оплачує комунальні послуги, які надає позивач, у зв'язку з чим просить стягнути з відповідача на свою користь 25 394,79 грн. основного боргу за період з 13.09.2010р. по 30.08.2013р., на підтвердження чого позивач надав суду копії облікових карток та рахунки на оплату.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначав про те, що позивачем пропущено строк позовної давності, при цьому відповідач зазначає про відсутність договірних відносин з позивачем, натомість господарсько-правові відносини існують між відповідачем та КП ЖЕК «Михайлівська» на підставі договору № 450/1001 від 02.04.2007р., останнє і надавало частину послуг особисто, а також стягувало кошти на користь інших фактичних виконавців комунальних послуг, таких як АТ «Київводоканал» та АЕК «Київенерго». З огляду на що, відповідач вказує, що позивач у справі є неналежним. Також відповідач зазначає, що позивачем не надано доказів фактичного надання комунальних послуг, заборгованість за які позивач просить стягнути в судовому порядку.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження надання послуг за спірними договорами з огляду на наступне.

Статтею 202 Цивільного кодексу України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частин першої-другої статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

В матеріалах справи не міститься доказів, що підтверджують факт надання позивачем комунальних послуг відповідачу. До того ж, позивач не є стороною договору № 450/1001 від 02.04.2007р., на підставі якого позивач звернувся з даним позовом до суду, що також спростовує твердження позивача про надання останнім комунальних послуг.

Окрім того, стаття 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» дає визначення поняття «первинний документ» - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Статтею 9 Закону визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Пунктом 2.13 положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку визначено, що керівник підприємства, установи забезпечує фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій, що були проведені, у первинних документах та виконання всіма підрозділами, службами і працівниками правомірних вимог головного бухгалтера щодо порядку оформлення та подання для обліку відомостей і документів. Керівником підприємства, установи затверджується перелік осіб, які мають право давати дозвіл (підписувати первинні документи) на здійснення господарської операції, пов'язаної з відпуском (витрачанням) грошових коштів і документів, товарно-матеріальних цінностей, нематеріальних активів та іншого майна. Кількість осіб, які мають право підписувати документи на здійснення операцій з видачею особливо дефіцитних товарів і цінностей, бланків суворої звітності, повинно бути обмежено.

Матеріали справи не містять доказів надання (надсилання) позивачем відповідачу рахунків на оплату спожитих послуг та актів приймання-передачі послуг за спірними договорами протягом заявленого позивачем періоду, складених у відповідності до вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», що вказує на відсутність належних підстав для сплати відповідачем грошових коштів у сумі 25 394,79 грн.

Надані позивачем копії рахунків та акт звірки від 17.09.2013р. не є доказом того, що позивачем були надані послуги відповідачу за спірним договором, заборгованість по оплаті яких заявлена позивачем до стягнення, оскільки не відповідають документам, що підтверджують здійснення господарської операції. Інших доказів, які б підтверджували надання послуг за спірним договором на суму 25 394,79 грн. позивачем суду не надано.

Таким чином, оскільки нормами чинного законодавства встановлено, що зобов'язання по оплаті послуг виникає за умови фактичного надання послуг, а позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження виконання послуг на суму 25 394,79 грн. за спірним договором суду не надано, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 25 394,79 грн. є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

З огляду на все викладене вище в сукупності, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за спожиті послуги у сумі 25 394,79 грн. за недоведеністю.

Також, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог 3% річних у сумі 1440,93 грн. та інфляційні втрати в сумі 178,26 грн., оскільки вони є похідними від вимоги про стягнення суми основного боргу.

Відносно клопотання відповідача про застосування строку позовної давності суд зауважує наступне.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.13.).

Таким чином, оскільки суд дійшов висновку про безпідставність заявлених позовних вимог, відтак, клопотання відповідача про застосування строку позовної давності відповідно задоволенню не підлягає.

З урахуванням зазначеного, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 06.06.2016р.

Суддя А.І. Привалов