КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" травня 2016 р. Справа№ 910/30218/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Майданевича А.Г.

Рудченка С.Г.

секретар судового засідання - Пугачова А.С.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 24.05.2016 року по справі №910/30218/15 (в матеріалах справи).

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Малого колективного підприємства "ВІТА"

на рішення Господарського суду міста Києва від 02.02.2016 року

у справі №910/30218/15 (суддя Ващенко Т.М.)

за позовом Малого колективного підприємства "ВІТА"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО"

про визнання договорів недійсними.

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2015 року Мале колективне підприємство "ВІТА" (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО" (далі-відповідач) про визнання договорів недійсними.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.02.2016р. у справі №910/30218/15 в позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішення суду першої інстанції від 02.02.2016р., позивач звернувся з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить зазначене рішення суду скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись на неповне з'ясування обставин господарським судом, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги та відзиву, дослідивши матеріали справи та заслухавши представників сторін, судова колегія встановила наступне:

13.07.2012 р. між сторонами був укладений договір оренди нерухомого майна №1 (далі - Договір 1) щодо об'єкту - нежилі приміщення загальною площею 1 230,00 кв.м., які знаходяться в підвалі та на першому поверсі торгівельно-побутового комплексу за адресою: Київська область, м. Вишгород, вул. Набережна, 2 Б.

В подальшому, між сторонами був укладений договір оренди нерухомого майна №2 від 28.11.2012р. (надалі - Договір 2) щодо того самого об'єкту - нежилі приміщення загальною площею 1 230,00 кв.м., які знаходяться в підвалі та на першому поверсі торгівельно-побутового комплексу за адресою: Київська область, м. Вишгород, вул. Набережна, 2 Б.

Крім того, між сторонами було укладено договір оренди нерухомого майна №3 та №4 від 28.11.2012р. щодо того самого об'єкту - нежилі приміщення загальною площею 1 230,00, які знаходяться в підвалі та на першому поверсі торгівельно-побутового комплексу за адресою: Київська область, м. Вишгород, вул. Набережна, 2 Б.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що укладення правочинів оренди у один день щодо одного і того самого об'єкту (але на різні строки) було обумовлено настійливим проханням відповідача. Однак, на думку позивача, така дія вчинена всупереч вимогам чинного законодавства.

У відповідності до п.1.1 Договору 1, Договору 2, Договору 3, Договору 4, позивач передає, а відповідач приймає у тимчасове платне користування нежилі приміщення загальною площею 1 230,00 кв. м., які знаходяться в підвалі та на першому поверсі торгівельно-побутового комплексу за адресою: Київська область, м. Вишгород, вул. Набережна 2 Б, зокрема, нежилі приміщення, які розташовані на першому поверсі будівлі загальною площею 879,7 кв. м.; нежилі приміщення, які знаходяться в підвалі загальною площею 350,3 кв. м.

Водночас, правовідносини, які виникають за наслідками укладення Договору 1 з одного боку, та Договорів 2, 3, 4, з іншого, - є, за твердженнями позивача, взаємовиключними.

Так, відповідно до п. 2.1 Договору 1, даний договір набуває чинності з дати його підписання і діє протягом тридцяти п'яти місяців до 13.06.2015р. включно.

Відповідно до п. 2.1 Договору 2, даний договір набирає чинності на наступний календарний день, який слідує за останнім календарним днем строку дії Договору 1 та діє до 14.07.2017р. включно.

Згідно із п. 2.1 Договору 3, даний договір набирає чинності на наступний календарний день, який слідує за останнім календарним днем строку дії Договору 2 та діє до 15.06.2020р. включно.

Відповідно до п. 2.1 Договору 4, даний договір набирає чинності на наступний календарний день, який слідує за останнім календарним днем строку дії Договору 3 та діє до 16.07.2022р. включно.

Крім того, позивач посилається на те, що відповідно до п.2.7 Договору 1, сторони домовилися, що з моменту припинення строку дії даного договору нових зобов'язань у сторін не виникає. Це означає, що Договір оренди 1 має визначену сторонами дату припинення.

Стосовно ж Договорів 2, 3, 4, то на думку позивача, дані договори укладені в один день та всупереч прямим вимогам актів цивільного та господарського законодавства.

Згідно із ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У відповідності до ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України та ст.193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами ч.ч.2-3 ст.202 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання припиняється також у разі визнання його недійсним за рішенням суду. До відносин щодо припинення господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із ч.ч.1-3 ст.209 Цивільного кодексу України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню у випадках, встановлених законом. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу.

Частиною 1 та 2 статті 210 Цивільного кодексу України визначено, що правочин підлягає державній реєстрації у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до ч.2 ст.793 Цивільного кодексу України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

Крім того, позивач стверджує, що на момент укладення правочину сторони мали керуватися: чинною ст.794 Цивільного кодексу України, відповідно до якої договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладений на строк не менше ніж на три роки, підлягає державній реєстрації; чинною ст.4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", відповідно до якої, обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, а саме: право користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Також позивач зауважив, що відповідно до Прикінцевих та Перехідних положень Закону України № 1878-VІ від 11.02.2010 р. "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та інших законодавчих актів України" було внесено зміни до ст.794 Цивільного кодексу України, яку викладено в наступній редакції: "Право користування нерухомим майном, яке виникає на підставі договору найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки, підлягає державній реєстрації відповідно до закону", - що означало, що вимога до реєстрації самого договору замінена на вимогу про реєстрацію права користування нерухомим майном, яке виникає на підставі такого договору.

Разом з тим, вказані положення закону набули чинності з 01.01.2013 р. - тобто, після укладення спірних договорів.

Таким чином, як стверджує позивач, між сторонами було укладено договір оренди нерухомого майна № 1 (надалі - Договір 1), який припинив свою дію. Даний договір оренди містить конкретну дату початку його чинності та дату його припинення (13.06.2015 р., - відповідно до п. 2.1. Договору). Також даний договір містить чітке положення, відповідно до якого з моменту припинення строку дії даного договору нових зобов'язань у сторін не виникає, - п. 2.7. Договору.

Стосовно інших Договорів від 28.11.2012р., як стверджує позивач, то вони по суті є одним правочином оренди нерухомого майна на загальний термін дії до 16.07.2022р., які укладалися в один день на вимогу відповідача, з метою відхилення від прямих вимог чинного на момент укладення договору законодавства, з боку відповідача нав'язано вимогу до укладення трьох договорів із зазначенням у них строку дії договору менше, ніж 3 роки.

Позивач стверджує, що це означає, що до 01.01.2013р. всупереч вимогам закону було укладено Договори 2, 3, 4, які нотаріально не посвідчені, не зареєстровані, не підлягають виконанню. Крім того, позивач стверджує, що воля на укладення договору та існування правовідносин оренди на такий тривалий термін суперечила відображеному в договорі строку його дії.

Відповідно до ч.1 ст.207 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним.

Згідно із ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності до ч.1 ст.216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків.

За приписами ч.1 ст.220 Цивільного кодексу України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

У відповідності до ч.ч.1-2 ст.236 Цивільного кодексу та ч.3 ст.207 Господарського кодексу України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

На підставі викладеного, позивач звернувся до Господарського суду м. Києва з позовом до відповідача про визнання недійсними Договорів оренди нерухомого майна №2, №3 та №4, укладених 28.11.2012р. між сторонами.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні з наступних підстав.

В силу ч.1 ст.1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 6 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно із ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

В силу ст.629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

У відповідності до ст.509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього кодексу.

Частиною 1 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Дана норма кореспондується зі ч.1 ст.759 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст. 286 Господарського кодексу України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

Згідно із ч.1 ст.785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Договір може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. При цьому суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання договору недійсним і настання певних юридичних наслідків.

У відповідності до ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вирішуючи спір про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 ГПК України.

Згідно із ч.1, 2 ст.216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ст.204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У відповідності до п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Як свідчать матеріали справи, 31.08.2011р. між сторонами був укладений Попередній договір оренди нерухомого майна (надалі - Попередній договір).

Укладений між сторонами Попередній договір є змішаним договором, зокрема, передбачає укладення в майбутньому договорів оренди та здійснення відповідачем, самостійно, за власний рахунок будівництва нежитлових приміщень за будівельною адресою: м. Вишгород, на розі вулиць Дніпровської та Набережної (станом на сьогодні приміщення мають поштову адресу: м. Вишгород, вул. Набережна, 2 Б) з подальшим відшкодуванням позивачем погодженої останнім вартості будівництва, в тому числі, але не обмежуючись і за рахунок майбутньої орендної плати.

Згідно із п.4.4 Попереднього договору позивач зобов'язаний, у строк, погоджений в Попередньому договорі, укласти з орендарем договір оренди строком на два роки одинадцять місяців (перший договір оренди), та на виконання переважного права відповідача на оренду об'єкта оренди, укласти із останнім на умові відкладення вступу в дію по закінченню дії першого договору оренди другий договір оренди строком на два роки і одинадцять місяців, а також на умові відкладення вступу в дію по закінченні другого договору укласти третій договір оренди на строк два роки та одинадцять місяців, та укласти на умові відкладення вступу в дію по закінченні дії третього договору оренди четвертий договір оренди строком на один рік три місяці з істотними умовами, які передбачені в Попередньому договорі або додатково погодженими між сторонами. Як наслідок, в результаті виконання позивачем та відповідачем умов Попереднього договору, між останніми 13.07.2012р. було укладено Договір оренди нерухомого майна №1 (надалі - Договір № 1), предметом якого є передання позивачем та прийняття відповідачем у тимчасове платне користування нежилих приміщень загальною площею 1 230,00 кв.м., які знаходяться в підвалі та на першому поверсі торгівельно-побутового комплексу за адресою: Київська обл., м. Вишгород, вул. Набережна, 2 Б (надалі - об'єкт оренди); 28.11.2015р. укладено:

- Договір оренди нерухомого майна № 2 (далі - Договір 2), предметом якого є передання позивачем та прийняття відповідачем у тимчасове платне користування нежилих приміщень загальною площею 1 230,00 кв. м., які знаходяться в підвалі та на першому поверсі торгівельно-побутового комплексу за адресою: Київська обл., м. Вишгород, вул. Набережна, 2 Б (надалі - об'єкт оренди);

- Договір оренди нерухомого майна № 3 (далі - Договір 3), предметом якого є передання позивачем та прийняття відповідачем у тимчасове платне користування об'єкту оренди;

- Договір оренди нерухомого майна № 4 (далі - Договір 4), предметом якого є передання позивачем та прийняття відповідачем у тимчасове платне користування об'єкту оренди.

У відповідності до пунктів 2.1 зазначених Договорів, Договір 2 набирає чинності на наступний календарний день, який слідує за останнім календарним днем строку дії Договору оренди нерухомого майна №1 від 13.07.2012р., який укладений між сторонами та діє до 14.07.2017р. включно; Договір 3 набирає чинності на наступний календарний день, який слідує за останнім календарним днем строку дії Договору 2 та діє до 15.06.2020р., включно; Договір 4 набирає чинності на наступний календарний день, який слідує за останнім календарним днем строку дії Договору 3 та діє до 16.07.2022р включно.

Відповідно до ч.1 ст.284 Господарського кодексу України істотною умовою договору оренди є, в тому числі, і строк, на який укладається договір оренди;

Згідно із ч.7 ст.180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору;

За приписами ч.1 ст.763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

У відповідності до ч.1 ст.251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Статтею 253 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Таким чином, спірні Договори мають свої строки дії, та не є наслідком одного правочину.

Згідно із ч.1, 2 ст.793 Цивільного кодексу України (чинна на дату укладення спірних Договорів) договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню;

Статтею 794 Цивільного кодексу України (чинною на дату укладення спірних Договорів) встановлено, що договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладений на строк не менше, ніж на три роки, підлягає державній реєстрації.

Виходячи із того, що спірні Договори мають строк дії менше ніж три роки, тому нотаріальне посвідчення останніх відбувається тільки за згодою сторін такого договору, оскільки при їх укладенні такої згоди між сторонами не було досягнуто, то сторони вирішили укласти договори у простій письмовій формі. При цьому, сторони належним чином виконали свої зобов'язання, які передбачені в п. 4.4 Попереднього договору.

Крім того, позивачем відповідно до вимог ст.ст.33,34 ГПК України не надано належних та допустимих доказів того, що він звертався до відповідача з пропозицією посвідчити спірні Договору нотаріально.

Щодо твердження позивача про те, що спірні Договори укладені позивачем на вимогу відповідача, то дане твердження заперечив відповідач, пояснивши свої заперечення тим, що в момент укладення останніх сам позивач наполягав на укладенні цих договорів в простій письмовій формі.

З огляду на викладене, судова колегія прийшла до висновку, що укладені між сторонами оспорювані Договори були спрямовані на реальне настання правових наслідків, зокрема, надання об'єкту оренди в оренду та його повернення; між сторонами було досягнуто згоди щодо істотних умов даних договорів та волевиявлення сторін було засвідчено відповідними підписами уповноважених представників сторін та скріплено печатками сторін.

Крім того, станом на час розгляду даної, позивач своїми діями підтвердив дійсність Договору 2, оскільки він щомісячно отримує від відповідача за Договором 2 грошові кошти за оренду; користується ПДВ, який надав йому відповідач за Договором 2, та виконує всі інші зобов'язання, які передбачені умовами Договору 2.

Також, судова колегія звертає увагу на те, що 13.06.2015р. між сторонами був підписаний та скріплений печатками сторін Акт приймання-передачі (повернення) Об'єкта оренди до Договору №1, а 14.06.2015р. - Акт приймання-передачі Об'єкта оренди до Договору №2, відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняв в тимчасове платне користування спірні нежилі приміщення. Тобто, зазначене зайва раз підтверджує дійсність та погодження сторонами умов Договору №2.

За таких обставин, судова колегія прийшла до висновку, що Договір 2, Договір 3 та Договір 4 не можна визнавати як один правочин, оскільки кожен із цих договорів є окремим правочином, який має свої умови, в тому числі, але не обмежуючись: строк дії, розмір платежів і т. д. (кожен із договорів встановлює/змінює/припиняє зобов'язання).

Крім того, відповідно до умов п.3.3. Попереднього договору відповідач, виконуючи функції замовника будівництва щодо виконання частини будівельних робіт з будівництва об'єкту оренди, за власний рахунок здійснює оплату виконання таких робіт в межах погодженої позивачем кошторисної документації на будівництво об'єкту оренди, з наступним відшкодуванням позивачем в повному обсязі витрат, понесених відповідачем при виконанні функцій замовника будівництва

За умовами п. 3.4 Попереднього договору, відшкодування позивачем витрат відповідача, понесених у зв'язку із оплатою виконання будівельних робіт за укладеними відповідачем з підрядними організаціями договорами підряду на виконання функцій замовника будівництва Об'єкту оренди, у випадку укладання сторонами договорів оренди, здійснюється шляхом зарахування в погашення зобов'язань відповідача з оплати орендної плати за користування об'єктом оренди на умовах Договорів оренди. Як наслідок, в результаті виконання позивачем та відповідачем умов Попереднього договору щодо будівництва об'єкта оренди: 28.11.2012р. між сторонами був укладений Договір про внесення змін та доповнень до Попереднього договору, умовами якого сторони зафіксували: розмір понесених відповідачем витрат під час виконання останнім умов Попереднього договору - 7 685 503,27 грн.; порядок відшкодування позивачем відповідачу вищезазначених витрат; в розділі 5 Договору 1, Договору 2, Договору 3, Договору 4, сторони передбачили порядок зарахування зустрічних однорідних вимог за такими Договорами та Попереднім договором.

Таким чином, виходячи із вищезазначеного, судова колегія вважає, що укладення між позивачем та відповідачем Договору 1, Договору 2, Договору 3, Договору 4 на таких умовах, які є на сьогодні є результатом належного виконання сторонами умов Попереднього договору.

Відповідно до ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Згідно із ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За приписами ч.2 ст.203 Цивільного кодексу України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Як свідчать матеріали справи та не спростовано сторонами, особи, які уклали Договір 1, Договір 2, Договір 3, Договір 4 діяли на підставі Статутів позивача, відповідача і як наслідок мали необхідні для укладення таких договір повноваження.

Відповідно до ч.3 ст. 203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною ч. 5 статті 203 Цивільного кодексу України визначено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вбачається з матеріалів справи, Договір 1 є повністю виконаним як позивачем так і відповідачем (копії документів, що підтверджують його виконання додано до матеріалів справи), Договір 2, станом на день розгляду справи, належним чином виконується його сторонами (копії документів, що підтверджують його виконання додано до матеріалів справи), Договір 3 та Договір 4 з моменту набрання ними чинності потягнуть за собою також реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Враховуючи вищевикладене та те, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів відносно оспорюваних Договорів, судова колегія приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Згідно з положеннями ст.43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно із ч. 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказів, які б спростовували вище встановлені та зазначені судом обставини, сторонами не надано.

Доводи, наведені позивачем в апеляційній скарзі, судовою колегією до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Виходячи з наведеного, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог, відповідає чинному законодавству та матеріалам справи. Судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судові витрати на підставі ст.49 ГПК України покладаються на апелянта.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 49, 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Малого колективного підприємства "ВІТА" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.02.2016 року у справі №910/30218/15 залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду міста Києва від 02.02.2016 року у справі №910/30218/15 залишити без змін.

3.Матеріали справи №910/30218/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 107 ГПК України.

Постанова Київського апеляційного господарського суду за наслідками перегляду відповідно до ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді А.Г. Майданевич

С.Г. Рудченко