ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

07 червня 2016 р. Справа № 902/1546/15

Господарський суд Вінницької області у складі судді Маслія І.В., при секретарі судового засідання Василишеній Н.О.,

За участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_1, представник за довіреністю;

відповідача : ОСОБА_2 - представник за довіреністю.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду справу

за позовом:Публічного акціонерного товариства "Міжнародний інвестиційний банк" (01050, м. Київ, вул. Лаврська, 16)

до:Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Надія-В" (23234, Вінницька область, Вінницький район, с. Лука Мелешківська, вул. Щорса, буд. 3-А)

про стягнення 261932,76 грн.

ВСТАНОВИВ :

До господарського суду Вінницької області з позовом звернулось Публічне акціонерне товариство "Міжнародний інвестиційний банк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Надія-В" про стягнення 261932,76 грн. заборгованості з яких: 45068,00 грн. 5% за користування чужими грошовими коштами (ст.. 536 ЦК України), 30255,56 грн. 3% річних та 186609,20 грн. інфляційних нарахувань (ст.. 625 ЦК України).

Ухвалою від 30 листопада 2015 року порушено провадження у справі та призначено судове засідання.

Розгляд справи неодноразово відкладався з підстав викладених у відповідних ухвалах.

Розпорядженням в.о. керівника апарату суду від 04 квітня 2016 року, відповідно до автоматизованого розподілу справ, справу №902/1546/15 передано на розгляд судді Маслію І.В., в зв'язку з перебуванням головуючого судді Баранова М.М. у відпустці.

Ухвалою від 06 квітня 2016 року справу прийнято до свого провадження та призначено судове засідання на 20 квітня 2016 року .

В судовому засіданні 20 квітня 2016 року оголошено перерву до 13 травня 2016 року.

Ухвалою від 13 травня 2016 року продовжено строк вирішення спору на 10 днів відповідно до ч. 3. ст. 69 ГПК України та призначено судове засідання на 02 червня 2016 року.

В судовому засіданні 02 червня 2016 року оголошено перерву до 07 червня 2016 року.

В судовому засіданні 07.06.2016 року представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, просив суд задовольнити їх з підстав, викладених в позові та додаткових поясненнях.

Представник відповідача проти заявлених позовних вимог заперечив, просив суд в задоволенні позову відмовити повністю з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та підтримав заяву про застосування строку позовної давності.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, зясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

Відповідно до ст. 35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Так, 21.04.2011 року господарським судом Вінницької області прийнято рішення про задоволення позову в сумі 228 887,14 грн. по справі № 6/19/2011/5003, згідно якого вирішено стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Надія-В" на користь закритого акціонерного товариства "Консервний завод "Кодимський" 202 584,00 грн. - основного боргу, 10 835,51 грн. - пені, 10 129,20 грн. - штрафу, 2097,19 грн. - 3 % річних, 3 241,34 грн. - збитків від інфляції, 2 288,87 грн. - державного мита та 236,00 грн. витрат на інформаційно - технічне забезпечення судового процесу.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 14.06.2011 року вказане вище рішення було залишено без змін.

Після набрання вказаним рішенням законної сили на його виконання було видано наказ від 29.08.2011 року.

Також постановою Вищий господарський суд України від 14.11.2011 року касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Надія-В" залишено без задоволення, а постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 14.06.2011 року у справі № 6/19/2011/5003 без змін.

В подальшому, ухвалою господарського суду Вінницької області від 26.01.2012 року задоволено частково заяву від 30.11.2011 року ТОВ "Виробниче підприємство "Надія-В" про визнання наказу господарського суду Вінницької області від 29.08.2011 року таким, що не підлягає виконанню та визнано таким, що не підлягає виконанню наказ господарського суду Вінницької області від 29.08.2011 р. у справі № 6/19/2011/5003 в частині стягнення з ТОВ "Виробниче підприємство "Надія-В" на користь ЗАТ "Консервний завод "Кодимський" суми 230 952 грн. 47 коп. оскільки між сторонами відбулось зарахування зустрічних однорідних вимог, а саме вимоги за договором № 13/07/10 від 13.07.2010 року, на підставі яких прийняте рішення у справі № 6/19/2011/5003, та договором про відступлення права вимоги боргу від 25.02.2011 р., які є зустрічними, оскільки випливають із двох різних зобовязань, де ЗАТ "Консервний завод "Кодимський" є кредитором зобовязання за договором № 13/07/10 від 13.07.2010 року та боржником зобовязання за договором від 25.02.2011, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство Надія-В" є кредитором зобовязання за договором від 25.02.2011 та боржником зобовязання за договором № 13/07/10 від 13.07.2010 року.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 26.03.2012 року ухвалу господарського суду Вінницької області від 26.01.2012 року скасовано в частині визнання наказу таким, що не підлягає виконанню в сумі 228 887 грн. 24 коп. та визнано наказ господарського суду Вінницької області від 29.08.2011 р. таким, що не підлягає до виконання в частині стягнення 2 065 грн. 23 коп.

Разом з тим, постановою Вищого господарського суду України від 09.07.2012 року, постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 26.03.2012 року у справі № 6/19/2011/5003 скасовано, а ухвалу господарського суду Вінницької області від 26.01.2012 року у справі № 6/19/2011/5003 залишено в силі.

28.04.2014 року до господарського суду Вінницької області від публічного акціонерного товариства "Міжнародний інвестиційний банк" надійшла заява № 1077/ІІ від 22.04.2014 року про перегляд ухвали суду від 26.01.2012 року у справі № 6/19/2011/5003 за нововиявленими обставинами, в якій заявник просить суд: замінити сторону по справі, а саме попереднього кредитора у грошовому зобов'язанні (позивача/стягувача) ЗАТ "КЗ "Кодимський" на нового - ПАТ "МІБ"; скасувати ухвалу господарського суду Вінницької області від 26.01.2012 року по справі № 6/19/2011/5003 та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ТОВ "ВП "Надія- В" від 30.11.2011 року б/н (про визнання наказу господарського суду Вінницької області від 29 серпня 2011 року по справі № 6/19/2011/5003 таким, що не підлягає виконанню) відмовити повністю; видати новий судовий наказ по справі № 6/19/2011/5003 (на ім'я ПАТ "МІБ").

Заяву від 22.04.2014 р. заявник мотивував наступним.

Публічне акціонерне товариство "Міжнародний ОСОБА_3" (ПАТ "МІБ") є новим кредитором у зобов'язанні та правонаступником закритого акціонерного товариства "Консервний завод "Кодимський", як позивача/стягувача по справі № 6/19/2011/5003, на підставі рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 22 серпня 2011 року по справі № 787/11, в силу звернення стягнення на предмет застави - майнові права, а саме права грошової вимоги, що випливають з договору поставки № 13/07/10, укладеного 13 липня 2010 року між закритим акціонерним товариством "Консервний завод "Кодимський" та товариством з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Надія-В".

При прийнятті ухвали господарського суду Вінницької області від 26.01.2012 року по справі № 6/19/2011/5003, суд першої інстанції, зокрема, виходив з того, що 25 лютого 2011 р. між суб'єктом підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 (ФОП ОСОБА_4) і ТОВ "ВП "Надія-В" було укладено договір про відступлення права вимоги боргу (далі - "договір цесії"), згідно з яким відбулась передача (уступка) права грошової вимоги на суму 229 346,88 грн., яку, в подальшому, боржником - ТОВ "ВП "Надія-В" було заявлено до зарахування, проти пред'явленої йому грошової вимоги ЗАТ "КЗ "Кодимський", в розмірі 228 887,24 грн. (без врахування нарахованих та присуджених до сплати господарських санкцій, а також покладеного на відповідача обов'язку відшкодувати судові витрати позивача), у зв'язку з чим, і було визнано наказ № 6/19/2011/5003, виданий 29.08.2011 господарським судом Вінницької області (на загальну суму 231 412,11 грн.) таким, що не підлягає виконанню в цій частині.

Рішенням господарського суду Одеської області від 20 січня 2014 р. по справі № 916/174/13-г, позов ПАТ "МІБ" задоволено повністю та визнано правочин про зарахування зустрічних вимог, укладений між ЗАТ "КЗ "Кодимський" та ТОВ "ВП "Надія-В", вчинений шляхом подання заяви від 20 квітня 2011 року, недійсним.

Вказане рішення господарського суду Одеської області було залишено в силі постановою Одеського апеляційного господарського суду від 03.04.2014 року.

Оскільки нововиявлені обставини, пов'язані з істотними для господарської справи № 6/19/2011/5003 фактичними обставинами, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із даною заявою, на час розгляду господарської справи № 6/19/2011/5003, встановлено у іншій господарській справі - № 916/174/13-г, а саме рішенням, яке набрало законної сили 03 квітня 2014 року, днем встановлення відповідних нововиявлених обставин слід вважати саме день набрання рішенням законної сили - 03 квітня 2014 року.

Рішення, яким було визнано недійсним односторонній правочин про зарахування вимог між ЗАТ "КЗ "Кодимський" та ТОВ "ВП "Надія-В", вчинений шляхом подання останнім відповідної заяви від 20.04.2011 року, містить нові матеріально-правові фактичні обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення спору про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню у справі № 6/19/2011/5003, які, в силу встановленої ст. 204 ЦК презумпції правомірності правочину, не були відомі (не існували) на час розгляду даного питання судом.

Так ухвалою від 02 грудня 2014 року заяву Публічного акціонерного товариства "Міжнародний інвестиційний банк" № 1077/ІІ від 22.04.2014 року про перегляд ухвали господарського суду Вінницької області від 26.01.2012 року у справі № 6/19/2011/5003 за нововиявленими обставинами задоволено частково. Замінено сторону - позивача у справі № 6/19/2011/5003 - Закрите акціонерне товариство "Консервний завод "Кодимський" на правонаступника у грошовому зобовязанні - Публічне акціонерне товариство "Міжнародний інвестиційний банк". Скасовано ухвалу господарського суду Вінницької області від 26.01.2012 року у справі № 6/19/2011/5003. Відмовлено в задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Надія-В" б/н від 30.11.2011 року про визнання наказу господарського суду Вінницької області від 29.08.2011 року у справі № 6/19/2011/5003 таким, що не підлягає виконанню повністю та відмовлено в задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства "Міжнародний інвестиційний банк" в частині видачі нового судового наказу по справі № 6/19/2011/5003 на ім'я Публічного акціонерного товариства "Міжнародний інвестиційний банк".

Вказана ухвала була оскаржена в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного господарського суду.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 03.02.2015р. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Надія-В" залишено без задоволення, ухвалу господарського суду Вінницької області від 02.12.2014р. у справі № 6/19/2011/5003 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 14.04.2015р. ухвалу господарського суду Вінницької області від 02.12.2014р. та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 03.02.2015р. у справі №6/19/2011/5003 залишено без змін, а касаційну скаргу ТОВ "Виробниче підприємство "Надія-В" - без задоволення.

Ухвалою від 26 травня 2015 року задоволено заяву № б/н від 15.02.15р. ПАТ "Міжнародний інвестиційний банк" про поновлення пропущеного строку для предявлення наказу до виконання по справі № 6/19/2011/5003 та відновлено пропущений з поважних причин строк для предявлення до виконання наказу господарського суду Вінницької області від 10.05.2011р. по справі № 6/19/2011/5003.

На підставі заяви ПАТ "Міжнародний інвестиційний банк" від 24.07.2015 року головним державним виконавцем ВДВС Вінницького районного управління юстиції 04.08.2015 року відкрито виконавче провадження за наказом про виконання рішення господарського суду від 29.08.2011 року № 6/19/2011/5003.

20 серпня 2015 року постановою ВДВС Вінницького районного управління юстиції на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49, 50 ЗУ «Про виконавче провадження» закінчено виконавче провадження за наказом господарського суду Вінницької області від 10.05.2011р. по справі № 6/19/2011/5003 в звязку з перерахунком коштів боржником згідно виконавчого документу безпосередньо стягувачу, платіжне доручення № 95 від 20.08.2015 р. наявне в матеріалах справи (а.с. 90).

З огляду на те, що відповідач рішення суду в частині сплати основного боргу виконав лише 20 серпня 2015 року, посилаючись на ст. 536, 625 ЦК України, позивач заявив до стягнення з відповідача 45068,00 грн. 5% за користування чужими грошовими коштами, 30255,56 грн. 3% річних та 186609,20 грн. інфляційних нарахувань.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання, або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Це положення кореспондується зі ст. 193 ГК України, згідно якої суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором, а ч. 2 даної статті визначено, що розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Проценти, зазначені у згаданій ст. 536 ЦК України, це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними або збереженими грішми (ст. 1214 ЦК України) (6.1 та 6.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

Підставами для застосування до правовідносин сторін ст. 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге, - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством.

Таким чином, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення процентів в порядку ст. 536 ЦК України, слід дослідити, чи передбачено умовами договору розмір відсотків за користування грошовими коштами і тільки після цього, за наявності відповідних обставин, застосовувати положення ст. 536 ЦК України.

Відповідно до п. 6.2 Договору за прострочку оплати партії товару на строк, що становить більше 5 календарних днів покупець додатково сплачує постачальнику штрафні санкції, які обчислюються у розмірі 5 % від загальної суми простроченого до оплати платежу.

Даний пункт Договору був предметом розгляду в справі № 6/19/2011/5003 та відповідно до нього було стягнуто з відповідача на користь позивача 5% штрафу від суми основного боргу.

Суд дослідивши умови укладеного між сторонами договору встановив, що розмір відсотків за користування чужими грошовими коштами сторонами не передбачено, а лише передбачено штраф, а законом або іншим актом цивільного законодавства дані відсотки по договору поставки не передбачено.

З огляду на це в задоволенні позовних вимог в частині стягнення 5% річних в сумі 45068,00 грн. слід відмовити.

Щодо стягнення 30255,56 грн. 3% річних та 186609,20 грн. інфляційних нарахувань, то суд вважає за необхідне зазначити таке.

Позивач в розрахунку доданому до позовної заяви розрахував 3% річних та інфляційні окремо на суму основного боргу та на суму неустойки (штрафу, пені), встановленого індексу інфляції, а також три проценти річних (стягнутих за рішенням).

Так згідно розрахунку позивача:

- Інфляційні, нараховані на суму боргу, становлять 166982,34 грн. за період з 29.01.2011 року по 10.07.2015 року;

- 3% річних, нараховані на суму боргу, становлять 27040,80 грн. за період з 29.01.2011 року по 10.07.2015 року;

- Інфляційні, нараховані на неустойку, індекс інфляції та 3% річних (за рішенням), становлять 19626,86 грн. за період з 15.06.2011 року по 10.07.2015 року;

- 3% річних, нараховані на неустойку, індекс інфляції та 3% річних (за рішенням), становлять 3214,76 грн. за період з 15.06.2011 року по 10.07.2015 року.

Приписами ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ст.ст. 598-609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов'язання.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013р. Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання. Однак водночас слід мати на увазі, що у разі коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа відповідної заборгованості саме як неустойки у зв'язку з прийняттям такого рішення залишається незмінною, і тому на неї в силу припису частини другої статті 550 ЦК України проценти не нараховуються. При цьому обов'язок сплатити суму неустойки (штрафу, пені) за невиконання зобов'язання не є зобов'язанням в розумінні положень частини першої статті 509 ЦК, а отже відсутні підстави і для застосування до цих правовідносин статті 625 ЦК України.

З огляду на зазначені вище норми в задоволенні заявлених позивачем до стягнення 3% річних та інфляційних втрат нарахованих на неустойку (штраф, пеню) слід відмовити.

Щодо періоду нарахування, слід зазначити наступне:

Згідно із ст. ст. 202, 203 ГК України зобов'язання припиняється, зокрема зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони. До відносин щодо припинення господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей , передбачених цим Кодексом.

В силу ст. 601 ЦК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї сторони.

За змістом названих правових норм залік можливий лише при наявності таких умов: вимоги сторін мають бути зустрічні, тобто такі, які випливають з двох різних зобов'язань між двома особами, де кредитор одного зобов'язання є боржником іншого, те саме повинно бути і з боржником; однорідні, зокрема можна зарахувати грошовий борг проти грошового, а також необхідно, щоб за обома вимогами настав вже строк виконання , оскільки не можна пред'явити до зарахування вимоги за таким зобов'язанням, яке не підлягає виконанню. При цьому, характер зобов'язань, їх мета, зміст та види при зарахуванні не мають значення. Зустрічні вимоги мають бути однорідними за своєю юридичною природою та матеріальним змістом.

Отже за правовою природою припинення зобов'язання зарахуванням зустрічної вимоги є односторонньою угодою, яка оформляється заявою однієї сторони . Якщо друга сторона не погоджується з проведенням зарахування, вона вправі на підставі статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України звернутися за захистом своїх охоронюваних законом прав до господарського суду і спір підлягає вирішенню по суті з урахуванням усіх матеріалів і обставин справи.

Так, ухвалою господарського суду від 26.01.2012 року визнано таким, що не підлягає виконанню наказ господарського суду Вінницької області від 29.08.2011 р. у справі № 6/19/2011/5003 в частині стягнення з ТОВ "Виробниче підприємство "Надія-В" на користь ЗАТ "Консервний завод "Кодимський" суми 230 952,47 грн. оскільки між сторонами відбулось зарахування зустрічних однорідних вимог то відповідно до вище зазначених норм між сторонами зобовязання було припинено.

І лише ухвалою господарського суду від 02.12.2014 року скасовано ухвалу господарського суду Вінницької області від 26.01.2012 року у справі № 6/19/2011/5003 про визнання наказу господарського суду Вінницької області від 29.08.2011 року у справі № 6/19/2011/5003 таким, що не підлягає виконанню.

З огляду на це суд прийшов до висновку що в період з 27.01.2012 року по 03.12.2014 року у відповідача були відсутні грошові зобовязання перед позивачем, а тому в цей період у позивача відсутні підстави для нарахування інфляції та річних.

Так суд здійснивши перерахунок заявлених до стягнення 3% річних та інфляційних втрат (з урахуванням вище зазначених обставин та норм) встановив, що вірними нарахуваннями є:

- Інфляційні, нараховані на суму основного боргу за період з 29.01.2011 р. по 26.01.12 р. становлять 7560,51 грн., а за період з 03.12.2014 року по 10.07.2015 року 91017,74 грн.;

- 3% річних, нараховані на суму основного боргу, за період з 29.01.2011 р. по 26.01.12 р. становлять 6044,22 грн. за період з 03.12.2014 року по 10.07.2015 року 3663,16 грн.;

- Інфляційні, нараховані на індекс інфляції та 3% річних (за рішенням), за період з 15.06.2011 р. по 26.01.12 р. становлять -37,80 грн. за період з 03.12.2014 року по 10.07.2015 року 2398,52 грн.;

- 3% річних, нараховані на індекс інфляції та 3% річних (за рішенням), за період з 15.06.2011 р. по 26.01.12 р. становлять 99,17 грн. за період з 03.12.2014 року по 10.07.2015 року 96,53 грн.

Крім того відповідач просить суд застосувати позовну давність.

Як встановлено судом в рішенні № 6/19/2011/5003 зобовязання виникли у відповідача 21.09.2010 року.

За визначенням статті 256 Цивільного кодексу України - позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Згідно з нормою ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як зазначалося вище відповідач подав до суду заяву про застосування строку позовної давності до вимог позивача.

В абзаці 7 п.2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" вказано, що законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного.

Оскільки заява відповідача про застосування строку позовної давності подана до суду в письмовій формі до винесення рішення, вона приймається судом до розгляду.

Пунктом 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" визначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Судом встановлено, що рішенням від 21.04.2011 року у справі № 6/19/2011/5003 встановлено порушене право позивача.

Виходячі з наведеного вище в період з 29.01.2011 року (період визначений позивачем в розрахунку) по 26.01.2012 року (дата винесення ухвали про визнання таким, що не підлягає виконанню наказ господарського суду Вінницької області) позивачем пропущенно строк позовної давності встановлений законом. А в період з 27.01.2012 року по 03.12.2014 року у відповідача були відсутні грошові зобовязання перед позивачем.

При цьому з 03.12.2014 року (ухвала господарського суду про перегляд ухвали від 26.01.2012 року за ново виявленими обставинами) по 10.07.2015 року (період визначений позивачем в розрахунку) інфляційні втрати та 3% річних позивачем заявлені у межах строку позовної давності. А тому підлягають задоволенню в сумі 3759,69 грн. - 3% річних та 93416,26 грн. - інфляційних втрат за період з 03.12.2014 р. по 10.07.2015 р., згідно розрахунку проведеного судом в системі «Ліга Закон».

Як визначає ст.32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом статті 33 Господарського процесуального кодексу України обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

З огляду на викладене позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Судові витрати по сплаті судового збору на підставі ст. 49 ГПК України покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.4-3,4-5, 22, 32, 33, 34, 36, 43, 44, 49, ст.ст.82, 84, 85, 87, 115, 116 Господарського процесуального кодексу України суд, -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Надія-В" (23234, Вінницька область, Вінницький район, с. Лука Мелешківська, вул. Щорса, буд. 3-А, ідент. код 32938796) на користь Публічного акціонерного товариства "Міжнародний інвестиційний банк" (01050, м. Київ, вул. Лаврська, 16, ідент. код 35810511) 3759,69 грн. - 3% річних; 93416,26 грн. - інфляційних втрат та 1457,64 грн. - судового збору.

3. В позові у частині стягнення 45068,00 грн. 5% за користування чужими грошовими коштами, 26495,87 грн. 3% річних та 93192,94 грн. інфляційних нарахувань відмовити.

4. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення суду оформлено і підписано відповідно до вимог ст.84 ГПК України 09 червня 2016 р.

Суддя Маслій І.В.

віддрук. прим.:

1 - до справи