ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" травня 2016 р. Справа № 907/983/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Желік М.Б.

суддів Костів Т.С.

ОСОБА_1

розглянувши апеляційну скаргу Заступника прокурора Закарпатської області №05/2-1407-16 від 04.03.2016 року

на рішення Господарського суду Закарпатської області

від 03.02.16 у справі № 907/983/15

за позовом Прокурора Міжгірського району, смт. Міжгір'я в інтересах держави в особі Закарпатської обласної державної адміністрації, м. Ужгород Закарпатського обласного управління лісового та мисливського господарства, м. Ужгород

до відповідача - 1 Міжгірської районної державної адміністрації, смт. Міжгір'я

до відповідача - 2 товариства з обмеженою відповідальністю науково - виробничої фірми "Орус", м. Львів

до відповідача - 3 державного підприємства "Міжгірське лісове господарство", смт. Міжгір'я

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору Головного управління Держземагенства в Закарпатській області, м. Ужгород

про визнання незаконним та скасування розпоряджень Міжгірської районної державної адміністрації № 183 від 14.07.2011 року, № 252 від 18.10.2011 року, № 292 від 17.11.2011 року та визнання недійсними договорів земельного сервітуту від 12.12.2011 року.

За участю представників:

прокурор: Яворський Я.Т.

від позивача : не зявився.

від відповідача 1: не зявився.

від відповідача 2: ОСОБА_2 - представник за довіреністю;

від відповідача 3: не зявився.

від третьої особи: не зявився.

Сторонам і прокурору розяснено їх права та обовязки, передбачені ст. 22,29 ГПК України. Заяв про відвід складу суду не надходило. Клопотань про здійснення технічної фіксації судового процесу не заявлялось.

У судовому засіданні 25.05.2016 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

03.02.16 року рішенням Господарського суду Закарпатської області (головуючий суддя Бобрик Г.Й., суддя Ремецькі О.Ф., суддя Ушак І.Г.) у задоволенні позовних вимог прокурора Міжгірського району в інтересах держави в особі Закарпатської обласної державної адміністрації, Закарпатського обласного управління лісового та мисливського господарства про визнання незаконним та скасування розпоряджень Міжгірської районної державної адміністрації № 183 від 14.07.2011 року, № 252 від 18.10.2011 року, № 292 від 17.11.2011 року та визнання недійсними договорів земельного сервітуту від 12.12.2011 року відмовлено повністю.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, заступником прокурора Закарпатської області подано до Львівського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу №05/2-1407-16(119) від 04.03.2016 року.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано норм ст. 118 Земельного кодексу України, неправильно застосовано положення ст. 116, 122 Земельного кодексу України, відтак, неповно зясовано обставини справи та зроблено необґрунтовані висновки про правомірність дій районної державної адміністрації. Скаржник зазначає, що фактично мало місце надання у користування лісових земельних ділянок, на яких розміщено джерела мінеральних вод, поза процедурою, встановленою нормами ст. 116, 122 Земельного кодексу України, шляхом встановлення сервітуту. Також, на переконання скаржника, суд дійшов передчасного висновку про те, що ТОВ НВП "Орус" є субєктом правовідносин, що виникають з приводу встановлення земельного сервітуту; судом не надано оцінки тій обставині, що договори на встановлення земельних сервітутів укладені з володільцем земельних ділянок, а не її власником, як це слідує з положень ст.ст. 98,99 Земельного кодексу України. Тобто суд належним чином не встановив, чи має ТОВ НВП "Орус" права на встановлення земельних сервітутів відповідних земельних ділянок, чи можливо реалізувати інтереси товариства в інший спосіб, а також чи мала можливість районна державна адміністрація розпоряджатися вказаними земельними ділянками шляхом передачі їх в оренду.

Згідно з автоматизованим розподілом справ КП Документообіг господарських судів, 14.03.16 року справу за № 907/983/15 розподілено до розгляду головуючому судді - Желіку М.Б., суддям Костів Т.С., Марко Р.І.

15.03.2016 року ухвалами Львівського апеляційного господарського суду поновлено скаржнику строк на подання апеляційної скарги, матеріали апеляційної скарги визнано достатніми для прийняття їх до провадження, розгляд апеляційної скарги призначено на 30.03.16 року, сплату судового збору відстрочено до дня судового засідання. Рух справи відображено у відповідних ухвалах суду.

29.03.2016 року представником відповідача 2 подано відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити повністю.

Ухвалою від 18.04.2016 року за клопотанням представника відповідача 2 строк розгляду апеляційної скарги продовжено на п'ятнадцять днів.

У звязку із перебуванням головуючого судді у відрядженні розгляд справи 11.05.2016 року не відбувся, розгляд справи перенесено на 25.05.2016 року.

У судове засідання 25.05.2016 року з'явилися представники скаржника та відповідача 2. Представник скаржника через канцелярію суду подав додаткові пояснення до апеляційної скарги, вимоги апеляційної скарги підтримав. Представник відповідача 2 проти задоволення апеляційної скарги заперечив.

Розглянувши апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального законодавства, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, колегія суддів дійшла до висновку про те, що вимоги апеляційної скарги заступника прокурора Закарпатської області не підлягають задоволенню у звязку з наступним.

Прокурор Міжгірського району в інтересах держави в особі Закарпатської обласної державної адміністрації, Закарпатського обласного управління лісового та мисливського господарства звернувся до господарського суду з позовної заявою, якою просить суд:

- скасувати розпорядження голови Міжгірської районної державної адміністрації за № 183 від 14.07.2011 року "Про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)", за № 252 від 18.10.2011 року "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)", за № 292 від 17.11.2011 року "Про внесення змін до розпорядження голови державної адміністрації від 18.10.2011 року № 252";

- визнання недійсними договору земельного сервітуту № 234а від 12.12.2011 року, укладений між державним підприємством "Міжгірське лісове господарство" (землекористувач) та товариством з обмеженою відповідальністю "Орус", зареєстрований у відділі Держкомзему Міжгірського району Закарпатської області за № 01 від 15.12.2011 року та договір земельного сервітуту № 234а1 від 12.12.2011 року, укладений між державним підприємством "Міжгірське лісове господарство" (землекористувач) та товариством з обмеженою відповідальністю "Орус", зареєстрований у відділі Держкомзему Міжгірського району Закарпатської області за № 01 від 15.12.2011 року;

- зобов'язати товариство з обмеженою відповідальністю "Орус" повернути земельну ділянку в урочищі "Сухарець" та "Шутин" за межами населеного пункту с. В. Бистрий на території Верхньобистрянської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, загальною площею 0,5137 га державному підприємству "Міжгірське лісове господарство".

В обгрунтування своєї позиції вказував на те, що відповідно до вимог ч.3 ст. 122 та ч.5 ст. 149 Земельного кодексу України Міжгірська районна державна адміністрація не вправі розпоряджатись земельними ділянками державної власності, які перебувають у постійному користуванні, не для лісогосподарських потреб. Окрім того, замовником технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі можуть бути виключно органи державної влади, органи місцевого самоврядування, землевласники та землекористувачі, і виготовлена технічна документація із землеустрою не пройшла обов'язкової державної землевпорядної експертизи. Стверджував, що встановлення земельного сервітуту не повинно виходити за межі цільового призначення земельних ділянок, щодо яких він встановлений, і вимагати встановлення сервітуту може виключно власник або землекористувач земельної ділянки. Натомість, ТОВ Орус не є власником або користувачем суміжної земельної ділянки для обслуговування якої потрібне встановлення земельного сервітуту. Також стверджує, що для цілей, визначених умовами договору сервітуту, право користування земельною ділянкою мало провадитись із нормами ст.ст.123, 124 ЗК України, а саме набуття права користування земельною ділянкою повинно відбуватись на конкурентних засадах (земельних торгах).

Відповідно до ч.2 ст. 123 Земельного кодексу України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідної сільської, селищної, міської, районної, обласної ради, Кабінету Міністрів України, ОСОБА_1 міністрів Автономної Республіки Крим, місцевої державної адміністрації.

До повноважень місцевих державних адміністрацій у сфері землеустрою належать, серед іншого, координація здійснення землеустрою і державного контролю за використанням та охороною земель (п."г" ст.13 Закону України "Про землеустрій").

Згідно з п. г ч. ст. 20 Закону України Про землеустрій в редакції, чинній на момент виникнення вказаних правовідносин, землеустрій проводиться в обов'язковому порядку на землях усіх категорій незалежно від форми власності в разі встановлення в натурі (на місцевості) меж земель, обмежених у використанні і обмежених (обтяжених) правами інших осіб (земельні сервітути).

Відповідно до п. "и" ч. 2 ст. 25 Закону України "Про землеустрій" технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) є видом документації із землеустрою. Землеустрій здійснюється на підставі, зокрема, рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо проведення робіт із землеустрою (п."а" ч.1 ст.22 Закону України "Про землеустрій").

Розпорядженням голови Міжгірської районної державної адміністрації № 183 від 14.07.2011 року "Про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості)" на підставі висновку державної експертизи землевпорядної документації від 01.07.2011 року № 231-11, на підставі клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю науково - виробничої фірми "Орус" надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) для влаштування водозабірних споруд за рахунок земель ДП "Міжгірське лісове господарство" (без вилучення) в урочищі "Сухаровець", джерело № 1 та урочище "Шутин" джерело № 2 за межами населеного пункту с. В. Бистрий на території Верхньобистрянської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області; Товариству з обмеженою відповідальністю науково - виробничої фірми "Орус" доручено замовити в землевпорядній організації виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості).

Із наявного у матеріалах справи клопотання ТЗОВ НВФ "Орус" від 17.10.2011 року вбачається, що товариство зверталось до голови Міжгірської районної державної адміністрації з проханням затвердити технічну документацію.

Розпорядженням № 252 від 18.10.2011 року "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок, ділянок в натурі (на місцевості) затверджено товариству з обмеженою відповідальністю науково - виробничій фірмі "Орус" технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) для влаштування водозабірних споруд за рахунок земель ДП "Міжгірське лісове господарство" (без вилучення), що знаходяться за адресою урочище "Сухаровець" джерело № 1 та урочище "Шутин" джерело № 2 за межами населеного пункту с. В. Бистрий на території Великобистрянської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області.

Розпорядженням № 292 від 17.11.2011 року "Про внесення змін до розпорядження № 252 від 18.10.2011 року" внесено зміни в п. 1 Розпорядження, виклавши його наступним чином: "затвердити товариству з обмеженою відповідальністю науково - виробничій фірмі "Орус" технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) для влаштування водозабірних споруд за рахунок земель ДП "Міжгірське лісове господарство" на умовах договору сервітуту (без вилучення), що знаходяться за адресою урочище "Сухаровець" джерело № 1 та урочище "Шутин" джерело № 2 за межами населеного пункту с. В. Бистрий на території Великобистрянської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області".

Так, відповідно до ч.1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України.

Повноваження органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування передбачені ст. 122 Земельного кодексу України, відповідно до ч. 4 якої (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) обласним державним адміністраціям надано право передавати земельні ділянки на їх території із земель державної власності у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами третьою, сьомою цієї статті. Саме ч.3 ст.122 Земельного кодексу України районні державні адміністрації на їх території передають земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті; в) будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини шостої цієї статті, крім випадків, визначених частиною сьомою цієї статті. Об'єктами, пов'язаними з обслуговуванням жителів територіальної громади району відповідно до Земельного Кодексу України (п."в" ч.3 ст.122) можуть бути не тільки перелічені у коментованій статті (школи, заклади культури, лікарні, підприємства торгівлі), а й інші. Коло об'єктів є невичерпним, а можливість віднесення до таких, що пов'язані з обслуговуванням жителів територіальної громади району, законом не врегульована. У оскаржуваному рішенні суд прийшов до обгрунтованого висновку, що підставою для передачі у користування земельною ділянкою на умовах сервітуту є необхідність встановлення ТОВ Орус водозабірних споруд (право забору води з джерел, право проходу до джерел та право прокладання та експлуатації водопроводу, інших лінійних комунікацій) для транспортування води в напрямку цеху розливу питної води.

Твердження у позовній заяві про те, що розпорядження Міжгірської районної державної адміністрації є незаконні, оскільки згідно з ч.3 ст.122 та ч.5 ст.149 Земельного кодексу України Міжгірська районна державна адміністрація не вправі розпоряджатися земельними ділянками державної власності, які перебувають у постійному користуванні не для лісогосподарських потреб, є безпідставними, не відповідають ч.3 ст.122, а оспорювані розпорядження не стосуються вилучення земельних ділянок, про що зазначено в ч.5 ст.149 Земельного кодексу України.

Як правильно встановлено місцевим господарським судом, наведеними розпорядженнями та змінами до них голова Міжгірської РДА надав дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою та затвердив технічну документацію щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) у користування, чим спростовуються твердження прокурора про надання спірних земельних ділянок відповідачеві (ТЗОВ НВФ "Орус").

З матеріалів справи вбачається, а судом першої інстанції встановлено, що 12.12.2011 року між державним підприємством "Міжгірське лісове господарство" (володілець земельної ділянки) та товариством з обмеженою відповідальністю науково - виробнича фірма "Орус" (сервітуарій) укладено договір № 234а на встановлення земельного сервітуту, відповідно до якого встановлюється земельний сервітут в інтересах сервітуарія на право доступу до водних обєктів згідно плану меж земельного сервітуту, а саме відносно частини земельної ділянки, кадастровий номер :02:005:0001, яка розташована за межами населеного пункту в с. В. Бистрий на території ОСОБА_3 сільської ради Міжгірського району Закарпатської області і належить ДП "Міжгірське лісове господарство" на праві постійного користування, на підставі Державного акта на право постійного користування землею серії І-ЗК №000384, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 23 від 27.12.1996 року для ведення лісового господарства, для влаштування водозабірної споруди і першої санітарної зони для джерела № 2, що знаходиться на її території і розташоване за адресою: ур. "Шутин", ОСОБА_3 сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, площею 0,1964 га, цільове призначення - секція H 09.02 "для іншого лісогосподарського призначення". Договором встановлено строковий земельний Сервітут терміном до 12.12.2060 року. Договір зареєстрований у відділі Держкомзему Міжгірського району Закарпатської області за № 02 від 15.12.2011 року.

12.12.2011 року між державним підприємством "Міжгірське лісове господарство" (володілець земельної ділянки) та товариством з обмеженою відповідальністю наукова - виробнича фірма "Орус" (сервітуарій) укладено договір № 234а1 на встановлення земельного сервітуту, відповідно до якого встановлюється земельний сервітут в інтересах сервітуарія на право доступу до водних обєктів згідно плану меж земельного сервітуту, а саме відносно частини земельної ділянки, кадастровий номер :02:005:0001, яка розташована за межами населеного пункту в с. В. Бистрий на території ОСОБА_3 сільської ради Міжгірського району Закарпатської області і належить ДП "Міжгірське лісове господарство" на праві постійного користування, на підставі Державного акта на право постійного користування землею серії І-ЗК №000384, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 23 від 27.12.1996 року для ведення лісового господарства, для влаштування водозабірної споруди і першої санітарної зони для джерела № 1, що знаходиться на її території і розташоване за адресою: ур. "Сухаровець", ОСОБА_3 сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, площею 0,3173 га, цільове призначення - секція H 09.02 "для іншого лісогосподарського призначення". Договором встановлено строковий земельний Сервітут терміном до 12.12.2060 року. Даний договір зареєстрований у відділі Держкомзему Міжгірського району Закарпатської області за № 01 від 15.12.2011 року.

Відповідно, договори земельних сервітутів укладалися між державним підприємством "Міжгірське лісове господарство" (володілець земельної ділянки) та товариством з обмеженою відповідальністю наукова - виробнича фірма "Орус", а районна державна адміністрація лише погоджувала та затверджувала технічну документацію. Заперечення скаржника щодо того, що договори на встановлення земельних сервітутів були укладені з володільцем земельної ділянки, а не з її власником, є безпідставними та спростовуються положенням ч.2 ст.100 Земельного кодексу України (земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки).

Відповідно до ч. 1 ст. 98 Земельного кодексу України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Згідно з ч. 1 ст. 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Статтею 99 Земельного кодексу України передбачено види земельних сервітутів.

Відповідно до ч.5 ст. 403 Цивільного кодексу України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

Відповідно до ст. 404 Цивільного кодексу України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Відповідно до ст. 402 Цивільного кодексу України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

З аналізу вказаних вище норм права вбачається, що земельний сервітут може бути встановлений лише для власника або землекористувача земельної ділянки, а також в тому разі, якщо потреби такого власника чи землекористувача не можуть бути задоволені в інший спосіб, ніж встановлення сервітуту.

Враховуючи наведені нормативні положення, виходячи із Закону України Про землеустрій та Земельного кодексу України, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що рішення про розробку технічної документація із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права сервітуту, приймалося в даному випадку Міжгірською районною державною адміністрацією відповідно до наданих їй законом повноважень.

Суд першої інстанції дійшов також правильного висновку про те, що оскільки оспорювані договори укладені на виконання рішень органу місцевого самоврядування (виконавчою владою), які прийняті нею в межах наданих їй повноважень та у спосіб, передбачений вимогами чинного законодавства, у суду відсутні підстави для визнання недійсними договорів сервітуту від 12.12.2011 року. Крім цього, доводи у позовній заяві з посиланням на положення ч.2 ст.215, ст. 228 Цивільного кодексу України є не підтвердженими та необґрунтованими.

Не доведеними є зазначені у позовній заяві твердження про порушення норм ст. 134 Земельного Кодексу України, адже вказаною статтею передбачено обов'язковість продажу земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них на конкурентних засадах (земельних торгах), а оскаржувані розпорядження районної адміністрації та договори земельного сервітуту не стосувалися продажу, оренди, суперфіцію чи емфітевзису у земельних ділянок.

Колегія суддів зазначає, що вимога про зобов'язання товариства з обмеженою відповідальністю "Орус" повернути земельну ділянку в урочищі "Сухарець" та "Шутин" за межами населеного пункту с. В. Бистрий на території Верхньобистрянської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, загальною площею 0,5137 га державному підприємству "Міжгірське лісове господарство" також задоволенню не підлягає з підстав необгрунованості та недоведеності, оскільки, як зазначалося вище, згідно з оскаржуваними розпорядженнями та договорами відповідні земельні ділянки відповідачу не передавались, прокурором жодних обставин і обґрунтувань щодо заявленої вимоги у позовній заяві не наведено, а сама вимога заявлена на користь відповідача 3.

Як зазначено в п. п. 1, 4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 6 «Про судове рішення», рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі. Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарські суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог статті 4-2 ГПК щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Відповідно до чинного законодавства рішення суду є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вище вимогам відповідає, судом повно, всебічно та в сукупності досліджено обставини справи та зроблено правильні висновки.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає рішення суду від 03.02.2016 року правомірним, законним і обґрунтованим. У відповідності до ст. 103 Господарського процесуального кодексу України колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Заступника прокурора Закарпатської області №05/2-1407-16 від 04.03.2016 року на рішення Господарського суду Закарпатської області від 03.02.16 у справі № 907/983/15 є безпідставною та задоволенню не підлягає.

Сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги залишається за скаржником.

На підставі наведеного та відповідно до вимог ст. ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Заступника прокурора Закарпатської області №05/2-1407-16 від 04.03.2016 року залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Закарпатської області від 03.02.16 у справі № 907/983/15 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали даної справи повернути в місцевий господарський суд.

Повний текст постанови складено 30.05.2016 року.

Головуючий суддя Желік М.Б.

судді Костів Т.С.

судді Марко Р.І.