РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.06.2016Справа №910/5081/16

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській О.С.

розглянувши справу № 910/5081/16

за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі

Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію

ПАТ «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича;

до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2;

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Національного банку України

про визнання додаткового договору недійсним.

Представники сторін:

від позивача: Проскуряков Н.В., довіреність б/н від 30.05.2016р.;

від відповідача: ОСОБА_2, посвідчення водія НОМЕР_1;

ОСОБА_4, довіреність № 616 від 04.03.2016р.;

від третьої особи: не з'явився.

обставини справи:

Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича (далі-позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання додаткового договору недійсним.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що 27.02.2015р. між ним та відповідачем було підписано додатковий договір № 5 до кредитного договору № 101/КВ-07 від 23.11.2007р., який укладений з порушенням діючого законодавства, статуту і нормативних документів позивача, спричиняє позивачу значну матеріальну шкоду, внаслідок чого має бути визнаний недійсним. Підставою недійсності позивач вказує, що кредитний комітет Банку - орган, уповноважений приймати (погоджувати) рішення щодо можливості та умов проведення кредитних операцій в межах наданих йому повноважень, відповідних прав (лімітів), а також вирішувати інші питання кредитних взаємовідносин з позичальниками та виконувати функції, визначені Положенням про кредитний комітет та малий кредитний комітет, затвердженим рішенням Спостережної Ради № 495 від 09.09.2014р. В свою чергу, як зазначає позивач, підписання додаткового договору № 5 від 27.02.2015р. до кредитного договору № 101/КВ-07 від 23.11.200 р. кредитний комітет погодив 04.12.2014р. протоколом № 55/97-1, в якому встановлений строк його дії - 2 місяця з дати підписання. Тобто кінцева дата підписання спірного додаткового договору - 04.02.2015р. Відтак, кредитний комітет не надав згоди на підписання Додаткового договору № 5 від 27.02.2015р., що свідчить про те, що спірний правочин підписаний з порушенням порядку, встановленого позивачем для укладення кредитних договорів та змін до них.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.03.2016р. порушено провадження у справі № 910/5081/16, розгляд справи призначений на 14.04.2016р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.04.2016р. розгляд справи відкладено на 17.05.2016р., у зв'язку з клопотанням представника позивача.

17.05.2016р. через відділ діловодства суду від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи та клопотання про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог.

У судовому засіданні 17.05.2016р. представник позивача підтримав подані через канцелярію суду клопотання.

Представник відповідача заперечував проти клопотання представника позивача про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог.

Крім того, представник позивача подав клопотання про продовження строку вирішення спору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.05.2015р., суд, на підставі ч. 3 ст. 69, ст.. 27 ГПК України, продовжив строк вирішення спору, залучив до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Національний банку України, та відклав розгляд справи на 02.06.2016р.

02.02.2016р. через відділ діловодства суду від представника позивача отримано пояснення на відзив відповідача.

Присутній у судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав, наведених у відзиві.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, при цьому 01.06.2016р. через відділ діловодства суду від представника Національного банку України отримано клопотання про відкладення розгляду справи та надсилання на адресу третьої особи копії позовної заяви з доданими до неї документами.

У судовому засіданні 02.06.2016р. було відмовлено в задоволенні клопотання Національного банку України про відкладення розгляду справи, в зв'язку з його необґрунтованістю, оскільки в матеріалах справи містяться докази надсилання позивачем на адресу третьої особи у справі копії позовної заяви.

Оскільки про поважні причини неявки в судове засідання представника третьої особи суд не повідомлений; суд вважає, що, у відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами, без участі представника третьої особи, яких достатньо для винесення рішення по суті.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих позивачем і відповідачем, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

23.11.2007р. між товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (за договором - банк) та відповідачем (за договором - позичальник) був укладений кредитний договір № 101/КВ-07 (надалі - кредитний договір) на відкриття відновлюваної кредитної лінії, за яким банк надав позичальнику кредит з лімітом кредитування в розмірі 750 000,00 грн.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як зазначає позивач, та не заперечується відповідачем, 30.06.2010р. між ТОВ «Укрпромбанк», ПАТ «Дельта Банк» та Національним банком України було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь ПАТ «Дельта Банк», відповідно до п. 4.1. якого ТОВ «Укрпромбанк» передало (відступив) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, що забезпечують виконання кредитних зобов'язань, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінив ТОВ «Укрпромбанк», як кредитора (став новим кредитором).

27.02.2015 р. між відповідачем та позивачем підписано додатковий договір № 5 до кредитного договору № 101/КВ-07 від 23.11.2007 р. (надалі - додатковий договір), відповідно до п. 1.1. додаткового договору, кредитор надає позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, а позичальник зобов'язується своєчасно повернути отриманий кредит, сплатити проценти за користування кредитом, а також виконати інші зобов'язання за цим додатковим договором.

Надання кредиту здійснюється окремими частинами, надалі за текстом кожна частина окремо «транш», а у сукупності - «транші», в межах невідновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості в сумі 199 693,05 гривень зі сплатою плати за користування кредитом в розмірі 11% процентів річних, в порядку визначеному цим договором, з кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом не пізніше 22.11.2017 р. включно (пп. 1.1.1. додаткового договору).

Повернення кредиту здійснюється у валюті наданого кредиту у відповідності до зменшення максимального ліміту заборгованості згідно графіку, який викладений в додатку № 1 та є невід'ємною частиною цього договору, але в будь-якому разі не пізніше кінцевого терміну погашення заборгованості за кредитом вказаного в пп. 1.1.1. цього договору (пп. 1.1.2. додаткового договору).

Згідно пунктів 6.4., 6.4.2.2. Статуту позивача, до виключної компетенції Спостережної ради належить, зокрема, затвердження, у межах своєї компетенції положень, якими регулюються питання діяльності позивача.

Відповідно з розділом 1 Положення про кредитний комітет та малий кредитний комітет, затвердженого рішенням Спостережної Ради № 495 від 09.09.2014р. позивача, кредитний комітет Банку - Колегіальний комітет банку, який уповноважений примати (погоджувати) рішення щодо можливості та умов проведення кредитних операцій в межах наданих йому повноважень, відповідних прав (лімітів), а також вирішують інші питання кредитних взаємовідносин з позичальниками та виконувати функції, визначені цим Положенням.

Пунктом 2.7. Положення передбачено, що рішення, прийняті Комітетом та Малим комітетом стосовно проведення кредитної операції, дійсні впродовж 1 місяця (21 робочий день), якщо інше не передбачено протоколом рішення. У разі неукладення відповідних договорів, про проведення активної операції протягом цього терміну, відповідне рішення втрачає силу.

Як зазначає позивач, підписання оспорюваного правочину з відповідачем, кредитний комітет позивача погодив 04.12.2014р. протоколом № 55/97-1, в якому встановлений строк його дії - 2 місяця з дати підписання. Тобто, кінцева дата підписання даного договору - 04.02.2015р. Таким чином, кредитний комітет не надав згоди на підписання Додаткового договору № 5 від 27.02.2015р.

Виходячи з викладеного, позивач стверджує, що оспорюваний правочин був підписаний з порушенням порядку, встановленого позивачем для укладення кредитних договорів та змін до них. Крім того, позивач не схвалював оспорюваний правочин, в розумінні ст. 241 Цивільного кодексу України. до того ж позивач вказує, що в спірному додатковому договорі занижено процентна ставка, під яку видані кредитні кошти.

З огляду на викладене, позивач просить суд визнати недійсним додатковий договір № 5 від 27.02.2015р. до кредитного договору № 101/КВ-07 від 23.11.2007р.

У поданому до суду відзиві на позову заяву відповідач зазначив про те, що позивач у позовній заяві посилається на положення статуту, редакція якого втратила чинність. Натомість, станом на день укладення спірного додаткового договору, а саме 18.07.2014р., було проведено реєстрацію змін до установчих документів позивача, а 25.07.2014р. було проведено зміни в складі підписантів Банку, зазначені зміни були відображені в статуті Банку, таким чином, зазначене підтверджує внесення змін до уставних документів позивача, що не відображені в позовній заяві. Що спростовує твердження позивача про підписання додаткового договору зі сторони позивача представником з перевищенням повноважень.

Приписами ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Суд відхиляє посилання позивача на те, що спірний додатковий договір підписаний особою з перевищенням своїх повноважень як такі, що не впливають на дійсність спірного договору, з огляду на наступне.

У пункті 3.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, що у господарських відносинах правочин (договір), як правило, вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах. Для вчинення правочинів органи юридичної особи не потребують довіреності, якщо вони діють у межах повноважень, наданих їм законом, іншим нормативно-правовим актом або установчими документами. Вирішуючи спори, пов'язані з представництвом юридичної особи у вчиненні правочинів, господарські суди повинні враховувати таке. Письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта. Особа, призначена повноважним органом виконуючим обов'язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності.

Припис абзацу першого частини третьої статті 92 Цивільного кодексу України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 Цивільного кодексу України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють).

Як встановлено судом, відповідно до 6.5.10.1. Статуту AT «Дельта Банк» в редакції від 18.07.2014р., Голова Ради Директорів без довіреності (доручення) представляє банк в усіх підприємствах, установах та організаціях, як в Україні так за її межами, вчиняє правочини, укладає договори, угоди, видає довіреності, підписує будь-які документи та здійснює інші дії в межах своїх повноважень.

Відповідно до п. пункту 6.4.3.2. Статуту, до виключної компетенції Спостережної ради належить, зокрема, затвердження, у межах своєї компетенції положень, якими регулюються питання, пов'язані з діяльністю Банку.

Відповідно до приписів частин 1 та 2 статті 92 Цивільного кодексу України, юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.

Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Відповідно до п. і) частини 5 статті 41 Закону України «Про господарські товариства», до компетенції загальних зборів належить затвердження договорів (угод), укладених на суму, що перевищує вказану в статуті товариства.

Судом установлено та підтверджено матеріалами справи, що згідно з протоколом Засідання Кредитного комітету АТ «Дельта Банк» № 55/97-1 від 04.12.2014р. (копія якого міститься в матеріалах справи) було прийнято рішення за умови погашення заборгованості відповідачем за кредитним договором № 101/КВ-07 від 23.11.2007р. в черговості, передбаченій кредитним договором та в загальній сумі (за кредитом та за процентами) не менше, ніж 7000,00 Євро, укласти додаткову угоду до кредитного договору № 101/КВ-07 від 23.11.2007р., укладеного з відповідачем, право вимоги за яким перейшло до позивача згідно договору передачі активів та кредитних зобов'язань Укрпромбанку на користь позивача від 30.06.2010р., умовами якої замінити валюту договору з Євро на українську гривню з курсом 15,0 гривень за 1 Євро за рахунок власних коштів банку, в сумі, що дорівнює залишку заборгованості за кредитним договором, після виконання умов п.1 цього договору.

Частиною першою статті 241 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Частиною 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.11.2015р. по справі № 910/22426/15 встановлено, що між банком та відповідачем було укладено кредитний договір № 101/КВ-07 від 23.11.2007 р. та додатковий договір № 5 до нього від 27.02.2015 р., на виконання яких банк надав позичальнику грошові кошти (кредит) у розмірі 199 693,05 грн.

З метою належного виконання зобов'язань щодо внесення періодичних платежів за кредитним договором та з огляду на ухиленням кредитора від прийняття належного виконання зобов'язань, відповідач звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Войтовського В.С. із вимогою (заявою) про прийняття грошових сум у депозит для їх передавання кредитору. 28.04.2015р. відповідачем у депозит нотаріусу було перераховано грошові кошти в розмірі 16 000,00 грн. (платіж за березень та квітень 2015 р.), що підтверджується квитанцією № 0.0.379474083.1. В подальшому, кожного місяця відповідачем вносились платежі у депозит нотаріуса Войтовського В.С. в розмірі 8 000,00 грн.

Про факт внесення коштів у депозит нотаріусу відповідач повідомив позивача заявою, зареєстрованою відділенням ПАТ «Дельта Банк» за вхідним № 2990654.

На виконання ч. 2 ст. 537 ЦК України, 27.05.2015р. за вих. № 272/02-23 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В.С. направлено лист на адресу позивача та повідомлено, що ним вчинено нотаріальну дію - прийняття коштів у депозит та про право позивача на отримання зазначених коштів.

Зобов'язання за Кредитним договором виконуються відповідачем у повному обсязі та належним чином, між тим внаслідок неприйняття позивачем належного виконання обов'язку відповідача, погашення заборгованості за кредитним договором здійснюються відповідачем щомісяця у депозит нотаріусу, що підтверджується наданими квитанціями.

На сьогоднішній день зобов'язання відповідача перед позивачем виконано в повному обсязі, заборгованості за кредитом, відсотками та комісіями погашено в повному обсязі шляхом внесення коштів на депозит нотаріуса.

Враховуючи вищевикладене, судом установлено що відповідач, виконуючи умови спірного додаткового договору № 5 від 27.02.2015р. до кредитного договору, здійснював погашення заборгованості.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 10.02.2016р. позивач листом вих. № 02.3-153 звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Войтовського B.C. із заявою про отримання коштів, в якій надав реквізити для перерахування коштів, що знаходились на депозиті нотаріуса.

З огляду на наведене суд зазначає, що позивач прийняв виконання зобов'язання відповідача за кредитним договором та спірним додатковим договором, шляхом звернення до нотаріуса, а нотаріус, в свою чергу, перерахував кошти з депозитного рахунку на рахунок ПАТ «Дельта Банк» для погашення заборгованості за кредитним договором, що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями №№ 1-9, що в силу частини першої статті 241 Цивільного кодексу України свідчить про схвалення спірного правочину позивачем, а отже, відсутні підстави для визнання його недійсним.

З урахуванням наведеного, суд відхиляє посилання позивача на недійсність спірного додаткового договору, як такі, що не доведені належними засобами доказування в порядку статей 33, 34 ГПК України, а тому такий додатковий договір № 5 від 27.02.2015р. є дійсним та таким, що створює цивільні права та обов'язки позивача.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 07.06.2016р.

Суддя А.І. Привалов