П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2016 року м. Київ

Судова палата у господарських справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого суддів:Берднік І.С., Барбари В.П., Жайворонок Т.Є., Колесника П.І., Потильчака О.І., Шицького І.Б.,
за участю:

представника Харківської міської ради - Меха Д.В., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за заявою Харківської міської ради про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від

16 грудня 2015 року у справі № 922/228/15 за позовом Харківської міської ради до фізичної особи - підприємця ОСОБА_8 про повернення майна та відшкодування доходів,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року Харківська міська рада звернулася до Господарського суду Харківської області з позовом до фізичної особи - підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_8, в якому з урахуванням уточнень позовних вимог просила зобов'язати відповідача повернути в натурі територіальній громаді міста Харкова в особі Харківської міської ради безпідставно набуте майно - земельну ділянку площею 0,0564 га, розташовану по АДРЕСА_1 та стягнути на підставі статті 1214 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) з відповідача на користь позивача

199 788,23 грн доходів, отриманих відповідачем від використання безпідставно набутої земельної ділянки у виді несплаченої орендної плати за період із 1 грудня 2011 року по 30 листопада 2014 року.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ФОП ОСОБА_8 є власником нежитлової будівлі, розташованої по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 11 серпня

1998 року, а земельна ділянка за цією адресою використовується відповідачем для експлуатації та обслуговування зазначеної нежитлової будівлі за відсутності належно оформлених і зареєстрованих речових прав на землю, без внесення плати за цю землю.

Рішенням Господарського суду Харківської області

від 27 березня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_8 на користь Харківської міської ради дохід, одержаний від безпідставно набутого майна, в розмірі

199 788,23 грн і 3 995,76 грн судового збору. В решті позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині повернення земельної ділянки, суд першої інстанції зазначив, що позивачем не доведено безпідставності набуття відповідачем зазначеної земельної ділянки, оскільки на спірній земельній ділянці розташована належна відповідачеві на підставі договору купівлі-продажу від 11 серпня 1998 року нежитлова будівля, права власності на яку відповідач не може бути позбавлений.

Водночас суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову в частині стягнення доходу від майна (земельної ділянки), набутого без достатньої правової підстави, виходячи з того, що речові права відповідача на земельну ділянку не реєструвалися, останній не набув належних прав власності або користування щодо спірної земельної ділянки, а тому використовує спірну земельну ділянку без достатніх правових підстав, а отже, до спірних правовідносин мають бути застосовані положення статті 1212 ЦК.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 2 червня 2015 року рішення Господарського суду Харківської області від 27 березня 2015 року залишено без змін.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_8 у дохід Державного бюджету України 1 607,94 грн недоплаченої суми судового збору за подання апеляційної скарги.

При цьому суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

Вищий господарський суд України постановою від 16 грудня 2015 року скасував постанову Харківського апеляційного господарського суду від 2 червня 2015 та рішення Господарського суду Харківської області від 27 березня 2015 року в частині стягнення з ФОП ОСОБА_8 на користь Харківської міської ради доходу від безпідставно набутого майна в розмірі 199 788,23 грн. У цій частині суд прийняв нове рішення, яким у позові відмовив.

В іншій частині постанову Харківського апеляційного господарського суду від 2 червня 2015 року Вищий господарський суд України залишив без змін.

Вищий господарський суд України стягнув із Харківської міської ради на користь ФОП ОСОБА_8 3 396,40 грн витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг.

Свою постанову суд касаційної інстанції мотивував тим, що відповідач не набував безпідставно земельну ділянку, тому немає правових підстав вважати, що особа зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна.

Крім цього, відповідач не збільшив кількості та вартості належного йому майна за рахунок спірної земельної ділянки, а позивача не було позбавлено спірної земельної ділянки та права розпоряджатися нею, зокрема здавати в оренду.

У заяві про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 16 грудня 2015 року з підстав, передбачених пунктами 1, 3 статті 11116 Господарського процесуального кодексу України

(далі - ГПК), Харківська міська рада, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції положень статті 1212 ЦК, статі 120 Земельного кодексу України (далі - ЗК), внаслідок чого, на думку заявника, ухвалено різні за змістом судові рішення у подібних правовідносинах, а також посилаючись на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постановах Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах зазначених норм матеріального права, просить скасувати цю постанову, а постанову Харківського апеляційного господарського суду від 2 червня 2015 року та рішення Господарського суду Харківської області від 27 березня 2015 року залишити в силі.

На обґрунтування своїх доводів Харківська міська рада долучила до поданої заяви копію постанови Вищого господарського суду України від 23 липня 2015 року у справі № 922/4931/14 та копії постанов Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13 і від 19 червня 2012 року у справі № 3-30гс12.

У постанові від 19 червня 2012 року у справі № 3-30гс12 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю до Київської міської ради про припинення права користування земельною ділянкою Верховний Суд України погодився з висновком Вищого господарського суду України про припинення правовідносин за договором оренди земельної ділянки. При цьому Верховний Суд України виходив із того, що фактичне користування земельною ділянкою та зведеною на ній будівлею на час розгляду справи здійснює її новий власник, позивач добровільно відмовився від права користування зазначеною земельною ділянкою, а законодавством та умовами договору оренди передбачено можливість дострокового розірвання такого договору за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін договору. Одночасно Верховний Суд України наголосив, що до набувача майна у разі переходу права власності на об'єкт нерухомого майна переходять права на відповідну земельну ділянку на умовах, на яких вона належала відчужувачу (право власності або право користування).

У постанові від 2 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13 за позовом фізичної особи до фізичної особи про повернення безпідставно отриманих коштів Верховний Суд України, частково скасовуючи рішення суду касаційної інстанції та приймаючи в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог, дійшов правового висновку про те, що у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень

частини 1 статті 1212 ЦК, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачеві.

Отже, зі змісту зазначених рішень Верховного Суду України, копії яких додано до заяви, а також оскаржуваної постанови Вищого господарського суду України не вбачається невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеним у постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Разом із тим у постанові від 23 липня 2015 року у справі

№ 922/4931/14 Вищий господарський суд України, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, дійшов висновку про правомірність відмови у задоволенні позовних вимог Харківської міської ради про зобов'язання товариства з обмеженою відповідальністю повернути безпідставно набуту земельну ділянку, оскільки на ній розташовано придбане відповідачем на підставі договору купівлі-продажу нерухоме майно, та про задоволення позовних вимог про стягнення суми несплаченої відповідачем орендної плати за використання ним цієї земельної ділянки без укладення договору оренди на підставі статей 1166, 1214 ЦК, оскільки Харківська міська рада фактично була позбавлена права одержати дохід у виді орендної плати, який вона могла би отримати в разі своєчасного укладення договору оренди, що завдало їй шкоди у спірній сумі.

У зазначеній постанові, на яку посилається заявник, суд касаційної інстанції за подібних обставин справи та однакового матеріально-правового регулювання спірних правовідносин дійшов протилежних правових висновків щодо наявності підстав для задоволення аналогічних позовних вимог.

Усуваючи розбіжності у застосуванні судом касаційної інстанції норм матеріального права, Судова палата у господарських справах Верховного Суду України вважає, що подана Харківською міською радою заява підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

У справі, яка розглядається, встановлено, що

ФОП ОСОБА_8 є власником нежитлового приміщення літ. "А-1" загальною площею 455,5 кв. м, розташованого по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого

11 серпня 1998 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бакумовою А.В.

На підставі рішення 21 сесії 5 скликання Харківської міської ради "Про надання фізичним та юридичним особам земельних ділянок для експлуатації об'єктів самочинного будівництва"

від 16 квітня 2008 року № 80/08 (додаток № 1) ФОП ОСОБА_8 надано в оренду земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1 загальною площею 0,0895 га для збереження самовільно виконаної реконструкції нежитлових приміщень під кафе з кондитерським цехом і приміщеннями для дрібнооптової торгівлі та подальшої експлуатації об'єкта до 1 травня 2013 року.

30 жовтня 2014 року департаментом самоврядного контролю за використанням та охороною земель Харківської міської ради обстежено зазначену земельну ділянку та встановлено, що земельна ділянка, розташована по АДРЕСА_1 площею 0,0564 га використовується відповідачем для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. "А-1", що належить

ФОП ОСОБА_8 на праві власності. Межі земельної ділянки визначені відповідно до зовнішніх меж будівлі, з урахуванням невід'ємних елементів (сходи, ганок, навіс, відмостка та інші) благоустрою будівлі.

Крім цього, під час обстеження спірної земельної ділянки встановлено, що з 11 серпня 1998 року ФОП ОСОБА_8 користується спірною земельною ділянкою без оформлення документів на право власності або право користування цією земельною ділянкою та без державної реєстрації цих прав.

За результатами цього обстеження було складено акт.

Суму, яку Харківська міська рада просить стягнути з ФОП ОСОБА_8, розраховано позивачем як розмір плати за користування безпідставно набутим майном (земельною ділянкою комунальної власності), виходячи із розміру орендної плати за землю, зменшеного на суму сплаченого відповідачем податку на землю за період із 1 грудня 2011 року по 30 листопада 2014 року, та становить 199 788, 23 грн.

Відповідач у добровільному порядку не сплатив позивачеві цієї суми, що і послужило підставою для звернення позивача із позовом у цій справі.

Вищий господарський суд України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення у справі № 922/228/15 та перевіряючи застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, не врахував, що відповідно до положень статей 2, 43 , 54 ГПК господарські суди розглядають справи за позовами суб'єктів господарської діяльності, фізичних осіб, які такими не є, державних та інших органів, які визначають предмет (матеріально-правову вимогу) та підстави (обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, а не самі по собі посилання позивача на певну норму закону) позову.

При цьому господарський суд, з'ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Предметом спору у справі, яка розглядається, є вимога Харківської міської ради про стягнення з відповідача 199 788, 23 грн, що позивач обґрунтовує як суму несплаченої відповідачем орендної плати за використання земельної ділянки комунальної власності без укладення договору оренди, внаслідок чого позивач був позбавлений можливості здавати спірну земельну ділянку в оренду іншим особам, позивачем не отримано дохід від здачі спірної земельної ділянки в оренду саме відповідачу, чим позивачеві завдано збитки у виді неодержаної орендної плати за землю, які за змістом статті 22 ЦК та статті 225 ГК є упущеною вигодою.

Упущеною вигодою відповідно до статті 22 ЦК і

частини 2 статті 224, статті 225 ГК вважаються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене, а друга сторона додержувалася правил здійснення господарської діяльності.

Відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності.

Підстави для настання цивільно-правової відповідальності за порушення земельного законодавства встановлено, зокрема, ЗК.

За змістом статті 152 ЗК держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Водночас відповідно до статті 156 ЗК власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок, зокрема, неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Згідно зі статтею 157 ЗК відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 3 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року

№ 284, відшкодуванню підлягають збитки власників землі та землекористувачів, у тому числі орендарів, включаючи і неодержані доходи, якщо вони обґрунтовані.

Вирішуючи цей спір, необхідно брати до уваги загальні положення статті 22, глави 82 ЦК.

Так, згідно зі статтею 22 ЦК збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Статтею 1166 ЦК передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача та вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Для застосування такого заходу відповідальності як відшкодування шкоди слід встановити як наявність у діях винної особи усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки), так і ступінь вини у розумінні статті

1193 ЦК.

Вищий господарський суд України на зазначені вимоги закону уваги не звернув, не врахував правової позиції Верховного Суду України щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах, висловленої у постанові від 28 січня 2015 року у справі № 3-210гс14.

Крім того, у постанові Вищого господарського суду України від 16 грудня 2015 року та у рішеннях судів попередніх інстанцій не наведено мотивів вирішення доводів та аргументів представника Харківської міської ради щодо суті заявлених позовних вимог і доводів стосовно невиконання відповідачем встановленого рішенням

21 сесії 5 скликання Харківської міської ради від 16 червня 2008 року № 80/08 обов'язку протягом чотиримісячного строку оформити договір оренди землі (яке відповідно до статті 73 Закону України "Про місцеве самоврядування" є обов'язковим для виконання), та доводів ФОП ОСОБА_8 про спільне використання спірної земельної ділянки мешканцями будинків НОМЕР_1 та НОМЕР_2, що суперечить положенням статті 11111 ГПК, статті 6 (право на судовий розгляд) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року

№ 475/97-ВР) та статті 1 (захист власності) Першого Протоколу до зазначеної Конвенції, яка є частиною національного законодавства України.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 32 - 34, 43, 82, 84 ГПК, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів.

Водночас відповідно до статті 11123 ГПК Верховний Суд України розглядає справи за правилами перегляду судових рішень у касаційному порядку, а тому не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.

Відсутність у Верховного Суду України процесуальної можливості з'ясувати дійсні обставини справи перешкоджає ухвалити нове рішення, в якому необхідно навести висновок про правильність застосування норм матеріального права залежно від

встановлених судами попередніх інстанцій обставин відповідно до наданих їм процесуальних повноважень.

З огляду на викладене подана Харківською міською радою заява підлягає частковому задоволенню, а постанова Вищого господарського суду України від 16 грудня 2015 року, постанова Харківського апеляційного господарського суду від 2 червня 2015 року, рішення Господарського суду Харківської області від 27 березня 2015 року - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 11116 , 11123 , 11124 , 11125 ГПК, Судова палата у господарських справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

Заяву Харківської міської ради задовольнити частково.

Постанову Вищого господарського суду України від 16 грудня 2015 року, постанову Харківського апеляційного господарського суду від 2 червня 2015 року та рішення Господарського суду Харківської області від 27 березня 2015 року у справі № 922/228/15 скасувати.

Справу № 922/228/15 передати на розгляд до суду першої інстанції.

Постанова є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій пунктом 4 статті 11116 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий І.С. Берднік

судді: В.П. Барбара

Т.Є. Жайворонок

П.І. Колесник

О.І. Потильчак

І.Б. Шицький