ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

30.05.16р. Справа № 904/1849/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім Владар-Харків", 61022, м. Харків, вул. Іванівська, буд. 1

до Публічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів", 53200, Дніпропетровська обл., м. Нікополь, вул. Електрометалургів, буд. 310

про стягнення 83 741,97 грн.

Суддя Панна С.П.

Представники:

від позивача не з'явився

від відповідача ОСОБА_1 - представник за довіреністю від 11.10.2011 року за № 434-4016 року

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім Владар-Харків" звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" про стягнення основного боргу у розмірі 75164,00 грн., пені в сумі 7339,30 грн., 3% річних в сумі 562,19 грн., інфляційних втрат в сумі 676,48 грн.; судового збору.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем умов договору поставки від 10.08.2015 року за № 1504198, в частині повного та своєчасного розрахунку за поставлений товар.

Відповідач позов не визнає (відзив на позовну заяву від 11.05.2016 року за № 4016-8855) посилаючись на те, що з розрахунку інфляційних втрат виключений період часу, в якому мала місце дефляція, а саме - лютий 2016 року, в якому індекс інфляції становив менше одиниці - 99,6 %.

Позивачем 29.04.2016 року подано до суду заяву про збільшення позовних вимог № 118/01 від 26.04.2016 року, в якій останній просить суд стягнути з Публічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" суму основного боргу у розмірі - 75 164,00 грн., пеню в сумі 12 788,17 грн., 3% річних в сумі 951,39 грн., інфляційні втрати в сумі 1 428,12 грн., суму судового збору у розмірі 1 378,00 грн.

Відповідачем 12.05.2016 року подано до суду заяву № 4016-8856 від 11.05.2016 року про розстрочку виконання рішення у зв'язку зі скрутним фінансовим становищем внаслідок скорочення виробництва великотоннажних феросплавів через стагнацію світового ринку феросплавів та марганцевої руди, що є сировиною для їх виробництва.

Позивачем 19.05.2016 року було подано до суду заяву за вих. № 134/02 від 17.05.2016 року, в якій позивач вказує, що він проти надання відповідачу розстрочки або відстрочки погашення боргу та просить суд розглянути справу без присутності його представника.

19.05.2016 року позивачем було подано до суду заяву про збільшення позовних вимог за № 134/01 від 17.05.2016 року, в якій останній просить суд стягнути з Публічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" суму основного боргу у розмірі - 75 164,00 грн., пеню в сумі 14 160,67 грн., 3% річних в сумі 1060,05 грн., інфляційні втрати в сумі 4 058,86 грн., суму судового збору у розмірі 1 378,00 грн.

Ухвалою суду від 12.05.2016 року строк вирішення спору у справі № 904/1849/16 продовжено до 06.06.2016 року.

Відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України у справі оголошувались вступна та резолютивна частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

10.08.2015 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТД Владар-Харків» та Публічним акціонерним товариством «Нікопольський завод феросплавів» був укладений договір поставки № 1504198 від 10.08.2015 року, згідно з п. 1.1. якого постачальник зобовязується передати у власність покупцеві товар, повне найменування якого, марка, вид, сорт вказується в специфікаціях (додатку) до договору, які є його невідємною частиною, а покупець зобовязується прийняти вказаний товар та оплатити його в порядку і за умовами, передбаченими цим договором.

Відповідно до п. 3.1. договору постачальник зобовязується поставити покупцю товар у спосіб та за умовами, зазначеними у специфікаціях (додатку) до цього договору. Умови поставки визначаються згідно з Міжнародними правилами тлумачення торгових термінів Інкотермс 2010 у чинній редакції, яка погоджена сторонами.

Згідно з п. 4.1. загальна вартість товару за цим договором складає суму партій товару за всіма специфікаціями (додатками) до даного договору.

Ціна кожного найменування товару, його марки, сорту, одиниці виміру, а також загальна вартість кожної партії товару вказується в специфікації (додатку) до договору.

Згідно специфікації № 1/1504198 від 10.08.2015 року (а.с. 47) на виконання вищевказаного договору поставки позивач зобовязався поставити на адресу відповідача акумуляторні батареї на загальну суму 150 328,00 грн. (у т.ч. ПДВ 20%).

Згідно умов вищевказаної специфікації (додаток № 1 до договору), сторони передбачили наступні умови оплати: попередня оплата у розмірі 50% від суми договору у розмірі 75 164,00 грн. з ПДВ на поточний рахунок в ПАТ КБ Приватбанк протягом 10-ти банківських днів від дати надання позивачем банківської гарантії повернення авансового платежу в тому ж обсязі (за фактично сплачену суму) за специфікацією на підставі наданого рахунку-фактури, а решту суми у розмірі 50% у сумі 75164,00 грн. з ПДВ, на поточний рахунок у ПАТ КБ Приватбанк за фактом постачання протягом 10 банківських днів.

Як вбачається з матеріалів справи, 23.10.2015 року позивач надав банківську гарантію повернення авансового платежу та 12.11.2015 року відповідач здійснив попередню оплату у розмірі 50% від суми договору (специфікація № 1/1504198) у сумі 75 164,00 грн. з ПДВ, згідно платіжного доручення № 185503 від 12.11.2015 року.

Згідно умов додаткової угоди № 1/1505064 від 06.10.2015 року строк поставки акумуляторних батарей сторони визначили - до 30.11.2015 року.

Як встановлено матеріалами справи, позивач 25.11.2015 року здійснив поставку товару, передбаченого специфікацією № 1/1504198 від 10.08.2015 року в повному обсязі на суму 150 328,00 грн. (у т. ч. ПДВ-25054,67 грн.), що підтверджується наступними документами: видатковою накладною № 830 від 25.11.2015 року, дорученням на отримання ТМЦ № 456 від 13.11.2015 року, актом приймання-передачі товару відповідачем від 26.11.2015 року, ТТН (HIGHWAY) № FSL-P005754 від 25/11/2015 року та актом звірки взаєморозрахунків, підписаного двома сторонами (а.с. 100).

Однак, станом на дату звернення позивачем до суду відповідач свій обовязок по сплаті решти суми (50%) у розмірі 75 164,00 грн. з ПДВ, яка повинна бути перерахована протягом 10 банківських днів з моменту поставки товару по вищевказаній специфікації, тобто до 10.12.2015 року не виконав.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши представників позивача та відповідача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне:

Згідно зі ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобовязані встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 1 статті 612 ЦК передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив зобовязання, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до положень ст. 193 Господарського кодексу України: субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобовязань, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до вимог ст.526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Отже, сума основного боргу склала 75 164,00 грн., яка підлягає до стягнення і підтверджується матеріалами справи.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача пені в сумі 14 160,67 грн., 3% річних в сумі 1060,05 грн. та інфляційних втрат в сумі 4 058,86 грн., суд зазначає наступне.

Згідно з п. 3.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року за № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до приписів п. 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року за № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Положеннями п 4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань передбачено: сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунки позивача судом встановлено, що розрахунки інфляційних втрат в сумі 4 058,86 грн. не відповідають вимогам чинного законодавства, оскільки з розрахунку інфляційних втрат виключений період часу, в якому мала місце дефляція, а саме, лютий 2016 року, в якому індекс інфляції становив менше одиниці - 99,6%. Тому, вимоги позивача щодо стягнення інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню, а саме, у сумі 3 798,72 грн. В решті позовних вимог необхідно відмовити.

Крім того, позивачем невірно розрахована сума 3% річних у розмірі 1 060, 05 грн., тоді як вірною сумою 3% річних є 1 060,04 грн., яка підтверджується матеріалами справи і підлягає до стягнення.

Згідно з п. 10.3. договору у випадку порушення строків оплати за поставлений товар згідно з цим договором більше ніж 10 календарних днів покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочення від суми несплаченого товару, починаючи з 11-го календарного дня такого прострочення і до дати надходження оплати на рахунок постачальника.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України одним із наслідків порушення зобов'язання є сплата неустойки.

Під неустойкою (штрафом, пенею), відповідно до статті 549 цього Кодексу, розуміється грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" встановлено, що його норми регулюють договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань.

Відповідно до ст. 1 Закону платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 3 Закону).

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Позовні вимоги позивача по стягненню пені підлягають задоволенню частково у сумі 14 144,23 грн.

Крім того, 12.05.2016 року відповідач подав до суду заяву № 4016-8856 від 11.05.2016 року про розстрочку виконання рішення суду (а.с. 107), в якій останній просить суд розстрочити виконання рішення строком на 3 місяці рівними частками, посилаючись на те, що:

- у ПАТ "НЗФ" скрутне фінансове становище внаслідок скорочення виробництва великотоннажних феросплавів через стагнацію світового ринку феросплавів та марганцевої руди, що є сировиною для їх виробництва, протягом 2015 року;

- у період з травня 2015 року по грудень 2015 року, січень - лютий 2016 року, ПАТ "НЗФ" був оголошений вимушений простій на дому працівникам підприємства у зв'язку із зниженням обсягу виробництва феросплавів, що підтверджується відповідними наказами відповідача (а.с. 111-154);

- чистим фінансовим результатом господарської діяльності ПАТ "НЗФ" за 2015 рік є збиток у розмірі 8 471 000,00 грн., що підтверджується фінансовим звітом ПАТ "НЗФ" за 2015 рік (а.с. 156);

- загальна заборгованість відповідача перед постачальниками станом на 01 січня 2016 року становила 1 367 866 000,00 грн., що підтверджується довідкою про загальну заборгованість ПАТ "НЗФ" перед постачальниками і підрядниками станом на 01.01.2016 року (а.с. 158);

- кредиторська заборгованість відповідача перед постачальниками та підрядниками за товари, роботи, послуги станом на 01 квітня 2016 року становила 1 650 613 000,00 грн., що підтверджується довідкою про загальну заборгованість ПАТ "НЗФ" перед постачальниками і підрядниками станом на 01.04.2016 року (а.с. 159);

- з довідки ПАТ КБ "ПриватБанк" від 26.04.2016 року вбачається, що станом на 26.04.2016 року на поточному рахунку відповідача у банку залишок коштів становить 0,00 грн., що підтверджується довідкою про наявність рахунку і залишку коштів (а.с. 160).

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, приймаючи рішення, має право відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Господарський суд вважає за необхідне частково задовольнити заяву відповідача про розстрочку виконання судового рішення та розстрочити сплату суми заборгованості у розмірі 95 583,64 грн. строком на 2 (два) місяці рівними частками.

Відповідно до положень абз. 4 п. 7.8. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 року № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" якщо про відстрочку чи розстрочку виконання зазначено в рішенні суду, прийнятому по суті спору, то наказ видається судом на загальних підставах, після набрання таким рішенням законної сили (незалежно від того, коли настає строк сплати за цим наказом), із зазначенням у ньому про відстрочку чи розстрочку виконання.

Суд звертає увагу на те, що з урахуванням збільшення позовних вимог позивачем, розмір судового збору, який підлягає до сплати становить - 1 416,65 грн. Однак, позивачем було сплачено судовий збір не в повному обсязі, а саме, у сумі - 1 378,00 грн. Недоплаченою залишилась сума 38,65 грн.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача, оскільки спір виник з його вини.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути Публічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" (53200, Дніпропетровська обл., м. Нікополь, вул. Електрометалургів, буд. 310, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім Владар-Харків" (61022, м. Харків, вул. Іванівська, буд. 1, ) 75 164 (сімдесят пять тисяч сто шістдесят чотири) грн. 00 коп. основного боргу, 1 060 (одна тисяча шістдесят) грн. 04 коп. 3% річних, 3 798 (три тисячі сімсот девяносто вісім) грн. 72 коп. інфляційних втрат, 14 144 (чотирнадцять тисяч сто сорок чотири) грн. 23 коп. пені, 1 416 (одна тисяча чотириста шістнадцять) грн. 65 коп. судового збору, про що видати наказ.

В решті позовних вимог відмовити.

Розстрочити сплату суми заборгованості розмірі 95 583,64 грн. строком на 2 (два) місяці рівними частинами, а саме:

- до 17.07.2016 року у сумі 47 791, 82 грн.;

- до 17.08.2016 року у сумі 47 791, 82 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 06.06.2016 року

Суддя ОСОБА_2