КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" травня 2016 р. Справа№ 911/150/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ропій Л.М.

суддів: Рябухи В.І.

Калатай Н.Ф.

за участю представників сторін:

від позивача: Баранов В.Л. - представник, договір про надання правової допомоги № 2502/2015 від 25.02.2015;

від відповідача: Лазоренко В.А. - представник, дов. № 115/КАМ/Ю від 16.05.2016;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс"

на рішення Господарського суду Київської області від 19.02.2016

у справі № 911/150/16 (суддя Третьякова О.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Перший Легіон"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс"

про стягнення 1 026 326,04 грн.

На підставі ст.ст. 77, 99 ГПК України у судовому засіданні 25.04.2016 оголошено перерву у розгляді апеляційної скарги у справі № 911/150/16 до 18.05.2016.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Київської області від 19.02.2016 у справі № 911/150/16 позов задоволено частково; підлягає стягненню з відповідача на користь позивача 66 669,90 грн. 3% річних за прострочення сплати основної заборгованості, 878 257,57 грн. інфляційних втрат за прострочення сплати основної заборгованості, 8 991,64 грн. витрат на оплату послуг адвоката, 14 173,92 грн. витрат по сплаті судового збору.

Рішення мотивоване тим, що у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобов'язань, позивач заявляє до стягнення з відповідача 66 669,90 грн. 3% річних та 878 257,57 грн. інфляційних втрат за прострочення сплати основної заборгованості, за загальний період прострочки з 05.06.2014 по 01.12.2015; позивачем, при здійсненні розрахунків 3% річних та інфляційних втрат, невірно визначено періоди їх нарахування, оскільки не враховано, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення 3% річних та інфляційних втрат, отже, позивачем не можуть встановлюватись періоди нарахування 3% річних та інфляційних втрат з кінцевою датою по 01.12.2015, яка є датою фактичної сплати заборгованості; оскільки, вірні суми 3% річних та інфляційних втрат, за розрахунком суду, становлять 67 289,82 грн. та 916 514,55 грн., а суд, приймаючи рішення, не може виходити за межі позовних вимог, вимоги позивача про стягнення з відповідача 66 669,90 грн. 3% річних та 878 257,57 грн. інфляційних втрат підлягають задоволенню; також, позивач заявляє позовні вимоги про стягнення з відповідача 495,40 грн. 3% річних та 383,00 грн. інфляційних втрат від суми судових витрат, стягнутих рішенням Господарського суду Київської області від 13.01.2015 у справі № 911/4431/14, за загальний період прострочення з 10.06.2014 по 01.12.2015; суд відмовляє в задоволенні таких вимог позивача, оскільки суми судових витрат не є грошовим зобов'язаннями в розумінні ст. 625 ЦК України; понесені позивачем витрати по оплаті послуг адвоката підтверджені матеріалами справи, їх розмір є співрозмірним з проведеною адвокатом роботою, тому ці витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення Господарського суду Київської області від 19.02.2016 у справі № 911/150/16 скасувати, у частині задоволених вимог, з підстав неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

На думку скаржника, Господарським судом Київської області не взято до уваги доводи відповідача та не надано правової оцінки всім наявним в матеріалам справи доказам; позивачем невірно вказано період нарахування відповідних сум, оскільки 30.07.2015 виконання рішень судів було зупинено, а перегляд в порядку касації закінчився 05.08.2015.

Скаржник звертає увагу про те, що представником відповідача було повідомлено суд про поважну причину неможливості забезпечення явки в судове засідання та надано підтверджуючі документи, однак, судом першої інстанції, в порушення норм процесуального права, позбавлено відповідача можливості прийняти участь у судовому засіданні; відповідач не отримував заяву про зменшення позовних вимог, що позбавило його права надати пояснення з урахуванням такої заяви.

Скаржник зазначає, що Цивільний кодекс України не передбачає індексацію чи індекс інфляції, як самостійний спосіб захисту, чи як окремий вид штрафної санкції і що вони є відокремленими від суми боргу.

18.05.2016 від відповідача через відділ документального забезпечення суду надійшло клопотання в якому, з метою недопущення порушення права відповідача брати участь у судових засіданнях, для надання можливості ознайомитись із матеріалами справи та належної підготовки до судового засідання, відповідач просить про продовження строку розгляду справи та відкладення розгляду справи № 911/150/16 на іншу дату, у зв'язку із тим, що представник відповідача одержав матеріали справи № 911/150/16 напередодні слухання.

Розглядом поданого клопотання встановлено, що підстави для його задоволення відсутні, у зв'язку із тим, що нормами ГПК України не передбачено право суду відкладати розгляд справи, у зв'язку із зміною представника сторони, крім того, слід зазначити, що у судовому засіданні 25.04.2016 був присутнім представник відповідача - Роєнко Є.В., який діяв на підставі довіреності № 56/КАМ/Ю від 21.01.2016; також, як вбачається із копії наказу Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" від 12.05.2016 за № 45КА/к-п, на посаду юриста Лазоренка В.А. прийнято ще 13.05.2016, функції із своєчасного розподілення обов'язків між працівниками віднесені до керівництва юридичної особи, також керівник, у разі необхідності, може надати повноваження іншому представнику, або брати участь у судовому засіданні особисто.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, заслухавши представників сторін, колегія суддів встановила наступне.

Позивач подав до Господарського суду Київської області позовну заяву про стягнення з відповідача 66 669,90 грн. річних від простроченої суми, 4 893,00 грн. річних від суми нарахованої пені, 495,40 грн. річних від суми відшкодування судових витрат, 878 257,57 грн. відшкодування інфляційних втрат від своєчасно несплаченої суми основного боргу, 75 627,17 грн. відшкодування інфляційних втрат від своєчасно несплаченої суми пені, 383,00 грн. відшкодування інфляційних втрат від несвоєчасно відшкодованих судових витрат.

На підставі ст. 22 ГПК України позивач 18.02.2016 подав до Господарського суду Київської області заяву про зменшення розміру позовних вимог за рахунок відмови від стягнення процентів річних та інфляційних нарахувань на несплачену суму нарахованої пені, та просив стягнути з відповідача 66 669,90 грн. процентів річних від суми основного боргу, 878 257,57 грн. інфляційних нарахувань на несплачену суму основного боргу, 495,40 грн. процентів річних від суми присуджених витрат по сплаті судового збору, 383,00 грн. інфляційних нарахувань на невідшкодовані витрати по сплаті судового збору.

Із матеріалів справи вбачається, що між позивачем та відповідачем укладені договори про надання охоронних послуг.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 527 ЦК України визначено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно із 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Стаття 525 ЦК України встановлює, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

У зв'язку із неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за укладеними договорами позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Рішенням Господарського суду Київської області від 13.01.2015 у справі № 911/4431/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.06.2015 та постановою Вищого господарського суду України від 05.08.2015, позовні вимоги задоволено повністю; стягнуто з відповідача на користь позивача 1 504 950,00 грн. основного боргу, 165 369,16 грн. пені та 33 487,98 грн. витрат по сплаті судового збору.

Рішення мотивовано тим, що всього за період квітень - травень 2014 року підприємством позивача було надано відповідачу та його філіям охоронні послуги на загальну суму 1 509 030,00 грн., які не були оплачені відповідачем; в процесі розгляду спору позивач подав заяву про збільшення позовних вимог, у зв'язку з нарахуванням пені, в той же час, в заяві про збільшення позовних вимог позивач визначив основний борг в сумі 1 504 950,00 грн., зменшивши заборгованість за квітень 2014 року за договором № 13-1306/КАМ-Ю (просить стягнути 960 600,00 грн. замість 964 680,00 грн.), нарахування пені проведені на зменшену суму основного боргу.

Якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання; однак, водночас слід мати на увазі, що у разі коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа відповідної заборгованості саме як неустойки у зв'язку з прийняттям такого рішення залишається незмінною, і тому на неї в силу припису частини другої статті 550 ЦК України проценти не нараховуються; при цьому обов'язок сплатити суму неустойки (штрафу, пені) за невиконання зобов'язання не є зобов'язанням в розумінні положень частини першої статті 509 ЦК, а отже відсутні підстави і для застосування до цих правовідносин статті 625 ЦК України. (п. 7.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", із змінами і доповненнями).

Згідно із ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано; у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Як вбачається із матеріалів справи, рішення Господарського суду Київської області від 13.01.2015 у справі № 911/4431/14 набрало законної сили 09.06.2015.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку; зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; пунктом 1 частини 2, частинами 3, 5 вказаної статті визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини; цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства; у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно із ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Факти порушення грошового зобов'язання відповідачем щодо оплати наданих позивачем послуг у розмірі 1 504 950,00 грн. встановлені рішенням Господарського суду Київської області від 13.01.2015 у справі № 911/4431/14.

Здійснивши перерахунок сум інфляційних нарахувань та 3% річних, нарахованих позивачем, враховуючи правильний період нарахування, апеляційний господарський суд погоджується із висновками господарського суду першої інстанції, вважає суми інфляційних нарахувань у розмірі 878 257,57 грн. та 3% річних у розмірі 66 669,90 грн. обгрунтованими, правильними та такими, що підлягають стягненню з відповідача.

Відповідно до ст. 44 ГПК України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Як вбачається із матеріалів справи, обґрунтованість судових витрат на оплату послуг адвоката підтверджено наданими позивачем документами: договором № 2112/2015 про надання правової допомоги від 21.12.2015, укладеним між позивачем та адвокатом, витягом з Єдиного реєстру адвокатів України, квитанцією до прибуткового касового ордера № 2112/2015 від 11.02.2016, який свідчить, що адвокатом Барановим В.Л. прийнято від позивача 9 000,00 грн. на підставі договору про надання правової допомоги № 2112/2015, акту приймання-передачі робіт, розрахунком вартості юридичних послуг, наданих позивачу, актом приймання-передачі наданих послуг від 11.02.2016.

Згідно із ч. 5 ст. 49 ГПК України суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв'язку із частковим задоволенням позовних вимог, апеляційний господарський суд погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача витрат, пов'язаних з оплатою послуг адвоката у розмірі 8 991,64 грн. та вважає цю суму правильною.

Апеляційний господарський суд не погоджується із доводами апеляційної скарги, враховуючи викладене та наступне.

Як вбачається із ухвали Господарського суду Київської області від 14.01.2016, розгляд справи № 911/150/16 призначено на 02.02.2016.

Відповідно до протоколів судового засідання від 02.02.2016 та від 19.02.2016, ухвали Господарського суду Київської області від 02.02.2016, якою відкладено розгляд справи № 911/150/16 на 19.02.2016, та рішення Господарського суду Київської області від 19.02.2016 у справі № 911/150/16, представник відповідача у судові засідання не з'являвся.

Згідно із ст. 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач не скористався правом взяти участь у судових засіданнях 02.02.2016 та 19.02.2016, оскільки не направив свого представника.

Законодавством не передбачено обмежень щодо надання керівником юридичної особи повноважень її представника у господарському процесі іншим особам, крім тих, що не мають можливості взяти участь у судовому засіданні.

Статтею 77 ГПК України не передбачено обов'язку суду відкладати розгляд справи через повторне нез'явлення в засідання представника сторони.

Таким чином, судом першої інстанції були дотримані норми процесуального права про права та обов'язки сторін у судовому процесі.

Нормами ГПК України не передбачено обов'язку позивача надсилати відповідачу заяви про зменшення позовних вимог.

Порушення норм процесуального права, на які вказує скаржник, відсутні.

Як роз'яснено в п. 9 Оглядового листа Вищого господарського суду України від 29.04.2013 № 01-06/767/2013 "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних відносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, отже, зупинення виконання судового рішення не впливає на право кредитора одержання сум відповідно до ст. 625 ЦК України за весь період прострочення зобов'язання.

Апеляційний господарський суд не вбачає порушення норм матеріального та процесуального права господарським судом першої інстанції.

Скаржник в апеляційній скарзі не вказав на існування обставин, які б свідчили про прийняття судом першої інстанції неправильного рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав, встановлених нормами законодавства та відповідно до матеріалів справи, для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни рішення господарського суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Київської області від 19.02.2016 у справі № 911/150/16 залишити без змін, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" залишити без задоволення.

2. Справу № 911/150/16 повернути до Господарського суду Київської області.

Повний текст складено 27.05.2016.

Головуючий суддя Л.М. Ропій

Судді В.І. Рябуха

Н.Ф. Калатай