Господарський суд Чернігівської області
========================================================================================================================================================================

РІШЕННЯ

31 травня 2016 р. Справа № 927/451/16

За позовом: ОСОБА_1 сільськогосподарської мікробіології та агропромислового виробництва Національної академії аграрних наук України, вул. Шевченка, 97, м. Чернігів, 14027

До відповідача: ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Натуральні аграрні технології», вул. Першого Травня, 21, с.Данилівка, Менський район, 15642

про стягнення 10455грн.60коп.

Суддя Книш Н.Ю.

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

Від позивача: ОСОБА_3 адвокат довіреність №01-2016 від 01.02.2016

Від відповідача: не зявився

СУТЬ СПОРУ:

Позивачем подано позов про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 8000,00грн. за поставлений товар згідно договору №2-230 від 06.05.2015; 2032,00грн. пені, яка відповідно до наведеного позивачем розрахунку складається: із пені в сумі 1472,00грн., нарахованої у розмірі 0,1% від суми боргу 8000,00грн. за період з 07.05.2015 по 07.11.2015 та 560,00грн. штрафу нарахованого у розмірі 7% від суми боргу 8000,00грн., згідно ч.2 ст.231 ГК України; 121,00грн. 3% річних за період з 07.05.2015 по 07.11.2015 та 302,60грн. інфляції за період з 07.05.2015 по 07.11.2015.

У судовому засіданні 19.05.2016 представник позивача надав клопотання від 19.05.2016 про залучення документів до матеріалів справи, яке задоволено судом, документи долучені до матеріалів справи.

Представник позивача в судовому засіданні 19.05.2016 подав клопотання з додатком документів від 19.05.2016, в якому, посилаючись на ст.ст.22, 44, 48, 49 Господарського процесуального кодексу України, ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та постанову пленуму ВГСУ №7 від 21.02.2013, просив стягнути з відповідача судові витрати за оплату послуг адвоката в сумі 5000,00грн. Оскільки, вказане клопотання позивача не суперечить діючому законодавству, судом прийнято до розгляду, долучено до матеріалів справи з доданими до нього документами.

Представник позивача в судовому засіданні 19.05.2016 усно пояснив, що на титульному аркуші позовної заяви помилково не вказано у ціні позову 60коп, що ціна позову згідно прохальної частини становить 10455,60грн.

Згідно інформації, отриманої судом на офіційному сайті Міністерства юстиції України, в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань значиться ОСОБА_1 сільськогосподарської мікробіології та агропромислового виробництва Національної академії аграрних наук України, ідентифікаційний код 00497360, місцезнаходження вул. Шевченка, 97, м. Чернігів.

У судовому засіданні 19.05.2016 суд перейшов до розгляду справи по суті. Представник позивача виклав позовні вимоги до відповідача, які просив задовольнити у повному обсязі, стягнути з відповідача судовий збір у сумі 1378,00грн. та судові витрати за оплату послуг адвоката в сумі 5000,00грн.

Представник позивача в судовому засіданні 31.05.2016 надав клопотання про нездійснення технічної фіксації судового процесу, яке задоволено судом.

Представник позивача в судовому засіданні надав клопотання від 31.05.2016 про залучення документів до матеріалів справи, яке задоволено судом, документи долучені до матеріалів справи.

Відповідач відзив на позов не надав, повноваженого представника в судове засідання не направив. Ухвала про порушення провадження по справі від 11.05.2016, направлена на адресу відповідача, отримана ним згідно поштового повідомлення №629, ухвала про відкладення розгляду справи від 19.05.2016 отримана згідно поштового повідомлення 606.

Згідно інформації, отриманої судом на офіційному сайті Міністерства юстиції України, в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань значиться ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Натуральні аграрні технології», ідентифікаційний код 38948511, місцезнаходження Менський р-н, с.Данилівка, вул. 1 Травня, б.21.

Від відповідача заяв та клопотань до суду не надходило. Відповідач не використав наданого законом права на подання відзиву на позов та участь своїх представників у судовому засіданні. Суд вважає, що дана обставина не перешкоджає розгляду справи, оскільки відповідач у справі належним чином повідомлений про дату, час і місце її розгляду судом, ухвали суду надіслано відповідачу за адресою, зазначеною у позовній заяві, яка є адресою державної реєстрації, про що свідчать матеріали справи.

Рішення приймається за наявними у справі матеріалами на підставі ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, вислухавши пояснення повноважного представника позивача, дослідивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, зясувавши фактичні обставини справи, господарський суд встановив:

Згідно з ч.1 ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч.1 ст.175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

У відповідності до ст. 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 2 ст.628 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Як вбачається з матеріалів справи, 06.05.2015р. між позивачем ОСОБА_1 сільськогосподарської мікробіології та агропромислового виробництва Національної академії аграрних наук України (інститут) та відповідачем ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Натуральні аграрні технології» (підприємство) було укладено договір №2-230 «Про науково-господарську діяльність з виробничої перевірки наукової продукції» (далі договір). Відповідно до п.1.1. якого інститут передає для виробничої перевірки підприємству партії наступної наукової продукції: біогран під овочі у кількості 0,04л, ціною 170грн. за 1 л, загальною вартістю 6,80грн.; біогран під овочі у кількості 1кг, ціною 250,00грн. за 1 кг, загальною вартістю 250,00грн., поліміксобактерин (післясходова обробка с-г культур) у кількості 35л, ціною 260,00грн. за 1 л, загальною вартістю 9100,00грн.; поліміксобактерин під кукурудзу у кількості 0,5л, ціною 260,00грн. за 1 л, загальною вартістю 130,00грн.

Підприємство відповідно до п.1.2 договору за передану наукову продукцію сплачує на розрахунковий рахунок інституту вартість цього договору в сумі 9486,00грн.

Відповідно до п.2.1 інститут (позивач у справі) зобовязався: а) надати підприємству партії наукової продукції, які відповідають вимогам відповідної нормативно-технічної документації; б) на прохання підприємства надавати методичну допомогу з технології застосування переданої наукової продукції; в) розглядати пропозиції підприємства, подані відповідно до п.п.2.3 (б) договору, під час розробки нормативно-технічної документації та внесення змін до неї.

Згідно п.2.2 договору підприємство (відповідач у справі) зобовязалося: а) забезпечити виконання технології застосування переданої наукової продукції, наведеної у відповідних інструкційних матеріалах; б)надавати акти виробничих випробувань наукової продукції за проханням інституту

На виконання умов договору позивач поставив, а відповідач прийняв продукцію, перелічену в договорі, згідно накладної №275 від 06.05.2015р. на суму 9486,00грн.

Прийняття продукції підтверджується підписом представника відповідача, скріпленого печаткою товариства, на вказаній вище накладній.

Спір між сторонами даної справи виник у зв'язку з простроченням виконання відповідачем зобов'язань з оплати одержаної за договором № 2-230 від 06.05.2015 продукції.

Відповідно до ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і оплатити за нього певну грошову суму.

Судом встановлено, що у договорі № 2-230 від 06.05.2015 сторонами не визначено остаточний строк розрахунку за поставлену позивачем продукцію. У накладній на поставку товару такий строк теж не передбачений. А тому, суд приходить до висновку, що в частині визначення строку виконання відповідачем зобовязання з оплати поставленої продукції послуг мають застосовуватись загальні положення чинного законодавства щодо виконання зобовязань.

В силу ч.2 ст.530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що за загальним правилом обов'язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі-продажу не встановлено інший строк оплати.

Таким чином, наявність у відповідача зобов'язання щодо оплати товару з моменту його прийняття випливає безпосередньо зі змісту ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України та не ставиться у залежність від звернення до нього з окремою вимогою відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України.

Позивачем виставлено відповідачу рахунок на оплату отриманої продукції №335 від 06.05.2015 на суму 9486,80грн.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема копії виписки банку від 03.09.2015, яка надана позивачем до матеріалів справи, відповідач за отриману продукцію розрахувався частково на суму 1486,80грн.

Позивачем на адресу відповідача рекомендованою кореспонденцією була направлена претензія №01-07/762 від 30.10.2015 з вимогою сплатити борг у сумі 8000,00грн., яка отримана відповідачем 05.11.2015, однак залишена без відповіді та задоволення.

Відповідач на день розгляду справи в суді відповідно до ст.ст.33, 34 Господарського процесуального кодексу України не надав доказів оплати позивачу вартості отриманої продукції в повному обсязі.

Заборгованість відповідача на день розгляду справи становить 8000,00грн., що не спростовано відповідачем, та підтверджується матеріалами справи.

У відповідності зі ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається, зобовязання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що борг у сумі 8000,00грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Позивач просить стягнути з відповідача 121,00грн. 3% річних за період з 07.05.2015 по 07.11.2015 та 302,60грн. суми інфляції за період з 07.05.2015 по 07.11.2015.

Згідно зі ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Індекс інфляції це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Господарський суд Чернігівської області з врахуванням рекомендацій щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997р. №62-97р, здійснив перевірку наведеного позивачем розрахунку інфляційних, з якого вбачається, що фактичні нарахування у сумі 302,60грн. проведені позивачем за період прострочки оплати травень-листопад 2015 із застосуванням відповідних індексів інфляції, які діяли у зазначений період. Наведений позивачем розрахунок суми інфляції свідчить про її нарахування за повні календарні місяці прострочки травень-листопад 2015 року, а не пропорційно кількості днів у період з 07.05.2015 по 07.11.2015, що відповідає зазначеним вище рекомендаціям Верховного Суду України.

Враховуючи те, що відповідачем допущено прострочку виконання взятих на себе зобовязань щодо оплати вартості отриманої продукції, суд, перевіривши розрахунок позивача, дійшов до висновку про задоволення заявлених позовних вимог щодо стягнення трьох відсотків річних у сумі 121,00грн. за період з 07.05.2015 по 07.11.2015 та 302,60грн. суми інфляції за період травень-листопад 2015.

Позивач просить стягнути з відповідача пеню в сумі 1472,00грн., нараховану у розмірі 0,1% від суми боргу 8000,00грн. за період з 07.05.2015 по 07.11.2015 та 560,00грн. штрафу, нарахованого у розмірі 7% від суми боргу 8000,00грн., згідно ч.2 ст.231 Господарського кодексу України.

Дослідивши зміст договору №2-230 від 06.05.2015 суд встановив, що договір не містить умов щодо застосування до відповідача пені, штрафу за прострочку виконання грошового зобовязання із сплати вартості продукції позивачу.

Статтею 231 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Згідно розяснень, які викладені у пункті 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини 2 ст.231 ГК України, застосовуються за допущене прострочення виконання лише не грошового зобовязання, повязаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 20.12.2010р N 06/113-38, від 28.02.2011 N 23/225.

Відповідно до приписів ст.111-28 Господарського процесуального кодексу України висновок щодо застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Враховуючи, що позивачем здійснено нарахування пені у сумі 1472,00грн. за період з 07.05.2015 по 07.11.2015 та штрафу у сумі 560,00грн., а всього 2032,00грн., з посиланням на ч.2 ст.231 Господарського кодексу України, що не відповідає вище зазначеній правовій позиції Верховного Суду України, суд дійшов висновку, що такі позовні вимоги є безпідставними і задоволенню не підлягають у повній сумі.

Оскільки відповідач в порушення ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України та ст.193 Господарського кодексу України, взяті на себе зобовязання не виконав, вимоги позивача не спростував, суд доходить висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в частині стягнення боргу в сумі 8000,00грн., в частині стягнення інфляції в сумі 302,60грн., в частині стягнення 3% річних в сумі 121,00грн. В решті позову відмовити.

Враховуючи, що спір виник з вини відповідача у звязку з несвоєчасним виконанням договірних зобовязань та відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в сумі 1110грн.19коп. пропорційно задоволеним вимогам.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 5000,00грн. судових витрат, повязаних з оплатою послуг адвоката.

Відповідно до статті 44 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката, та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

У матеріалах справи наявна копія свідоцтва ОСОБА_3 про право на заняття адвокатською діяльністю Серія ЧН №000021 від 08.08.2014р.

Як свідчать матеріали справи, 13.05.2016 між адвокатом ОСОБА_3 та ОСОБА_1 сільськогосподарської мікробіології та агропромислового виробництва Національної академії аграрних наук України укладено договір про надання правової допомоги №03.

Відповідно до умов п.1.1 договору, клієнт (позивач) доручає, а адвокат приймає на себе зобовязання надавати клієнту за винагороду наступну правову допомогу: бути представником клієнта, як позивача, у господарському провадженні у справі №927/451/16 порушеному господарським судом Чернігівської області.

Відповідно до п. 3.1 договору сторони домовились, що за надання правової допомоги клієнт сплачує адвокату гонорар (винагороду) в розмірі 5000грн. протягом 30 календарних днів з дня підписання акту прийому-передачі наданих послуг.

13.05.2016 сторони підписали Акт приймання-здачі наданих послуг №03 за договором №03 від 13.05.2016р., згідно якого клієнт претензій щодо наданих послуг немає та зобовязується перерахувати на розрахунковий рахунок адвоката 5000,00грн.

Платіжним дорученням №484 від 13.05.2016 позивач перерахував 5000,00грн. за надану правову допомогу на рахунок ОСОБА_3, відкритого адвокату в ПАТ КБ «ПриватБанк» м. Чернігів згідно довідки Чернігівського РУ ПАТ КБ «ПриватБанк» від 12.11.2014 №08.7.0.0.0/24.

Згідно п. 6.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» від 21 лютого 2013 року №7, витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

Пунктом 6.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» від 21 лютого 2013 року №7 передбачено, що розподіл сум інших, крім судового збору, судових витрат здійснюється за загальними правилами частини п'ятої статті 49 ГПК, тобто при задоволенні позову вони покладаються на відповідача, при відмові в позові - на позивача, а при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

В даному випадку, аналізуючи категорію спору (прострочка виконання відповідачем зобовязання з оплати продукції, одержаної за договором №2-230 від 06.05.2015 по одній накладній №275 від 06.05.2015р.), суд дійшов висновку, що дане адвокату ОСОБА_3 доручення за договором про надання адвокатських послуг №03 від 13.05.2016 не потребувало значного обсягу часу і роботи для його належного виконання, не мало великого ступеня складності і не містило новизни правових питань, що їх стосуються, та не потребувало виїзду у відрядження, а також приймаючи до уваги часткове задоволення позовних вимог на загальну суму 8423,60грн., суд вважає за доцільне обмежити розмір адвокатських послуг, понесених позивачем та повязаних з розглядом справи в суді з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

За таких обставин та з урахуванням принципів розумності і справедливості, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для відшкодування позивачу за рахунок відповідача витрат на оплату послуг адвоката в розмірі 2 000,00 грн.

Керуючись ст.ст. 525, 526, 546, 547, 627, 625, 629 Цивільного кодексу України, ст.ст.193, 231 Господарського кодексу України, ст.ст. 22, 33, 34, 44, 49, 75, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Натуральні аграрні технології» (вул. Першого Травня, 21, с.Данилівка, Менський район, ідентифікаційний код 38948511) на користь ОСОБА_1 сільськогосподарської мікробіології та агропромислового виробництва Національної академії аграрних наук України (вул. Шевченка, 97, м. Чернігів, р/р 1976 в ДКСУ м. Києва, МФО 820172, ідентифікаційний код 00497360) 8000грн.00коп. боргу, 302грн. 60коп. інфляційних, 121грн. 00коп. три відсотки річних, 2000грн.00коп. витрат по сплаті послуг адвоката, 1110грн.19коп. судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

3. В решті позову відмовити.

Повний текст рішення складено 02.06.2016р.

Суддя Н.Ю.Книш