ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

26.05.2016 Справа № 907/46/15

За позовом прокурора Тячівського району в інтересах держави в особі Тячівського міжрайонного управління водного господарства, м. Тячів

до відповідача 1 Тячівської районної державної адміністрації, м. Тячів

до відповідача 2 Товариства з обмеженою відповідальністю „Одаров, с. Кричово, Тячівський район

про скасування розпорядження голови Тячівської РДА № 127 від 13.03.2008 „Про затвердження проекту землеустрою та укладання договору оренди, визнання недійсним договору оренди землі від 26.05.2008 та скасування його державної реєстрації, повернення земельної ділянки, яка знаходиться на території Кричівської сільської ради в урочищі „Одаров загальною площею 4,8789 га, нормативно-грошовою оцінкою 14780, 14 грн., у власність держави.

Головуючий суддя Русняк В.С.

Суддя Журавчак Л.С.

Суддя Ремецькі О.Ф.

Представники, присутні в судовому засіданні:

від прокуратури ОСОБА_1, прокурор відділу представництва інтересів громадян та держави в суді прокуратури Закарпатської області

від позивача не зявився

від відповідача 1 не зявився

від відповідача 2 ОСОБА_2, адвокат, договір про надання юридичних послуг від 05.10.15, Ордер Серії ЗР №16902 від 05.10.15

СУТЬ СПОРУ : Прокурор Тячівського району звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Тячівського міжрайонного управління водного господарства, м.Тячів до відповідача 1 Тячівської районної державної адміністрації, м.Тячів, до відповідача 2 Товариства з обмеженою відповідальністю „Одаров с.Кричово, Тячівський район про скасування розпорядження голови Тячівської РДА № 127 від 13.03.2008 „Про затвердження проекту землеустрою та укладання договору оренди, визнання недійсним договору оренди землі від 26.05.2008 та скасування його державної реєстрації, повернення земельної ділянки, яка знаходиться на території Кричівської сільської ради в урочищі „Одаров загальною площею 4,8789 га, нормативно-грошовою оцінкою 14780, 14 грн., у власність держави.

Відповідачами 1 та 2 подано письмові відзиви на позов в яких проти позовних вимог заперечують посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Відповідачами заявлено клопотання про застосування строку позовної давності, мотивоване тим, що як позивачу так і прокурору було відомо про існування спірних обставин ще у 2008році.

Звертаючись з позовом в інтересах держави в особі Тячівського міжрайонного управління водного господарства в цій справі, прокурором в обґрунтування позовних вимог вказано на порушення вимог чинного законодавства, при наданні в оренду земельної ділянки ТОВ "Одаров" .

Так, земельну ділянку передано в оренду без проведення земельних торгів, відсутній проект та паспорт на водний об'єкт, дозвіл спец- водокористування, що свідчить про грубі порушення вимог земельного, водного, а також природоохоронного законодавства.

Також, прокурор заперечує доводи відповідачів 1 та 2 щодо пропуску позовної давності у даному спорі та просить суд вважати строк позовної давності пропущеним з поважних причин та поновити його з огляду на те, що як прокурору так і позивачу - Тячівському міжрайонному управлінню водного господарства стало відомо про порушення вимог водного, земельного та іншого законодавства тільки в листопаді 2014року в ході вивчення стану законності використання водних об'єктів на території Тячівського району та внаслідок звернення Тячівського міжрайонного управління водного господарства до прокуратури району щодо порушень вимог чинного законодавства при використанні об'єкту водного фонду, що знаходиться на оспорюваній земельній ділянці.

Разом з тим, звертає увагу суду, що початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 Цивільного Кодексу України. Якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатись саме позивач. У таких випадках питання про визнання поважними причин пропущення позовної давності може порушуватись перед судом як прокурором так і позивачем.

У судовому засіданні 26.05.2016р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення згідно ст. 85 ГПК України.

Розглянувши подані сторонами та прокурором документи і матеріали, заслухавши представника прокуратури та відповідача2, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та їх заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Розпорядженням голови Тячівської районної державної адміністрації №127 від 13.03.2008р. "Про затвердження проекту землеустрою та укладання договору оренди" приватному підприємству ТОВ "Одаров" затверджений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка знаходиться за межами населеного пункту Кричово в урочищі "Одаров" площею 4,8789 га для підприємницької діяльності (риборозведення).

Згідно пункту 2 вказаного розпорядження надано приватному підприємству ТОВ "Одаров" земельну ділянку в оренду терміном на 49 років та встановлено орендну плату в розмірі 3 відсотки від нормативної грошової оцінки 14780,14 грн., що становить 443,40 грн. в рік.

Згідно п. 3 розпорядження приватному підприємству ТОВ "Одаров" запропоновано укласти договір оренди з Тячівською районною державною адміністрацією.

На підставі вказаного розпорядження між Тячівською районною державною адміністрацією та ТОВ "Одаров" укладено договір оренди земельної ділянки, про що у державному реєстрі земель вчинено запис від 26.05.2008року за № -003.

Так, згідно договору, об'єктом оренди є земельна ділянка , яка знаходиться на території Кричівської сільської ради в урочищі "Одаров" загальною площею 4,8789 га. Земельна ділянка передається в оренду для здійснення підприємницької діяльності (риборозведення), строк дії договору 49 років.

Оцінивши подані сторонами докази, що ґрунтуються на всебічному, повному та об'єктивному розгляді справи, судова колегія дійшла до наступних висновків.

У відповідності до ч.2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно п. 7 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», місцева державна адміністрація розпоряджається землями державної власності відповідно до закону.

Згідно ст.14 Конституції України, ст.1 Земельного кодексу України, ч.іст.6 Водного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, а води (водні об'єкти) є виключною власністю Українського народу.

Зважаючи на їх особливий статус законодавець чітко регламентує порядок набуття їх у власність, набуття права користування ними тощо.

Так, ст. 124 Земельного кодексу України (в редакції від 01.01.2008 року) передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладання договору оренди земельної ділянки.

Набуття права оренди земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється виключно на аукціонах, крім земельних ділянок, на яких розташовані обєкти нерухомого майна, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб і в яких відсутні акції (частки, паї), що належать державі.

Аналогічна вимога законодавця щодо порядку набуття права оренди земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності прописана у ст. 16 Закону України «Про оренду землі (в редакції від

01.01.2008 чинної на момент прийняття розпорядження)

Всупереч вказаних вимог законодавства надання вищевказаної земельної ділянки здійснено без проведення обовязкової процедури - земельних торгів,

Крім того, ч. 6 ст. 123 ЗК України (в редакції від 01.01.2008 року чинного на момент прийняття розпорядження) передбачає, що проект відведення погоджується із землекористувачем, органом по земельним ресурсах, природоохоронним та санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури та охорони культурної спадщини і після одержання висновку державної землевпорядної експертизи по обєктах, які їй підлягають, подається до відповідної державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради, які розглядають його у місячний строк і , в межах своїх повноважень, приймають рішення про надання земельної ділянки.

Згідно висновку (наявного у проекті відведення земельної ділянки) Закарпатського обласного виробничого управління по меліорації і водному господарству (далі Облводгосп) від 13.06.2006 року «Про погодження земельної ділянки та оренди ставка в с. Кричово Тячівського району» Облводгосп погоджує земельну ділянку та ставок на умовах оренди для здійснення підприємницької діяльності при виконанні слідуючих умов: виготовлення проекту спеціального водокористування та отримання дозволу на спец- водокористування в Облводгоспі; виготовлення проекту відведення прибережної захисної смуги та винесення її в натуру вздовж ставка і надати на попереднє погодження Тячівському міжрайонному управлінню водного господарства та остаточно в Облводгосп; в прибережній 50-ти метровій захисній смузі ставка дотримуватись ст. 89 Водного кодексу України; розробити «Правила технічної експлуатації ставка» та погодити їх в Облводгоспі.

Всупереч вказаних вимог, згідно інформації Тячівського міжрайонного управління водного господарства, проекти щодо встановлення розмірів і меж водоохоронних зон в Тячівському районі не розроблялись, в управління для узгодження не надавались і відповідачами не заперечується.

Відповідно до Розпорядження Закарпатської ОДА «Про організаційні заходи з надання у користування на умовах оренди водних обєктів, розташованих на території області» та ст. 51 Водного кодексу України - надання водних об'єктів у користування на умовах оренди здійснюється за наявності паспорта водного об'єкта.

Порядок розроблення та форма паспорта затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони навколишнього природного середовища.

Однак, всупереч вищевказаних вимог, на вказаний водний обєкт відсутній проект та паспорт, дозвіл на спецводокористуваня та з Тячівським МУВГ не погоджено жодної документації (паспорт бу зроблений в 2015 році, після заявлення позову).

Державною екологічною інспекцією в Закарпатській області 13.05.2013 було проведено планову перевірку додержання вимог природоохоронного законодавства ТОВ «Одаров», в наслідок якої були виявлені порушення вимог Водного кодексу України в частині відсутності дозволу на спеціальне водокористування, що підтверджується матеріалами перевірки.

Враховуючи викладене, позовні вимоги, слід визнати обґрунтованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За приписами ст. 33 цього кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності до ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Разом з тим, відповідачами 1 та 2 було подано клопотання про застосування строку позовної давності, досліджуючи яке, суд дійшов до висновку про його задоволення, з огляду на наступне.

Положеннями ст. 256 Цивільного кодексу України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Визначення початку відліку позовної давності міститься у ст. 261 Цивільного кодексу України, зокрема відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Прокурор в позовній заяві просить вважати строк позовної давності пропущеним з поважних причин та поновити його з огляду на те, що неналежне використання водних об'єктів на території Тячівського району, як прокурору, так і Тячівському міжрайонному управлінню водного господарства стало відомо тільки в листопаді 2014року в ході вивчення стану використання водних об'єктів на території району та внаслідок звернення Тячівського міжрайонного управління водного господарства (позивача) до прокуратури.

Однак, дані доводи прокурора не можуть бути взяті судом до уваги, а наведені ним обставини не свідчать про поважність пропуску строку позовної давності з огляду на таке.

У своїх відзивах на позовну заяву відповідачі 1 та 2 посилаються на пропуск прокурором та позивачем строків позовної давності, без поважних причин, у зв'язку з чим просять суд відмовити у задоволенні позову повністю.

Частиною четвертою статті 267 Цивільного кодексу України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В пунктах 2.2., 2.3. своєї постанови № 10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" пленум Вищого господарського суду України роз'яснив, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 Цивільного кодексу України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Щодо фізичної особи (громадянина) останніми можуть бути документально підтверджені тяжке захворювання, тривале перебування поза місцем свого постійного проживання (наприклад, за кордоном) тощо. Стосовно підприємства (установи, організації) зазначені обставини не можуть братися судом до уваги, оскільки за відсутності (в тому числі й з поважних причин) особи, яка представляє його в судовому процесі, відповідне підприємство (установа, організація) не позбавлене права і можливості забезпечити залучення до участі у такому процесі іншої особи; відсутність зазначеної можливості підлягає доведенню на загальних підставах.

Закон не визначає, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропущення позовної давності поважними. Як правило, це здійснюється за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів. Відповідна ініціатива може виходити й від інших учасників судового процесу, зокрема, прокурора, який не є стороною у справі. Висновок про застосування позовної давності відображається у мотивувальній частині рішення господарського суду.

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).

Питання щодо поважності цих причин вирішується судом у кожному конкретному випадку, виходячи з наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову.

Доказів наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивачів підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову до матеріалів справи не надано.

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним, а держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення "законів". Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним. Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні.

В даному випадку, матеріалами справи підтверджено, що спірні правовідносини у даній справі виникли ще у березні 2008 року, тоді як позов заявлено прокурором лише в грудні 2014 року, тобто більш ніж через 6 років.

Водночас, із матеріалів справи вбачається, що позивачу було відомо про виділення оспорюваної земельної ділянки ТОВ "Одаров" ще у 2006 році, що підтверджується листом Тячівського міжрайонного управління водного господарства №181 від 29.06.2006р. згідно якого розглянувши представлену технічну документацію він погоджує виділення земельної ділянки ТОВ "Одаров" в с. Кричово урочище "Одаров" для підприємницької діяльності (риборозведення) і даний факт ним не спростований. Прокурору також було відомо про оспорюване розпорядження ще у 2008році, що підтверджується вимогою Тячівської районної прокуратури №1919 від 23.05.2008р. до в.о. голови Тячівської райдержадміністрації про надання документів у зв'язку з проведенням перевірки додержання органами державної виконавчої влади та місцевого самоврядування вимог законодавства при виділенні земельних ділянок. На виконання вимоги Тячівською райдержадміністрацією прокурору Тячівського району згідно листа № 02-37/295 від 16.04.2008р. (Т.1 а/с 12 ) було надіслані копії розпоряджень в тому числі і оспорюване №127, яке було прокуратурою отримано 02.05.2008р. і ним не заперечується.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, у зв'язку з відмовою в позові, судові витрати покладаються на прокурора. Враховуючи, що станом на момент подання прокурором позову такого було звільнено від сплати судового збору у порядку п. 11 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", судовий збір стягненню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 32, 33, 34,43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, а також ст. ст. 261, 267 Цивільного кодексу України,

СУД ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 31.05.2016р.

Головуючий суддя Русняк В.С.

Суддя Журавчак Л.С.

Суддя Ремецькі О.Ф.