РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.06.2016Справа №910/8001/16

За позовом Публічного акціонерного товариства «Завод «Маяк»

До Товариства з обмеженою відповідальністю «Елітсфера»

Про стягнення 23 826,14 грн.

Суддя Ващенко Т.М.

Представники сторін:

Від позивача: Гопкало О.В. представник за довіреністю № б/н від 01.02.16.

Від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Завод «Маяк» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Елітсфера» (далі - відповідач) про стягнення 18 242,83 грн., а саме: 15 347,40 грн. - основного боргу, 1 048,40 грн. - пені, 1 534,74 грн. - штрафу, 72,01 грн. - 3% річних, 240,28 грн. - інфляційних втрат.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.04.16. порушено провадження у справі № 910/8001/16 та призначено її до розгляду на 19.05.16.

18.05.16. позивачем через відділ діловодства суду на підставі ст. 22 ГПК України було подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої Публічне акціонерне товариство «Завод «Маяк» просить суд стягнути з відповідача на свою користь 23 826,14 грн., з яких: 20 930,71 грн. - основного боргу, 1 048,40 грн. - пені, 1 534,74 грн. - штрафу, 72,01 грн. - 3% річних, 240,28 грн. - інфляційних втрат.

Вказану заяву про збільшення розміру позовних вимог було прийнято судом, внаслідок чого має місце нова ціна позову виходячи з якої вирішується спір.

18.05.16. відповідач через відділ діловодства суду подав заяву, в якій вказує на те, що визнає позов в повному обсязі. Крім того, зазначає, що відповідачем було сплачено позивачу 20 930,71 грн. - основного боргу.

Крім того, відповідачем подано клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.05.16. на підставі ст. 77 ГПК України розгляд справи було відкладено на 02.06.16.

В судовому засіданні 02.06.16. позивачем підтримано свої збільшені позовні вимоги.

Відповідач в судове засідання 02.06.16. повторно не заявився, проте 01.06.16. через відділ діловодства суду подав заяву, в якій вказує на те, що позовні вимоги про стягнення пені, штрафу, 3% річних та інфляційних втрат визнає.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, враховуючи предмет спору, а також доказове наповнення матеріалів справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд в нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення у справі № 910/8001/16.

В судовому засіданні 02.06.16. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.04.15. між позивачем (далі - Споживач) та відповідачем (далі - Субспоживач) було укладено Договір № 20 на компенсацію витрат за користування енергетичними та іншими ресурсами (далі - Договір), відповідно до умов якого (п. 1.1, п. 1.2) Споживач надає право Субспоживачеві використовувати енергетичні та інші ресурси в орендованих приміщеннях на першому поверсі під склад площею 640,0 кв.м і під виробництво площею 200,0 кв.м корпуса № 20, за адресою проспект Московський, 20А, в межах виділених йому лімітів та дозволених до використання потужностей, а Субспоживач зобов'язаний компенсувати Споживачеві вартість прийнятих енергетичних та інших ресурсів згідно з умовами цього Договору та Додатків до Договору, що є його невід'ємною частиною. Субспоживач сплачує Споживачеві компенсацію за користування такими енергетичними та іншими ресурсами: електроенергією по III категорії надійності електропостачання; холодною водою для побутових потреб; системою каналізації для скиду стічних вод, якість яких не перевищує граничнодопустиму концентрацію шкідливих речовин (далі - предмет Договору).

Згідно з п. п. 3.1-3.3 Договору його сума за місяць залежить від прийнятих Субспоживачем електричної енергії, води та оплачується щомісячно згідно виставлених рахунків-фактур. Оплата компенсації за прийняті електричну енергію та воду є звичайною та встановлюється в грошовій формі. Оплата компенсації по Договору здійснюється щомісячно, незалежно від результатів господарської діяльності Субспоживача протягом трьох банківських днів від дня виставлення рахунків та не пізніше 15-го числа поточного місяця на розрахунковий рахунок Споживача.

Строк дії Договору сторонами погоджено п. 5.1 (в редакції Додаткової угоди № 1 від 01.01.16.) з 01.04.15. по 31.12.16.

Спір у справі виник в зв'язку з неоплатою відповідачем грошових коштів за Договором за лютий, березень, квітень 2016 року на суму 20 930,71 грн., що зумовило нарахування позивачем пені, штрафу, 3% річних, інфляційних втрат, та звернення з даним позовом до суду.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.12. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд відзначає наступне.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Приписами ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що в силу зобов'язання одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У відповідності до наявних в матеріалах справи рахунків на оплату: № 516 від 29.02.16. на суму 8 594,93 грн., № 881 від 31.03.16. на суму 6 752,47 грн., № 1206 від 29.04.16. на суму 5 583,31 грн., відповідач повинен сплатити позивачу за Договором компенсацію комунальних послуг на загальну суму 20 930,71 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як відзначалось судом, оплата компенсації по Договору здійснюється щомісячно, незалежно від результатів господарської діяльності Субспоживача протягом трьох банківських днів від дня виставлення рахунків та не пізніше 15-го числа поточного місяця на розрахунковий рахунок Споживача (п. 3.3 Договору).

У відповідності до наявних в матеріалах справи платіжних доручень (№ 620 від 18.05.16., № 621 від 18.05.16., № 622 від 18.05.16.), відповідачем було сплачено 20 930,71 грн. в погашення наявної за Договором заборгованості за пред'явлений до стягнення період.

Відповідно до п. 1-1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Відсутність предмета спору означає відсутність спірного матеріального правовідношення між сторонами.

З огляду на вищенаведене, в зв'язку з тим, що відповідач сплатив заборгованість в розмірі 20 930,71 грн. 18.05.16., тобто після звернення позивача 28.04.16. з даним позовом до суду, провадження у справі в частині стягнення 20 930,71 грн. основного боргу підлягає припиненню на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, в зв'язку з відсутністю предмету спору.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що відповідач здійснив погашення заборгованості на суму 20 930,71 грн. з простроченням.

Отже, позивач на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України просить суд стягнути з відповідача 72,01 грн. - 3% річних, 240,28 грн. - інфляційних втрат.

Згідно зі статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. (Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові № 48/23 від 18.10.2011 р. та Верховний Суд України у постанові № 3-12г10 від 08.11.2010 р.).

За перерахунком суду, розмір 3% річних становить 72,01 грн., розмір інфляційних втрат становить 85,95 грн., внаслідок чого вказані суми підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Інфляційні втрати в розмірі 154,33 грн. нараховано безпідставно, а тому суд відмовляє в позові в цій частині.

Позивач просить суд на підставі п. 4.4 Договору стягнути з відповідача 1 048,40 грн. - пені, 1 534,74 грн. - штрафу.

Відповідно до п. 4.4 Договору, за несвоєчасну оплату компенсації витрат, передбачених Договором, Субспоживач сплачує Споживачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу, а в разі прострочення оплати вказаної вище компенсації понад 30 календарних днів поспіль, сплачує штраф у розмірів 10% від суми простроченого платежу.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений Договором строк свого обов'язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання, тому дії відповідача є порушенням договірних зобов'язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Приписами ст. 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно з ст. ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до ч. 2, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

З огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань (п. 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

В силу приписів п. 18 Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2004 році" № 01-8/344 від 11.04.2005 р. з огляду на вимоги частини 1 статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини 1 статті 43 ГПК України стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд повинен перевірити обґрунтованість і правильність здійсненого нарахування сум штрафних санкцій, річних, збитків від інфляції, і в разі, якщо їх обчислення помилкове - зобов'язати позивача здійснити перерахунок відповідно до закону чи договору або зробити це самостійно.

Крім вказаного судом враховано, що приписами ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Згідно зі ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Таким чином, вказана стаття поширюється і на майнові відносини, що регулюються Господарським кодексом України. У зв'язку з цим на положення Господарського кодексу України про господарські договори також поширюються принцип свободи договору, крім випадків, передбачених абзацем другим ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України (яка встановлює обмеження права сторін договору відступати від положень нормативно-правових актів).

Отже, суб'єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов'язань встановленням окремого виду відповідальності - договірної санкції, за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов'язань.

Судом встановлено факт прострочення виконання грошового зобов'язання та на підставі викладеного вище, здійснено перерахунок пені і штрафу та встановлено, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1 046,05 грн. пені та 1 534,74 грн. штрафу. Пеню в розмірі 2,35 грн. нараховано безпідставно, а тому суд відмовляє в позові в цій частині.

Частиною другою статті 49 ГПК передбачено, що в разі коли спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору. Зазначена норма виступає процесуальною санкцією, яка застосовується господарським судом незалежно від того, чи заявлялося відповідне клопотання заінтересованою стороною. У такому застосуванні суду слід виходити з широкого розуміння даної норми, маючи на увазі, що передбачені нею наслідки можуть наставати і в разі неправомірної бездіяльності винної особи, яка не вжила заходів до поновлення порушених нею прав і законних інтересів іншої особи (зокрема, ухилялася від задоволення її заснованих на законі вимог), що змусило останню звернутися за судовим захистом (п. 4.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.13. № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України).

Отже, відповідно до положень ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 378,00 грн. покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 75, п. 1-1 ч. 1 ст. 80, ст. ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Елітсфера» (04053, м. Київ, провулок Бехтерівський, б. 4А, офіс 1; ідентифікаційний код 35678422) на користь Публічного акціонерного товариства «Завод «Маяк» (04073, м. Київ, Московський проспект, б. 8; ідентифікаційний код 14307423) 1 534 (одну тисячу п'ятсот тридцять чотири) грн. 74 коп. - штрафу, 1 046 (одну тисячу сорок шість) грн. 05 коп. - пені, 72 (сімдесят дві) грн. 01 коп. - 3% річних, 85 (вісімдесят п'ять) грн. 95 коп. - інфляційних втрат, 1 378 (одну тисячу триста сімдесят вісім) грн. 00 коп. - судового збору.

3. В частині стягнення 20 930 (двадцять тисяч дев'ятсот тридцять) грн. 71 коп. - основного боргу провадження у справі припинити.

4. В іншій частині в позові відмовити.

5. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 07.06.16.

Суддя Т.М. Ващенко