ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" травня 2016 р. Справа № 917/125/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Білецька А.М., суддя Могилєвкін Ю.О.

при секретарі - Кохан Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, договір про надання правової допомоги №52 від 25.12.2015 року, ОСОБА_2, за довіреністю б/н від 29.02.16 року;

відповідача - ОСОБА_3, за довіреністю б/н від 12.04.2016 року;

третьої особи - не з"явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_4 Центр" (вх. № 1333 П/3-12) на рішення господарського суду Полтавської області від 14 квітня 2016 року по справі №917/125/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_4 Центр", м.Київ

до Фермерського господарства "Річ Ленд", с. Харсіки, Чорнухінський р-н, Полтавська область,

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ТОВ "Торгтрансдніпро", м. Дніпропетровськ

про стягнення 163387,13 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 14.04.2016 року по справі № 917/125/16 (суддя Іваницький О.Т.) відмовлено в задоволенні позовних вимог за недоведеністю та безпідставністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_4 Центр" звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 14.04.2016 року по справі №917/125/16 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В апеляційній скарзі заявник посилається на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм чинного законодавства України і що суд першої інстанції не в повному обсязі з'ясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, неправильно та неповно дослідив докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, а також на те, що суд невірно застосував норми як матеріального, так і процесуального права, що потягло за собою неправильне вирішення господарського спору та згідно статті 104 Господарського процесуального кодексу України є підставою для його скасування.

Фермерське господарство "Річ Ленд" у відзиві на апеляційну скаргу зазначило, що рішення господарського суду Полтавської області було винесено без порушення приписів чинного матеріального та процесуального законодавства, та з урахуванням всіх доказів поданих сторонами, та доказів, які були витребувані судом. Просить рішення господарського суду Полтавської області від 14.04.2016 року по справі № 917/125/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши в судовому засіданні пояснення учасників судового процесу, дослідивши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статті 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Як свідчать матеріали справи, позивач, вважаючи, що його права порушені, внаслідок не виконання відповідачем зобовязань з оплати товару, звернувся до господарського суду Полтавської області.

Зазначає, що між позивачем та відповідачем склались відносини з поставки товару, внаслідок підписання останнім товарно - транспортної накладної щодо отримання 20 тонн карамбіту у біг-бегах.

Рішенням господарського суду було відмовлено в задоволенні даного позову.

Обґрунтовуючи рішення, місцевий суду зазначив, що позивач та відповідач не перебувають в договірних відносинах, з яких би вбачалось досягнення згоди по істотних умовах правочину купівлі-продажу чи поставки товару.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З огляду на вимоги статті 509 Цивільного кодексу України вбачається, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У відповідності до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України договір - є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Положення статті 626 Цивільного кодексу України передбачають, договір є підставою виникнення цивільних прав та обовязків.

З приписів статті 3 Цивільного кодексу України вбачається, що однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Разом із тим частини 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного кодексу України).

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (стаття 6 Цивільного кодексу України).

Правові позиції втілені у статті 638 Цивільного кодексу України визначають, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є умови про предмет договору, а також ті, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

На думку позивача, між сторонами у даній справі виникли правовідносини з поставки товару.

За приписами статті 712 Цивільного Кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Договір, відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Однак, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що наявність чи відсутність будь-яких зобовязань з оплати вартості товару підтверджується лише первинними документами.

Скаржником на підтвердження своєї позиції надано до матеріалів справи копію видаткової накладної №2016 від 09.12.2015 року, яка не має ані підпису. Ані печатки підприємства відповідача.

В розрізі пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року №168/704 (далі по тексту - Положення), вбачається, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Згідно приписів пунктів 2.4, 2.5 Положення первинні документи повинні містити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

У відповідності до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій і які повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Первинні бухгалтерські документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідальність за несвоєчасне складання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку та недостовірність відображених у них даних несуть особи, які склали та підписали ці документи.

При цьому, окремі дефекти та недоліки в оформленні видаткових накладних не можуть спростовувати фактичне здійснення господарської операції.

Відповідно до абзацу 1 підпункту 2.5 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року № 168/704 (надалі Положення), документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою. Електронний підпис накладається відповідно до законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Використання при оформленні первинних документів факсимільного відтворення підпису допускається у порядку, встановленому законом, іншими актами цивільного законодавства.

Пунктом 2.13 Положення передбачено, що керівником підприємства, установи затверджується перелік осіб, які мають право давати дозвіл (підписувати первинні документи) на здійснення господарської операції, пов'язаної з відпуском (витрачанням) грошових коштів і документів, товарно-матеріальних цінностей, нематеріальних активів та іншого майна. Кількість осіб, які мають право підписувати документи на здійснення операцій з видачі особливо дефіцитних товарів і цінностей, бланків суворої звітності, повинно бути обмежено.

Отже, з наведеного слідує, що оформлення видаткової накладної, включаючи проставляння на ній підпису, може здійснюватися лише керівником підприємства або особами, перелік яких затверджується керівником підприємства.

Із правової позиції Вищого господарського суду України, викладеної в пункті 1 Інформаційного листа від 17.07.2012 року № 01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права», підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і яка відповідає вимогам, зокрема ст. 9 названого Закону і Положенню про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар в порядку статті 692 Цивільного Кодексу України. (Постанова Вищого господарського суду України від 28.02.2012 року по справі № 5002-8/481-2001).

Без підпису уповноваженого представника відповідача на видатковій накладній не можливо встановити факт погодженням останнього на зазначений у видатковій накладній тип товару, його кількості та ціну.

Позивач не надав жодних підтверджуючих доказів, які б встановлювали той факт, що відповідач схвалив правовідносини з поставки товару.

Позивачем також не надано копій довіреностей на отримання товару та будь-яких інших документів, що свідчили б про його отримання особисто відповідачем або його представником (уповноваженою матеріально - відповідальною особою).

Тому, на думку колегії суддів, отримання товару відповідачем від позивача не можна вважати доведеною обставиною.

Видаткова накладна, копія якої є в матеріалах справи, не відповідає вимогам Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", та не є первинними документами, який констатує факт здійснення господарської операції проведеної між зобовязаними контрагентами (позивачем та відповідачем).

ТОВ «ОСОБА_4 Центр» визнає наявність недоліків в оформленні видаткової накладної, однак наполягає на тому, що товар було поставлено відповідачеві, у зв'язку з чим відмова у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з ФГ «Річ Ленд» суми вартості вказаного товару призведе до порушення прав позивача. Стосовно даних тверджень колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 42 ГК України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Таким чином, неналежне оформлення позивачем документів, що підтверджують здійснення відповідних господарських операцій, та, відповідно, неможливість встановити факт їх здійснення, належить до ризиків підприємницької діяльності ТОВ «ОСОБА_4 Центр» і не є непереборною обставиною або наслідком порушення його прав з боку інших осіб, а спричинена недотриманням вимог закону та договору самим позивачем.

Виходячи з положень Закону України «Про автомобільний транспорт» та Правила перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Мінтрансу України від 14.10.1997 року №363, що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 року за № 128/2568, товарно-транспортна накладна є обов'язковим документом, який повинен оформлюватися при перевезенні вантажів автомобільним транспортом.

Відповідно до пункту 11.1. Правил, товарно-транспортна накладна та дорожні листи є основними документами на перевезення вантажів, товарно-транспортна накладна - це єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їхнього переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи (пункт 1 Правил).

Згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 25.02.2009 року №207 «Про затвердження Переліку документів, необхідних для здійснення перевезення вантажу автомобільним транспортом у внутрішньому сполученні» до переліку документів, необхідних для здійснення перевезення вантажу автомобільним транспортом у внутрішньому сполученні, відносяться товарно-транспортні накладні, талони про проходження технічного огляду та інші. Також при собі водій повинен мати подорожні листи.

Таким чином, сама по собі товарно-транспортна накладна не дозволяє відобразити усі дані, які необхідні для здійснення господарської операції та її належного документального підтвердження.

Транспортна документація підтверджує лише операції з надання послуг з перевезення вантажів, а не факт придбання товару.

Надані позивачем копія товарно-транспортної накладної - є документом, що оформлює процес (послуги) перевезення вантажу, але не є підставою для здійснення оплати за перевезену продукцію у відповідності з умовами договору.

Товарно - транспортна накладна, сама по собі не може бути розцінена судом апеляційної інстанції в якості доказу узгодження ціни, асортименту та кількості товару, який мав бути поставлений відповідачу.

Крім того, зі змісту наданої позивачем товарно-транспортної накладної вбачається, що вантажоодержувач є ТОВ «Торгагротранс».

Вантажоодержувач - будь-яка фізична або юридична особа, яка здійснює приймання вантажів, оформлення товарно-транспортних документів та розвантаження транспортних засобів у встановленому порядку (пункт 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні від N 363 від 14.10.1997 року).

Пунктами 13.1 та 13.2 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні встановлено, що перевізник здає вантажі у пункті призначення вантажоодержувачу згідно з товарно-транспортною накладною.

Отже, саме ТОВ «Торгагротранс» є саме тією організацією яка повинна була прийняти товар за вказаною товарно - транспортною накладною.

ТОВ «ОСОБА_4 Центр» стверджує, товар визначений у товарно-транспортній накладній був отриманий уповноваженою особою ФГ «Річ Ленд». При цьому жодних доказів перевірки повноважень особи, якій було відвантажено товар, позивачем не надано.

Вищевказані встановлені факти містять суперечливі дані, в зв'язку з чим не можуть розцінюватись колегією суддів як доведені у справі обставини.

Посилання позивача на практику Європейського суду з прав людини, не звільняє останнього від доведення своєї позиції належними та допустимими доказами в даній господарській справі.

Так, за статтями 33,34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

В матеріалах справи наявний трудовий договір з водієм ОСОБА_5 від 30.10.2015 року, у відповідності до якого до посадових обов'язків водія не входить перевірка повноважень отримувача товару.

Однак, суд апеляційної інстанції зазначає, що вказана обставина не звільняє ТОВ «ОСОБА_4 Центр» від обов'язку доведення в порядку статті 33 ГПК України обставин, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, у даному випадку - щодо отримання товару саме ФГ «Річ Ленд» (особисто або через уповноваженого представника).

На думку колегії суддів, не є належними доказами і податкові накладні, копії яких надано до матеріалів справи ТОВ «ОСОБА_4 Центр», оскільки вказані документи складаються продавцем в односторонньому порядку і також не можуть свідчити про отримання товару покупцем.

Зокрема, наданий позивачем договір від 08.12.2015 року не має під собою жодного правового підґрунтя, адже не скріплений печатками та підписами сторін.

Письмових доказів, які б підтверджували доводи позивача щодо направлення на адресу відповідача специфікації №1 від 08.12.2015 року, видаткової накладної №2016 від 09.12.2015 року, рахунку на оплату №2011 від 08.12.2015 року матеріали справи не містять.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що у позовних вимогах ТОВ «ОСОБА_4 Центр» в частині стягнення основної заборгованості має бути відмовлено з огляду на їх необґрунтованість.

Скаржник вважає, що суд необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про проведення експертизи.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про судові експертизи» від 25.02.1996 р. судова експертиза це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних обєктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів дізнання, досудового та судового слідства.

Статтею 41 ГПК України передбачено, що для розяснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору та потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Згідно із пунктом 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи.

Водночас, визначення чи потребує вирішення спірного питання застосування спеціальних знань експертів чи ні, віднесено до компетенції суду. У разі коли суддя потребує висновків фахівця з питань, що відносяться до предмету доказування, він вправі призначити експертизу на свій розсуд.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних обставин по даній справі немає, оскільки в матеріалах справи є інші достатні засоби доказування (відзиви, апеляційні скарги, додаткові докази), аналіз яких дає змогу вирішити спір по суті без проведення судової експертизи.

Щодо зауваження скаржника про недотримання судом першої інстанції вимог щодо обов'язку всебічно, повно і об'єктивно розглянути в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про наступне.

Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За практикою Європейського суду з прав людини, визначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Обсяг обов'язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формування рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

При вирішенні спору суд враховує практику рішення Європейського суду з прав людини, відповідно до якої вимоги повинні бути доведені «поза розумним сумнівом». Розумний сумнів не є сумнівом, що базується на чисто теоретичній можливості чи викликаний для уникнення негативних висновків. Суд повинен спиратися на всі елементи наданих йому доказів чи у разі потреби на ті, які він зможе офіційно отримати. (Справа Європейського суду з прав людини «Грецька справа», № 3321/67, 3322/67, 3323/67, 3344/67, доповідь Комісії від 5 листопада 1969 року; рішення Європейського суду з прав людини по справі «Вільваража та інші проти Обєднаного Королівства» від 30.10.1991 року № 215, § 107; рішення Європейського суду з прав людини по справі «Науменко проти України» від 10.02.2004 року § 109).

Колегія суддів встановила, що у даному випадку скаржником ТОВ «ОСОБА_4 Центр» не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції. Таким чином, апеляційні вимоги позивача ТОВ «ОСОБА_4 Центр» є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів відзначає відсутність належних доказів щодо обставин, передбачених статтею 104 Господарського процесуального кодексу України, які підтверджували б наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Полтавської області від 14.04.2016 року по справі № 917/125/16 прийняте при належному зясуванні обставин, що мають значення для справи та у відповідності до норм матеріального і процесуального права і відсутні підстави для його скасування, в звязку з чим, апеляційна скарга ТОВ «ОСОБА_4 Центр» не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись статтями 99, 101, 102, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ТОВ «ОСОБА_4 Центр» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 14 квітня 2016 року по справі № 917/125/16 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Білецька А.М.

Суддя Могилєвкін Ю.О.