ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" травня 2016 р. Справа № 917/181/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Тихий П.В., суддя Гетьман Р.А. , суддя Россолов В.В.

при секретарі Деппа-Крівіч А.О.

за участю представників сторін:

позивача не зявився;

відповідача не зявився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну позивача (вх.№1277П/1-43) та апеляційну скаргу відповідача (вх.№1382П/1-43) на рішення господарського суду Полтавської області від 31 березня 2016 року у справі №917/181/16

за позовом Львівської обласної організації всеукраїнської профспілки працівників і підприємств торгівлі, громадського харчування та послуг, м. Львів,

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Миргород, Полтавська область,

про стягнення 25520,00 грн. -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2016 року Львівська обласна організація всеукраїнської профспілки працівників і підприємств торгівлі, громадського харчування та послуг звернулась до господарського суду Полтавської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, в якій просить суд визнати розірваним з 18.08.2014р. договір (правочин) на проживання 48 людей з 22.08.2014р. по 24.08.2014р. в готелі "Миргород" в м. Миргород Полтавської області та стягнути з відповідача 29520,00 грн. передоплати.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 31.03.2016 року по справі №917/181/16 (суддя Безрук Т.М.) у позові відмовлено повністю.

Позивач із вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, а також на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 31.03.2016 року по справі №917/181/16 повністю та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги апелянт просить покласти на відповідача.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 10.05.2016 року апеляційну скаргу позивача прийнято до провадження та призначено до розгляду на 30.05.2016 року 11:30 год.

Відповідач також не погодився з рішенням суду та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, зазначає, що не згодний з рішенням суду першої інстанції з мотивів, викладених в ньому. Просить за результатами перегляду апеляційної скарги залишити резолютивну частину оскаржуваного рішення без змін, а судові витрати покласти на позивача.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 16.05.2016 року апеляційну скаргу відповідача прийнято до провадження, обєднано апеляційні скарги позивача та відповідача в одне провадження та призначено до розгляду на 30.05.2016 року на 11:30 год.

Відповідач, будучи належним чином повідомлений про місце та час розгляду апеляційної скарги, не реалізував своє право на участь у судовому процесі та не забезпечив явку представника в судове засідання.

В матеріалах справи наявна копія ухвали суду, яка не була отримана адресатом Львівською обласною організацією всеукраїнської профспілки працівників і підприємств торгівлі, громадського харчування та послуг, м. Львів.

З довідки ф. 20 наявної на поштовому конверті вбачається, що причина повернення за зворотною адресою копії ухвали суду, є закінчення встановленого терміну зберігання.

За змістом статті 64 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, в разі якщо Ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінченням строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи судом.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Вищого господарського суду України, який в межах пункту 3.9.1 постанови пленуму "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" визначив, що в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Згідно із пунктом 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи те, що явка представників сторін не була визнана обовязковою, а також те, що їх неявка не перешкоджає розгляду апеляційних скарг, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційні скарги за відсутності представників сторін за наявними матеріалами у справі.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційних скарг в межах вимог, передбачених ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційних скарг, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що Первинна профспілкова організація ТОВ ТВК Львівхолод входить до складу Львівської обласної організації всеукраїнської профспілки працівників і підприємців торгівлі, громадського харчування та послуг, що підтверджено виконавчим комітетом останньої за листом від 25.03.2016р.

Львівська обласна організація всеукраїнської профспілки працівників і підприємців торгівлі, громадського харчування та послуг видала довіреність № 2 від 02.01.2014р., за якою голова профспілкового комітету ТОВ ТВК Львівхолод ОСОБА_2 уповноважений укладати та підписувати договори, фінансові та бухгалтерські документи, розпоряджатися коштами в межах повноважень довірителя - Львівської обласної організації всеукраїнської профспілки працівників і підприємців торгівлі, громадського харчування та послуг.

На підставі усних домовленостей між Профспілковим комітетом ТОВ ТВК "Львівхолод" в особі ОСОБА_2, який діє на підставі Довіреності №2 від 02.01.2014р. та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (далі - відповідач), позивач замовив у відповідача послуги щодо проживання 48 людей починаючи з 22.08.2014 по 24.08.2014р. в готелі "Миргород" в м. Миргород Полтавської обл. Зазначені обставини визнаються позивачем у позові, відповідачем у відзиві а також підтверджуються наявними у справі документами.

На оплату вказаних послуг відповідач виписав позивачу рахунок-фактуру №79/1 від 17.06.2014р. на суму 29520,00 грн. (оплата 24 номерів для проживання в готелі в період 22.08.2014р. 24.08.2014р.), рахунок-фактуру №107 від 11.07.2014р. на суму 8380,00 грн. (оплата 1 номеру для проживання в готелі в період 22.08.2014р. 24.08.2014р. та послуги харчування); (а.с.11-12).

Відповідач здійснив оплату на суму 37900,00 грн. Зазначене підтверджується платіжним дорученням №29 від 23.06.2014р. на суму 29520,00 грн. та платіжним дорученням № 42 від 30.07.2014р. на суму 8380,00грн. з призначеннями платежу оплата за проживання та харчування згідно рахунків №79/1 №107 (а.с.13-14).

11.08.2014р. за вих. №75 позивач направив відповідачу лист про скасування запланованої поїздки на 22-25 серпня 2014 р. м. Миргород та прохання повернути перераховані кошти, що підтверджується реєстром рекомендованої кореспонденції від 13.08.2014р. та фіскальним чеком від 13.08.2014р. (а.с.15-17).

Відповідно до відміток на конверті даний лист був відісланий 15.08.2014р., а отриманий відповідачем 22.08.2014р. (а.с.64).

02.09.2014р. відповідач повернув позивачеві 8380,00 грн. невикористаних коштів за харчування, що підтверджується випискою банку по особовому рахунку позивача (а.с.18).

18.09.2014р. позивач направив відповідачу претензію №86 з вимогою погасити заборгованість у сумі 29520,00грн. (а.с.65).

Відповідач у відповіді на претензію повідомив про відмову повертати грошові кошти, посилаючись на те, що позивач письмового договору з відповідачем не уклав, у разі відмови гостя від заїзду готель грошові кошти не повертає, з одержаних коштів були сплачені всі податки до бюджету (а.с.19-21).

Протягом грудня 2014р. червня 2015р. сторони листувалися з питань укладення договору щодо зарахування сплачених коштів в рахунок майбутніх замовлень на проживання, проте згоди з цього питання сторони не досягли, відповідний договір не був укладений (а.с.66-77).

З огляду на викладене, позивач звернувся до господарського суду Полтавської області з позовними вимогами про визнання розірваним з 18.08.2014р. договору (правочину) на проживання 48 людей з 22.08.2014р. по 24.08.2014р. в готелі "Миргород" в м. Миргород Полтавської області; 2) стягнення 29520,00 грн. передоплати.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що визнання договору розірваним не відноситься до встановлених законом способів захисту цивільних прав. Зазначені факти можуть бути встановлені судом і їм надана відповідна оцінка при розгляді матеріальних вимог по суті спірних правовідносин.

Заявлення вимог, що не відповідають матеріально-правовим способам захисту порушеного права є підставою для відмови у позові.

Проаналізувавши матеріали справи та зміст апеляційних скарг, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо невідповідності обраного способу захисту встановленим законом способам захисту та зазначає, що вимога позивача про визнання договору розірваним фактично є вимогою про встановлення факту, який має юридичне значення.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист.

Підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів (стаття 1 ГПК України).

Норми статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України розкривають зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав.

Приписами статті 20 Господарського кодексу України передбачено, що права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Аналогія вказаної норми відтворена у статті 16 Цивільного кодексу України.

Вважаючи свої права порушеними, позивач зобов'язаний обрати спосіб захисту порушеного права, що відповідає зазначеним нормам.

Відповідна вимога про визнання договору розірваним не може бути самостійним предметом розгляду в господарському суді, оскільки до повноважень останнього не належать повноваження щодо встановлення наявності чи відсутності фактів, що мають юридичне значення, на відміну від місцевих загальних судів, які розглядають справи за заявами про встановлення наявності чи відсутності фактів, що мають юридичне значення, в окремому провадженні. Господарські суди порушують провадження у справах за позовами, в основі яких правова вимога - спір про право, що виникає з матеріальних правовідносин.

Також судова колегія звертає увагу, що відповідно до приписів п.4.3 Постанови Пленуму ВГСУ від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", господарський суд, дійшовши висновку про те, що предмет позову не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав, повинен відмовити в позові, а не припиняти провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 80 ГПК.

Таким чином, місцевий господарський суд прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову у зв'язку з неправильним обранням позивачем способу захисту його права, який не передбачений статтею 16 ЦК України та статтею 20 ГК України.

Згідно п.3 інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-8/2229 від 25.11.2005р., дійшовши висновку, що предмет позову не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав, суд повинен відмовити у позові, а не припиняти провадження у справі за її непідвідомчістю суду.

Разом з тим, місцевим судом правомірно зазначено, що між сторонами склались правовідносини з надання послуг, що мають окреме правове регулювання, в тому числі щодо наслідків відмови від договору.

Згідно ч.2, ч.4 ст. 214 ЦК України особи, які вчинили дво- або багатосторонній правочин, мають право за взаємною згодою сторін, а також у випадках, передбачених законом, відмовитися від нього, навіть і в тому разі, якщо його умови повністю ними виконані. Правові наслідки відмови від правочину встановлюються законом або домовленістю сторін.

В ст. 907 ЦК України визначено, що порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом.

Згідно ч.4 ст. 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.2 ст. 903 ЦК України у разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов'язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов'язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається з наявного в матеріалах справи листа від 11.08.2014р. позивач в односторонньому порядку відмовився від оплачених послуг.

Цю відмову відповідач отримав лише 22.08.2014р., тобто в день запланованого розселення людей (а.с.63-64).

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем не було надано суду жодних доказів наявності вини виконавця (тобто відповідача) в ненаданні спірних послуг.

Оскільки угода про надання послуг була розірвана за ініціативою позивача, послуги не були надані з вини замовника (позивача), то за приписами ч. 2 ст. ст. 903 ЦК України позивач зобов'язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі.

Доводи позивача та відповідача, викладені ними в апеляційних скаргах не спростовують висновків суду, викладених в оскаржуваному рішенні та не підтверджуються матеріалами справи.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно зі статтею 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За таких обставин колегія суддів вважає, що твердження позивача та відповідача, викладені ними в апеляційних скаргах, є необґрунтованими, а господарським судом першої інстанції правильно оцінені обставини справи, у звязку з чим підстав для скасування рішення та задоволення апеляційних скарг колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 32-33, 43, 85, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 31.03.2016 року по справі №917/181/16 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України через Харківський апеляційний господарський суд.

Повний текст постанови складено 06.06.2016 року.

Головуючий суддя Тихий П.В.

Суддя Гетьман Р.А.

Суддя Россолов В.В.