РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.05.2016Справа №910/5461/16

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській О.С.

розглянувши справу № 910/5461/16

за позовом публічного акціонерного товариства «Київенерго»;

до колективного житлово-комунального підприємства «Агропромбудндустрія»;

про стягнення 137 095,99 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: Телегін Д.В., довіреність № 91/2015/11/11-15 від 11.11.2015р.;

від відповідача: Михальський Ю.А., посвідчення адвоката № 1564 від 16.11.2000р.;

Кравченко В.В., довіреність № 37 від 01.04.2016р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулось публічне акціонерне товариство «Київенерго» (надалі - позивач) з позовом до колективного житлово-комунального підприємства «Агропромбудндустрія» (надалі - відповідач) про стягнення 137 095,99 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на порушення відповідачем умов договору про постачання теплової енергії у гарячій воді № 8383016 від 01.05.2001р. в частині здійснення своєчасної оплати за спожиту теплову енергію, що стало підставою для звернення позивача до суду із зазначеним позовом.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.03.2016р. порушено провадження у справі № 910/5461/16 та призначено її розгляд на 19.04.2016р.

13.04.2016р. через відділ діловодства суду від позивача отримано заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить суд стягнути з відповідача 53 547,61 грн. основного боргу, 9551,56 грн. пені, 5506,79 грн. - 3% річних та 68 280,68 грн. - інфляційних втрат.

18.04.2016р. через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

В судовому засіданні 19.04.2016р. заява позивача про уточнення позовних вимог, яка за своєю суттю є заявою про зменшення позовних вимог, прийнята судом до розгляду, у зв'язку з чим має місце нова ціна позову, виходячи з якої вирішується спір.

Отже, позовні вимоги розглядаються в межах ціни позову - 136 886,64 грн., визначеної позивачем.

У судовому засіданні 19.04.2016р. судом було оголошено перерву до 24.05.2016р.

25.04.2016р. через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про уточнення прохальної частини позовної заяви щодо реквізитів для сплати боргу за спожиту теплову енергію.

27.04.2016р. через відділ діловодства суду від позивача отримано пояснення.

Розглянувши в судовому засіданні 24.05.2016р. заяву про уточнення прохальної частини позовної заяви щодо реквізитів для сплати боргу за спожиту теплову енергію, суд дійшов висновку про залишення її без розгляду, оскільки позивачем не надано обґрунтованого розрахунку заборгованості за групами та не надано доказів, якими передбачено та підтверджується розмежування спожитої теплової енергії на групи споживачів. З огляду на що у суду відсутня можливість встановити правильність визначення відповідних сум заборгованості за групами «інші» та «для потреб бюджетних організацій».

Присутній у судовому засіданні 24.05.2016р. представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

Представники відповідача проти позовних вимог заперечили з підстав, наведених у відзиві.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих позивачем, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.05.2001р. між позивачем (за договором - Енергопостачальна організація) та відповідачем (за договором - Абонент) було укладено договір № 8383016 на постачання теплової енергії у гарячій воді, відповідно до умов п.1.1 якого предметом є постачання, користування та своєчасна сплата в повному обсязі спожитої теплової енергії у гарячій воді на умовах, передбачених цим Договором.

Відповідно до п.2.2.1 та п.2.3.1 Договору, Енергопостачальна організація зобов'язується постачати теплову енергію у вигляді гарячої води на потреби: опалення та вентиляцію - в період опалювального сезону; гарячого водопостачання - протягом року; в кількості та в обсягах згідно з Додатком № 1 до Договору, а відповідач зобов'язується додержуватися кількості споживання теплової енергії по кожному параметру в обсягах, які визначені в Додатку № 1 до Договору, не допускаючи їх перевищення, та своєчасно сплачувати вартість спожитої теплової енергії.

Нарахування відповідачу за теплову енергію здійснюється відповідно до Звертання-доручення та відповідно до п. 5.1 Договору, розрахунковим способом, згідно з договірними навантаженнями, за тарифами, встановленими і затвердженими постановами Національної комісії регулювання ринку комунальних послуг України.

Згідно з Додатком № 1 до Договору визначено обсяги постачання теплової енергії. При відсутності розбіжностей з обох сторін по обсягам відпуску теплової енергії в поточному році, термін дії даного додатку продовжується на кожен наступний рік (п.5 Додатку 1 до договору).

Відповідно до Додатку № 3 до Договору, розрахунки за відпущену теплову енергію проводяться за тарифами, затвердженими розпорядженням Київської міської державної адміністрації, які згідно п.3 в період дії договору можуть змінюватися.

На підставі п.5 Додатку № 4 до Договору відповідач зобов'язався щомісячно з 12 по 15 число самостійно отримувати у районному відділі теплозбуту табуляграму фактичного споживання теплової енергії за попередній період та акт звірки на початок розрахункового періоду (один примірник оформленого акту повертає у РВТ).

Відповідно до п.2 Додатка № 4 до Договору, відповідач до початку розрахункового періоду (місяця) сплачує вартість, заявленої у договорі кількості теплової енергії на розрахунковий період, з урахуванням сальдо розрахунків на початок місяця, або оформлює договір про заставу майна, згідно Закону України «Про заставу», як засіб гарантії сплати теплової енергії, яка споживається.

Як зазначає позивач, відповідач не виконує зобов'язання за зазначеним договором, внаслідок чого за період з 01.10.2013 року по 01.10.2015 року у останнього виникла заборгованість за використану теплову енергію, яка станом на 01.01.2016р. становить 53 547,61 грн., що підтверджується копіями відомостей обліку споживання теплової енергії, обліковими картками споживання теплової енергії та довідкою про надходження коштів.

У відзиві на позовну заяву відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог, обґрунтовуючи тим, що нарахування з оплати вартості спожитої теплової енергії позивачем за спірний період є необґрунтованим, оскільки кінцевим споживачем теплової енергії є мешканці квартир, а термін дії спірного договору закінчився 31.12.2001р. Крім того, лічильник обліку теплової енергії не працює, про що відповідач повідомляв позивача, однак останній продовжував проводити нарахування обсягів теплової енергії з посиланням на спірний договір.

Також відповідач зазначає, що згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії», який набрав чинності 25.04.2014р., виконавцем послуг ЦО та ГВП для об'єктів усіх форм власності може бути лише теплопостачальна організація, тобто позивач. Відтак, позивач повинен був укласти прямі договори з населенням вже з 01.07.2014р., з урахуванням чого відповідач вказує на нікчемність договору № 8383016 від 01.05.2001р. в силу приписів діючого законодавства.

Крім того, замість договору № 8383016 від 01.05.2001р. між позивачем та відповідачем було укладено договір № 10030008 від 16.10.2015р., який вступив в дію 01.10.2015р.), про співпрацю виконавця послуг з центрального опалення та централізованого постачання гарячої води з виконавцем послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкової території, відповідно до умов якого енергопостачальна організація (позивач) прийняла на себе зобов'язання по постачанню теплової енергії у гарячій воді на потреби опалення та гарячого водопостачання (п.1.2). Згідно з Додатками до договору, теплопостачання здійснюється до житлових будинків, тобто, кінцевими споживачами теплової енергії є мешканці квартир, які знаходяться у багатоквартирних житлових будинках. Розрахунки за спожиту теплову енергію проводяться згідно прямих договорів мешканців з ПАТ «Київенерго» з 01.10.2015р. Колективне житлово-комунальне підприємство «Агропромбудіндустрія» утримує житлові будинки, які протягом останніх п'яти років Київська міська рада відмовляється прийняти до міської громади міста. Оскільки, кінцевим споживачем послуг, що надаються позивачем, є населення (мешканці квартир у будинках, утримувачем яких є відповідач), яке, можливо, має заборгованість за надані комунальні послуги (у тому числі і за теплопостачання у гарячій воді), про що достовірно КЖКП «Агропромбудіндустрія» невідомо, то відповідач вважає безпідставними посилання позивача на Договір № 8383016 від 01.05.2001p., який втратив чинність з 30.06.2014р. згідно з п. 4.1.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Умови договору свідчать про те, що за своєю правовою природою він є договором енергопостачання.

У відповідності до частини 1 статті 275 Господарського кодексу України, за договором енергопостачання підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі-енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

У відповідності до положень ч. 6. та ч. 7 ст. 276 Господарського кодексу України, розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється, як правило, у формі попередньої оплати. За погодженням сторін можуть застосовуватися планові платежі з наступним перерахунком або оплата, що провадиться за фактично відпущену енергію.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Строк дії договору відповідно до умов розділу 8 договору встановлений з дня його підписання до 31 грудня 2001р., договір вважається пролонгованим на кожний наступний період, якщо за місяць до його закінчення про припинення договору не буде письмово заявлено однією із сторін п.8.4 Договору).

Відповідно до умов п. 8.3 Договору, припинення дії договору не звільняє споживача від обов'язку повної сплати за надані послуги.

Поясненнями сторін, наявними у матеріалах документами, підтверджується, що 16.10.2015р. між позивачем та відповідачем було укладено Договір № 10030008, за умовами якого відповідач забезпечує належні умови для передачі (транзиту) теплової енергії та гарячої води тепловими мережами, зовнішньо- та внутрішньо будинковими системами, при наданні позивачем споживачам послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води в будинках відповідно до Додатку № 1 до Договору. Цей договір набирає чинності з 01.10.2015р. і діє до 15.05.2016р.

Враховуючи означене, суд приходить до висновку, що дія Договору № 8383016 від 01.05.2001р. припинилась з 01.10.2015р., що також підтверджується наявним в матеріалах справи листом КЖКП «Агропромбудіндустрія» вих. № 233 від 03.10.2015р.

Посилання відповідача на нікчемність договору № 8383016 від 01.05.2001р., суд вважає необґрунтованими та безпідставними, оскільки матеріали справи не містять доказів звернення відповідача з відповідним позовом до суду про визнання договору № 8383016 від 01.05.2001р. недійсним, з урахуванням набранням 25.04.2014р. чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії».

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір № 8383016 від 01.05.2001р. як належну підставу, у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків.

Згідно частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що за умовами спірного договору саме на відповідача покладено обов'язок по оплаті вартості спожитої теплової енергії, відповідно, заперечення відповідача, що кінцевими споживачами послуг є мешканці, не приймаються судом до уваги. До того ж , матеріали справи не містять доказів існування між позивачем та мешканцями будинку окремих договорів на постачання теплової енергії протягом спірного періоду.

Таким чином, заявлена до стягнення заборгованість за договором є заборгованістю саме відповідача перед позивачем.

Крім того, припинення дії договору не звільняє споживача від обов'язку повної сплати наданих послуг.

Судом встановлено, що відповідач свої зобов'язання за договором виконав неналежним чином, внаслідок чого за період з 01.10.2013р. по 01.10.2015р. виникла заборгованість за використану теплову енергію, яка станом на 01.01.2016р. становить 53 547,61 грн., що підтверджується копіями відомостей обліку споживання теплової енергії, обліковими картками споживання теплової енергії та довідкою про надходження коштів. Доказів протилежного відповідачем до суду не надано.

На час розгляду спору в господарському суді відповідачем не надано доказів повної оплати спожитої теплової енергії на суму 53 547,61 грн. відтак, позовна вимога про стягнення з відповідача суми основного боргу за спожиту теплову енергію в розмірі 53 547,61 грн. підлягає задоволенню.

Посилання відповідача на непрацюючий лічильник обліку теплової енергії, що унеможливлює здійснити облік спожитої теплової енергії, судом відхиляється з огляду на наступне.

Факт, що прилад обліку теплової енергії не працює позивачем не заперечується.

Відповідно до п.4 Додатку № 1 до Договору, при відсутності звіту, в якому зазначаються показники приладів обліку, розрахунок виконується згідно максимальних договірних навантажень.

Відповідно до п.20 Постанови КМУ від 03.10.2007р. № 1198 «Про затвердження Правил користування тепловою енергією», у разі відсутності, пошкодження та/або неправильної роботи приладів комерційного обліку оплата здійснюється відповідно до визначених у договорі навантажень з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія в теплових мережах теплопостачальної організації, середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості годин (діб) роботи тепловикористального обладнання в розрахунковому періоді.

Отже, сторонами спірного договору було обумовлено порядок обліку теплової енергії у разі відсутності (поломки) приладу обліку.

Крім того, матеріали справи не містять доказів звернення відповідача до позивача з заявою про заміну теплового лічильника тощо.

Наданий відповідачем висновок науково-правової експертизи не приймається судом до уваги, оскільки суд може приймати в якості належного та допустимого доказу у справі лише висновок експерта, який здійснено у порядку проведення судової експертизи.

Також, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань, позивач просить суд стягнути з відповідача 9551,56 грн. пені, яка розрахована за період з березня 2015р. по травень 2015р. включно, 3% річних у сумі 5506,79 грн. та 68 280,68 грн. - інфляційних втрат, які розраховані за період з листопада 2015р. по січень 2016р. включно.

Відповідно до положень ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Умовами пункту 7 Додатку № 4 до Договору передбачено, відповідачу на суму боргу на початок розрахункового періоду (місяця) позивачем нараховуються пеня в розмірі 0,5% за кожний день, до моменту його повного погашення, але не більше суми, обумовленої чинним законодавством України.

Згідно з ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність.

Відповідно до ч. 1. ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У сфері господарювання, згідно з ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Спеціальним законом, що регулює договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за невчасне виконання грошових зобов'язань, є Закон України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" від 22.11.1996р. № 543/96, відповідно до статті 3 якого, розмір пені за порушення грошового зобов'язання розраховується із суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 55 Господарського процесуального кодексу України, суд, перевіривши розрахунок позивача щодо нарахування пені, визнав його обґрунтованим, у зв'язку з чим вимога про стягнення пені підлягає задоволенню в сумі 9551,56 грн., згідно розрахунку позивача, який додано до заяви про уточнення позовних вимог та який є арифметично вірним.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тобто, у разі неналежного виконання боржником грошового зобов'язання виникають нові додаткові зобов'язання, які тягнуть за собою втрату матеріального характеру.

Відповідно до ст. 55 Господарського процесуального кодексу України, суд, перевіривши розрахунок позивача щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат, який доданий до заяви про уточнення позовних вимог, задовольняє вимогу про стягнення 3% річних у сумі 5506,79 грн. та інфляційних втрат у сумі 68 280,68 грн.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України, покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з колективного житлово-комунального підприємства «Агропромбудндустрія» (01135, м. Київ, вул. Златоустівська, 44/22; ) на користь публічного акціонерного товариства «Київенерго» (01001, м. Київ, пл. І. Франка, 5, ) 53 547 грн. 61 коп. - основного боргу, 9551 грн. 56 коп. - пені, 5506 грн. 79 коп. - 3% річних, 68 280 грн. 68 коп. - інфляційних втрат та 2053 грн. 30 коп. - витрати по сплаті судового збору. Видати наказ.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення підписано: 30.05.2016р.

Суддя А.І. Привалов