КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" травня 2016 р. Справа№ 910/31457/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Кропивної Л.В.

Андрієнка В.В.

за участю представників сторін:

від позивача: представник - Гіневська-Фареник М.О. (дов. від 09.03.2016 р.)

від відповідача: представник - Скора Ю.В. (дов. № 91/2015/10/30-8 від 30.10.2015 р.).

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Рада 3"

на рішення господарського суду міста Києва від 01.03.2016р.

у справі № 910/31457/15 (суддя: Стасюк С.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Рада 3"

до Публічного акціонерного товариства "Київенерго"

про визнання припиненими зобов'язань по договору

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовною заявою до відповідача про визнання припиненими зобов'язань по договору № 330579 від 25.11.2002 р. на постачання теплової енергії у гарячій воді, у зв'язку з тим, що взаємні зобов'язання позивача та відповідача за договором № 330579 від 25.11.2002 р. на постачання теплової енергії у гарячій воді були припинені у зв'язку із внесенням змін до Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

25.02.2016 року позивачем було подано заяву про зміну предмету позову у зв'язку з помилково вказаною датою договору № 330579 від 25.11.2002 року на постачання теплової енергії у гарячій воді, в якій він просив суд визнати припиненими зобов'язання за договором № 330579 від 15.10.2003 року.

Рішенням господарського суду міста Києва від 01.03.2016 р. по справі № 910/31457/15 в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що оскільки рішенням господарського суду м. Києва від 04.03.2015 року у справі № 910/22810/14 розірвано з моменту набрання рішенням законної сили договір № 330579 від 15.10.2003 року на постачання теплової енергії у гарячій воді, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю "Рада 3" та публічним акціонерним товариством "Київенерго", а тому саме з дати набрання рішенням законної сили (17 березня 2015 року) зобов'язання за спірним договором є припиненими у зв'язку з його розірванням.

Не погоджуючись з рішенням суду, ТОВ "Рада 3" звернулось з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить рішення господарського суду міста Києва № 910/31457/15 від 01.03.2016 р. скасувати, прийняти нове рішення яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач вказав на те, що рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, зазначаючи, що з 26.04.2014 р. апелянт не мав можливості виконувати зобов'язання належним чином із-за обставин, які не залежать від сторін (зміна законодавства). На думку апелянта, вказану неможливість виконання зобов'язань слід розглядати як підставу припинення зобов'язань з огляду на настання обставин, за які не відповідає жодна із сторін, оскільки станом на момент вирішення спору позивач не може виступати виконавцем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання і не вправі надавати послуги з постачання теплової енергії для потреб опалення і гарячого водопостачання.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 01.04.2016 року було прийнято до розгляду апеляційну скаргу ТОВ "Рада 3" та призначено справу до розгляду.

Розпорядженням Керівника апарату Київського апеляційного господарського суду від 10.05.2016 року в зв'язку з перебуванням суддів Пономаренка Є.Ю. та Дідиченко М.А. у відпустці справу № 910/31457/15 передано на повторний автоматичний розподіл та сформовано новий склад колегії суддів: головуючий суддя Руденко М.А., судді: Андрієнко В.В., Кропивна Л.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.05.2016р. року було прийнято до розгляду апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Рада 3" на рішення господарського суду міста Києва від 01.03.2016 р. по справі № 910/31457/15 у складі колегії суддів: головуючий суддя: Руденко М.А., судді: Андрієнко В.В., Кропивна Л.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.05.2016 р. було відкладено розгляд справи на 31.05.2016 р.

В судовому засіданні 31.05.2016 року представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача вказав, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ст. 101 Господарського процесуального кодексу апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 15.10.2003 року між акціонерною енергопостачальною компанією "Київенерго" (правонаступником якої є публічне акціонерне товариство "Київенерго") (енергопостачальна організація) та товариством з обмеженою відповідальністю "Рада 3" (абонент) було укладено договір № 330579 на постачання теплової енергії у гарячій воді, предметом якого відповідно до пункту 1.1 є постачання, користування та своєчасна сплата в повному обсязі спожитої теплової енергії у гарячій воді (а.с. 136-142).

Сторонами узгоджено, що розрахунки з абонентом за відпущену теплову енергію енергопостачальною організацією проводяться згідно з тарифами, затвердженими Розпорядженням № 1245 від 20.02.2002 року Київської міської державної адміністрації, за кожну відпущену гігакалорію без врахування податку на додану вартість (п.1 додатку №3 до договору №330579від 15.10.2003 року). Контрагентами також погоджено можливість зміни тарифів в період дії правочину.

Відповідно до п. 8.1 договору № 330579 від 15.10.2003 року останній набуває чинності з дня його підписання та діє до 31.12.2003 року.

Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено одним з контрагентів (пункт 8.4 договору №330579 від 15.10.2003 року).

Пунктом 8.2 укладеного між сторонами договору визначено, що договір припиняє свою дію у випадках: закінчення строку, на який він був укладений; взаємної згоди сторін про його припинення; прийняття рішення арбітражним судом; передбачених п. 6.4.1. договору; ліквідації сторін.

Рішенням господарського суду м. Києва від 04.03.2015 року у справі № 910/22810/14, яке не було оскаржено та набрало законної сили, розірвано з моменту набрання рішенням законної сили договір № 330579 від 15.10.2003 року на постачання теплової енергії у гарячій воді, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю "Рада 3" та публічним акціонерним товариством "Київенерго".

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що оскільки рішенням господарського суду м. Києва від 04.03.2015 року у справі № 910/22810/14 розірвано з моменту набрання рішенням законної сили договір № 330579 від 15.10.2003 року на постачання теплової енергії у гарячій воді, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю "Рада 3" та публічним акціонерним товариством "Київенерго", а тому саме з дати набрання рішенням законної сили (17 березня 2015 року) зобов'язання за спірним договором є припиненими у зв'язку з його розірванням.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає за можливе зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, договір № 330579 від 15.10.2003 року на постачання теплової енергії у гарячій воді за своєю правовою природою є договором енергопостачання.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Відповідно до ст. 275 ГК України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Окремим видом договору енергопостачання є договір про постачання електричної енергії споживачу. Особливості постачання електричної енергії споживачам та вимоги до договору про постачання електричної енергії встановлюються законами України "Про засади функціонування ринку електричної енергії України" та "Про електроенергетику".

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на ч. 1 ст. 607 Цивільного кодексу України, в якій зазначено, що зобов'язання припиняється неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.

Колегія суддів не погоджується з зазначеним твердженням позивача з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Загальні підстави для зміни або розірвання договору передбачені ст. ст. 651, 652 ЦК України. З аналізу викладених норм вбачається, що розірвання договору в передбаченому законом порядку є одним зі способів його припинення.

Позивач, товариство з обмеженою відповідальністю «Рада 3», звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до відповідача, публічного акціонерного товариства «Київенерго», про розірвання з 26.04.2014р. договору № 330579 від 15.10.2003 р. на постачання теплової енергії у гарячій воді, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю «Рада 3» та публічним акціонерним товариством «Київенерго».

Як вже зазначалось, рішенням господарського суду міста Києва від 04.03.2015 року у справі № 910/22810/14 позов товариства з обмеженою відповідальністю "Рада 3" задоволено частково; розірвано з моменту набрання рішенням законної сили договір № 330579 від 15.10.2003 року на постачання теплової енергії у гарячій воді, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю "Рада 3" та публічним акціонерним товариством "Київенерго".

Крім того, суд в зазначеному рішенні відмовив позивачу в задоволені позовної вимоги в частині розірвання зазначеного договору з 26.04.2014 р.

Тобто, позивач, скориставшись наданим йому законодавством правом розірвав договір № 330579 від 15.10.2003 року на постачання теплової енергії у гарячій воді у судовому порядку.

Зазначене рішення господарського суду міста Києва від 04.03.2015 року у справі № 910/22810/14 не оскаржувалось та набрало законної сили.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 653 ЦК України якщо договір змінюється або розривається в судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішення суду про зміну або розірвання договору законної сили. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

За загальним правилом розірвання договору припиняє його дію на майбутнє, але не скасовує сам факт укладення та дії договору включно до моменту його розірвання.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним судом України в постанові від 09.09.2015 р. у справі № 6-939цс15.

Таким чином, вказаною нормою чітко визначено момент припинення зобов'язань в разі розірвання договору в судовому порядку, а саме з моменту набрання рішення суду про розірвання договору законної сили.

26.04.2014 р. набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії", яким було внесено зміни до Закону України "Про житлово-комунальні послуги", а саме доповнено ст. 19 частиною 4, згідно з якою виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об'єктів усіх форм власності є суб'єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація).

Також, статтю 29 вказаного Закону було доповнено частиною 3, відповідно до якої договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та виконавцями цих послуг.

Викладені в апеляційній скарзі доводи щодо припинення взаємних зобов'язань позивача та відповідача по договору № 330579 від 15.10.2003 на постачання теплової енергії у гарячій воді у зв'язку з внесеними зміна до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» а саме з 26.04.2014 р., є безпідставними, оскільки вказаними змінами до Закону України "Про житлово-комунальні послуги" не закріплено ніякого обов'язку щодо автоматичного розірвання договорів у сферах теплопостачання та надання житлово-комунальних послуг, які діяли до прийняття цього закону, ані припинення зобов'язань за такими договорами.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, даний Закон лише визначає, що виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об'єктів усіх форм власності є суб'єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація).

Аналізуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутні підстави визнавати припиненими зобов'язання по договору з певного моменту до дня набрання чинності судовим рішенням у справі по розірвання такого договору, оскільки це суперечить вимогам закону, які визначають наслідки розірвання договору.

Крім того, в силу ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, визнання правочину недійсним, зміна правовідношення, припинення правовідношення. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Але вказана норма не передбачає захисту прав та інтересів шляхом визнання припиненими зобов'язання по договору з певного моменту. Не передбачений такий спосіб захисту прав також іншими законодавчими нормами.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання припиненим зобов'язань по договору № 330579 від 15.10.2003 на постачання теплової енергії у гарячій воді з 26.04.20154 р. з урахуванням обставин розірвання спірного договору рішенням господарського суду м. Києва від 04.03.2015 р. у справі № 910/22810/14, яке набрало законної сили 17.03.2015 р.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Дослідивши матеріали, наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду міста Києва від 01.03.2016 року у справі № 910/31457/15, отже підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Рада 3" на рішення господарського суду міста Києва від 01.03.2016 року у справі № 910/31457/15 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 01.03.2016 року у справі № 910/31457/15 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/31457/15 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через суд апеляційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді Л.В. Кропивна

В.В. Андрієнко