ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

30 травня 2016 р. Справа № 902/358/16

за позовом ПАТ "Гніванський завод спецзалізобетону" (23310, м. Гнівань Тиврівського району Вінницької області, вул. Промислова, 15)

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (юр. адреса: 21037, АДРЕСА_1; фактична адреса: м. Вінниця, 2-й провулок Глінки, буд. 33)

про стягнення 25167,23 грн.

Головуючий суддя Баранов М.М.

Секретар судового засідання Сидоренко О.О.

Представники сторін:

позивача: ОСОБА_2, представник за довіреністю від 04.01.2016 року;

відповідача: не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

26.04.2016 року ПАТ "Гніванський завод спецзалізобетону" звернулось до господарського суду Вінницької області з позовом про стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 25167,23 грн., в т.ч. 19176,00 грн. основного боргу, 730,60 грн. втрат від інфляції, 4973,20 грн. пені та 288,43 грн. 3% річних. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що згідно досягнутої згоди на поставку металопрофілю із подальшим укладенням договору поставки №63-П від 06.07.2015 року, позивач на підставі виставленого відповідачем рахунку-фактури № 37 від 06.07.2015 року на суму 19176,00 грн. платіжним дорученням від 10.07.2015 року №1069 здійснив попередню оплату в розмірі 100% вартості 282 м.кв. металопрофілю. Станом на момент звернення позивача з позовом до суду товар позивачу поставлено так і не було. На неодноразові звернення щодо повернення підписаного примірника договору та поставки оплаченого товару, відповідач ухилився від підписання договору і не поставив товар.

За вказаним позовом 27.04.2016 року судом порушено провадження у справі №902/358/16 та призначено судове засідання на 16.05.2016 року.

В зв'язку з тим, що представник відповідача до суду не з'явився, пояснень та доказів, витребуваних ухвалою від 27.04.2016 року не надав, ухвалою суду від 16.05.2016 року розгляд справи відкладено на 30.05.2016 року.

В судове засідання 30.05.2016 року прибув представник позивача, який підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовільнити.

Відповідач в судове засідання не з'явився, витребуваних пояснень та доказів суду не надав, хоча про дату та місце судових засідань його було повідомлено належним чином.

Ухвали суду направлялись відповідачу рекомендованою поштою з повідомленням про вручення на дві адреси, вказані в позові - юридична адреса: 21037, АДРЕСА_1; фактична адреса: м. Вінниця, 2-й провулок Глінки, буд. 33)

Конверт з ухвалою суду, надісланий на адресу: 21037, АДРЕСА_1 повернувся до суду невитребуваним.

Разом з тим, наявними в матеріалах справи повідомленнями підтверджується вручення 05 травня 2016 року ОСОБА_1 рекомендованого поштового відправлення з ухвалою суду від 27.04.2016 року про порушення провадження у даній справі та про вручення 24 травня 2016 року ОСОБА_1 рекомендованого поштового відправлення з ухвалою суду від 16.05.2016 року про відкладення розгляду справи на 30.05.2016 року під розписку.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ГПК України, ухвала про порушення провадження у справі надсилається зазначеним особам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

В п.3.9.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №11 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" вказано, що за змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

При неявці відповідача в судове засідання суд враховує, що відповідно до ч.1 ст.19 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" у разі якщо зміна відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі, не пов'язана із змінами, що вносяться до установчих документів юридичної особи, або не підлягає державній реєстрації, особа, уповноважена діяти від імені юридичної особи (виконавчого органу), подає (надсилає рекомендованим листом з описом вкладення) державному реєстратору за місцезнаходженням реєстраційної справи юридичної особи заповнену реєстраційну картку про внесення змін до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі.

Крім того, суд звертає увагу на п.4 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 02.06.2006 року № 01-8/1228 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році", п.11 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2007 року № 01-8/123 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році" в яких наголошується, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Також суд зазначає, що відповідно до пункту 2.6.15 Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20.02.2013 року № 28 (з подальшими змінами) на звороті у лівому нижньому куті оригіналу процесуального документа, який виготовляється судом та залишається у справі, проставляється відповідний штамп суду з відміткою про відправлення документа, що містить вихідний реєстраційний номер, загальну кількість відправлених примірників документа, дату відправлення, підпис працівника, який її здійснив, та може містити відмітку про отримання копії процесуального документа уповноваженим представником адресата.

Як наголошується в п.19 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 13.08.2008 року № 01-8/482 "Про деякі питання застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у першому півріччі 2008 року" дана відмітка, за умови, що її оформлено відповідно до наведених вимог названої Інструкції, є підтвердженням належного надсилання копій процесуального документа сторонам та іншим учасникам судового процесу.

На першому примірнику ухвал, які наявні в справі, є штамп суду з відміткою про відправку документа. Дана відмітка оформлена відповідно до вимог Інструкції з діловодства в господарських судах України наведених вище, а тому суд дійшов висновку, що вони є підтвердженням належного надсилання копії процесуального документа сторонам.

Отже, відповідач був належним чином повідомлений про час та місце розгляду даної справи, проте в жодне судове засідання по даній справі відповідач не з'явився та про причини неявки суд не повідомив.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення відповідача належним чином про час і місце розгляду судової справи і забезпечення явки останнього в судове засідання для реалізації ним права на судовий захист своїх прав та інтересів.

Окрім того, суд враховує, що статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Враховуючи те, що норми ст.ст. 38, 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів.

Проте, відповідач своїм правом на участь у засіданнях суду та наданні письмових або усних пояснень не скористався, а тому, беручи до уваги приписи ч.1 ст.69 ГПК України щодо строків вирішення спору та той факт, що неявка в засідання суду відповідача або його представника, належним чином та відповідно до законодавства повідомленого про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи, суд дійшов висновку про розгляд справи за наявними у ній матеріалами, відповідно до приписів ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

За відсутності відповідного клопотання справа розглядається без фіксації судового процесу технічними засобами.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, суд встановив, що 06.07.2015 року позивач отримав комерційну пропозицію від відповідача щодо можливості поставки товарів протягом трьох днів з моменту проведення стовідсоткової попередньої оплати. Позивачем на підставі виставленого відповідачем рахунку-фактури № 37 від 06.07.2015 року було здійснено попередню оплату в розмірі 100% вартості 282 м.кв. металопрофілю, що підтверджується платіжним дорученням від 10.07.2015 року № 1069 на суму 19176,00 грн.

Відповідачем письмовий договір з позивачем підписано не було, товар на суму 19176,00 грн. не поставлено.

З урахуванням встановлених обставин справи суд приходить до наступних висновків.

Статтею 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно зі ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). При цьому, правочини між юридичними особами належить обов'язково вчиняти у письмовій формі (п.1 ч. 1 ст. 208 ЦК України).

У відповідності до ч. 1 ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

В силу положень ч. 2 ст. 640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з положеннями ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

З огляду на вищенаведені положення чинного законодавства, суд констатує укладення між сторонами по справі у спрощений спосіб договору купівлі-продажу металопрофілю у кількості 282 кв. м. загальною вартістю 19176,00 грн. на умовах попередньої оплати.

У відповідності до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Зобов'язання, в свою чергу, згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ст. 662, 664 ЦК України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов'язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування. Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов'язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв'язку для доставки покупцеві.

Оскільки відповідач свого зобов'язання щодо поставки товару не виконав, позивач направив відповідачу письмову претензію (лист № 1961/02 від 25.12.2015 року) на адресу: м. Вінниця, 2-й провулок Глінки, 33 з вимогою про поставку товару або повернення коштів в сумі 19176,00 грн. Направлення претензії підтверджується рекомендованим повідомленням та фіскальним чеком відділення поштового зв'язку від 29 грудня 2015 року.

З листа-претензії про поставку товару чи повернення попередньої оплати (а.с.18) вбачається вимога протягом 7-ми календарних днів поставити товар або повернути заборгованість.

На день звернення позивача з позовом до суду вимога позивача відповідачем не виконана, відповідь на претензію та докази повернення позивачу суми попередньої оплати відповідачем не надано.

Таким чином, на день вирішення спору у відповідача існує заборгованість перед позивачем в сумі 19176,00 грн., що підтверджується матеріалами справи.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення 19176,00 грн. основного боргу підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Згідно з ст.525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.530 Цивільного кодексу України якщо строк виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно з ст.612 Цивільного кодексу України якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Відповідно до ст.693 Цивільного кодексу України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Згідно з ст.1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно) зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про, в тому числі повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні.

Враховуючи вищевикладене, факт існування обов'язку відповідача повернути позивачу суму попередньої оплати за непоставлений товар в розмірі 19176,00 грн. випливає з умов укладеної між сторонами по справі угоди, положень чинного законодавства та підтверджується матеріалами справи. Доказів, спростовуючих викладене, відповідачем суду надано не було.

Тому суд вважає вимогу позивача про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 19176,00 грн. обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Окрім того, позивачем, з посиланням на положення ст. 625 ЦК України, було нараховано 730,60 грн. втрат від інфляції та 288,43 грн. 3% річних у зв'язку із простроченням відповідачем виконання прийнятих на себе зобов'язань з поставки товару.

Розглянувши вимоги позивача про стягнення 730,60 грн. втрат від інфляції та 288,43 грн. 3% річних, суд прийшов до висновку, що в задоволенні цих вимог позивачу слід відмовити з наступних підстав.

Як зазначено в постанові Верховного Суду України від 15.10.2013 року по справі № 5011-42/13539-2012, ухваленій в порядку ст. 111-16 ГПК України у зв'язку із неоднаковим застосуванням судом (судами) касаційної інстанції положень частини 2 ст. 625 ЦК України, висловлено правову позицію, згідно із якою стягнення з постачальника суми попередньої оплати, перерахованої за договором поставки, не вважається грошовим зобов'язанням у розумінні ст. 625 ЦК України, у зв'язку з чим неправомірним є стягнення із продавця у такому випадку суми індексу інфляції та трьох процентів річних. За такі дії продавець несе відповідальність, передбачену ч. 3 ст. 693 ЦК України, коли на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до ст. 536 ЦК України від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару.

Відповідно до ст. 3 ст. 82 ГПК України обираючи при прийнятті рішення правову норму, що підлягатиме застосуванню до спірних правовідносин, господарський суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, які викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 111-16 цього Кодексу. Згідно зі ст. 111-28 ГПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Підсумовуючи викладене, приймаючи до уваги висловлену Верховним Судом України правову позицію щодо порядку застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України до правовідносин щодо стягнення із продавця суми, отриманої в якості попередньої оплати непоставленого товару, у відповідності до якої визначений ч. 2 ст. 693 ЦК України обов'язок продавця повернути суму попередньої оплати не вважається грошовим зобов'язанням, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення 730,60 грн. втрат від інфляції та 288,43 грн. 3% річних, нарахованих на суму несвоєчасно повернутої попередньої оплати.

У зв'язку з викладеним, позовні вимоги про стягнення 730,60 грн. втрат від інфляції та 288,43 грн. 3% річних не підлягають задоволенню.

Розглянувши вимоги позивача про стягнення 4972,20 грн. пені за період з 01.08.2015 року по 14.01.2016 року, суд відзначає наступне.

Частиною 1 ст. 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.551 Цивільного кодексу України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст.547 Цивільного кодексу України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Частина 2 ст.215 Цивільного кодексу України визначає, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно зі ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Відповідно до ст.3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, вищенаведені та інші норми законодавства не передбачають можливості автоматичного нарахування та стягнення пені в даних правовідносинах без вчинення в письмовій формі правочину щодо забезпечення виконання зобов'язання.

З огляду на наведене, суд вважає, що відсутність вчиненого між сторонами у справі правочину щодо забезпечення виконання зобов'язань шляхом стягнення неустойки у вигляді пені позбавляє позивача права вимагати стягнення з відповідача 4972,20 грн. пені. Тому у позові в частині позовних вимог про стягнення 4972,20 грн. пені слід відмовити.

Судові витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог згідно зі ст.ст. 44, 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 4-5, 22, 32, 33, 34, 43, 49, 75, 82, 84, 85, 87, 115, 116 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовільнити частково.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (юр. адреса: 21037, АДРЕСА_1; фактична адреса: м. Вінниця, 2-й провулок Глінки, буд. 33, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ПАТ "Гніванський завод спецзалізобетону" (23310, м. Гнівань Тиврівського району Вінницької області, вул. Промислова, 15 іпн. № 17) 19176,00 грн. основного боргу, 1049,96 грн. на відшкодування витрат по судовому збору.

3. В стягненні 730,60 грн. втрат від інфляції, 288,43 грн. 3% річних і 4972,20 грн. пені відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

5. Копію рішення направити сторонам.

Повне рішення складено 31 травня 2016 р.

Суддя Баранов М.М.

віддрук.3 прим.:

1 - до справи;

2 - ПАТ "Гніванський завод спецзалізобетону" (23310, м. Гнівань Тиврівського району Вінницької області, вул. Промислова, 15);

3 - фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 (м. Вінниця, 2-й провулок Глінки, буд. 33)