ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.05.2016р. Справа№ 914/685/16

За позовною заявою: Приватного підприємства "Енергозахід", м. Сокаль, Львівська область

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.Львів

про: стягнення заборгованості в розмірі 15 028,49 грн.

Суддя Ділай У.І.

Секретар Климишин Ю.О.

За участі представників:

Від позивача: Товкало П.О. - представник (Довіреність б/н від 11.04.2016р.)

Від відповідача: не з'явився

Права і обов'язки передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України роз'яснено. Заяв про відвід судді не подавалось. Клопотання про здійснення технічної фіксації судового процесу не надходило.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини.

Розглядається справа за позовом Приватного підприємства "Енергозахід" до відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в розмірі 15 028,49 грн.

Ухвалою суду від 14.03.2016р. за даним позовом порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 29.03.2016р.

Ухвалою суду від 29.03.2016р. розгляд справи відкладено на 12.04.2016р.

Ухвалою суду від 12.04.2016р. продовжено строк вирішення спору та розгляд справи відкладено на 12.05.2016р.

Ухвалою суду від 12.04.2016р. розгляд справи відкладено на 12.05.2016р.

Ухвалою суду від 12.05.2016р. розгляд справи відкладено на 24.05.2016р.

В судовому засіданні 24.05.2016р. оголошено перерву до 25.05.2016р.

Представник позивача в судовому засіданні 25.05.2016р. подав клопотання (вх. №22213/16) про долучення доказів, підтримав позовні вимоги, з підстав наведених у позовній заяві та з посиланням на матеріали справи.

В судовому засіданні 25.05.2016р. представник відповідача не з'явився, причин неявки не повідомив.

Слід зазначити, що за час розгляду справи сторонами було подано клопотання про продовження строку його вирішення. Строк вирішення спору завершується 27.05.2016р., відтак, в суду відсутні підстави для подальшого відкладення розгляду справи поза межами строку, встановленого для вирішення спору.

В процесі розгляду матеріалів справи суд

встановив:

05.11.2014р. між позивачем та відповідачем укладено договір №511/14-В-02 постачання вугільної продукції.

Відповідно до п. 5.2.1 договору сторони узгодили, що відповідач оплачує кожну партію товару і транспортні витрати на умовах відстрочення платежу до 10 календарних днів, якщо інше не визначено у специфікації на окрему партію товару.

Факт дійсності поставки та наявності заборгованості відповідача перед позивача встановлено рішенням господарського суду Львівської області від 16.10.2015р. у справі № 914/2622/15.

Як повідомив позивач, станом на 27.01.2016р. відповідач сплатив на рахунок ПП «Енергозахід» 191 968,66грн.

При цьому, заборгованість ФОП ОСОБА_4 перед ПП «Енергозахід» за транспортні витрати, пов'язані з поставкою вугілля складає 10 000,00грн.

Таким чином, договірні зобов'язання позивач виконав належним чином в повному обсязі.

Відповідач свої зобов'язання за спірним договором транспортні витрати на перевезення вантажу не виконав.

В порядку досудового врегулювання спору 28.01.2016р. позивач направив відповідачу вимогу про сплату боргу з врахуванням штрафних санкцій, яка залишена останнім без відповіді та задоволення.

Відтак, позивач звернувся до господарського суду Львівської області із позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 10 000,00грн., 540,00грн. інфляційних втрат, 375,62грн. 3% річних, 1880,55грн. 24% річних та 2232,32грн. пені.

Відповідач заперечив проти позовних вимог, зазначивши, що договір, згідно якого було здійснено спірну поставку по своїй суті є змішаним та містить положення про поставку товару та відшкодування послуг перевезення. Згідно п. 3.1. Договору від 05.11.2014р., між сторонами виникли відносини не надання послуги перевезення, а відшкодування стороні постачальника-позивача витрат, які він оплатив перевізнику. Оскільки позивач не подав доказів понесення витрат в порядку п. 3.1. договору, відтак, позов є безпідставним. Щодо штрафних санкцій, вимоги позивача також є безпідставними, оскільки такий обов'язок компенсувати витрати не є зобов'язанням, яке виникає безпосередньо з договору перевезення, а позивач не є перевізником.

Відповідач вважає, що позивач не є перевізником, а тому підстав для сплати йому транспортних послуг нема. Крім того, на думку відповідача, позивач, має право на відшкодування витрат в порядку п. 3.1. Договору, у випадку сплати останніх перевізнику Укрзалізниці, проте, таких доказів немає. А відтак, позов вважає безпідставним.

При прийнятті рішення суд виходив із наступного.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (ст. 11 ЦК України).

Як підтверджується матеріалами справи, позивач та відповідач уклали договір №511/14-В-02 постачання вугільної продукції від 05.11.2014р., у зв'язку із чим набули взаємних прав і обов'язків.

У відповідності із ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди

Згідно із ч.2 ст.639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Предметом даного спору є стягнення основного боргу за транспортні витрати та нарахованих за несвоєчасну оплату транспортних витрат інфляційних втрат, пені та штрафних санкцій.

Факт виконання позивачем договірних зобов'язань щодо дійсності поставки товару та часткової оплати відповідачем транспортних послуг встановлено рішенням господарського суду Львівської області від 16.10.2015р. у справі № 914/2622/15, яке не оскаржено та набрало законної сили.

В силу положень ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

При цьому, відповідач не оплатив позивачу суму в розмірі 10 000,00грн. транспортних витрат відповідно до видаткової накладної №33 від 28.11.2014р.

Заперечення відповідача про відсутність необхідності оплачувати позивачу транспортні витрати, оскільки відсутні докази відшкодування витрат перевізнику (позивач не є перевізником), судом відхиляються зважаючи на наступне.

Підписання відповідачем видаткової накладної №33 від 28.11.2014р., яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків, зокрема, за послуги по перевезенню вантажу.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 ст. 193 ГК України).

Зобов'язання щодо оплати транспортних витрат виконано відповідачем частково.

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

При цьому, вимога надати докази невиконання або неналежного виконання відповідачем зобов'язань за договором (ст. 610 ЦК України) покладається на позивача. Водночас, стаття 614 ЦК України зобов'язує відповідача надати докази відсутності вини у неналежному виконанні зобов'язання.

Отже, при пред'явленні позову кредитор повинен довести лише факт порушення зобов'язання, він звільняється від обов'язку доводити вину боржника. Тягар доказування відсутності вини в порушенні зобов'язання лежить на боржникові.

Відповідно до положень ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову. При цьому, згідно ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач довів факт порушення відповідачем зобов'язання щодо виплати у повному обсязі належної позивачу винагороди, а висновки та заперечення відповідача про те, що позивачем не вчинено дій, за які необхідно сплатити транспортні витрати за договором є помилковими та не підтверджені належними доказами.

Перевіривши поданий позивачем розрахунок, підстави та правильність нарахування суми інфляційних втрат, відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, за якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, судом встановлено, що позивач правомірно просить стягнути з відповідача 540,00грн. інфляційних втрат.

Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача 375,62грн. 3% річних та 1880,55грн. 24% річних суд зазначає наступне.

Відповідно до умов п. 6.3.3 договору, у випадку порушення строків оплати товару та транспортних витрат, встановлених п.5.2.2. цього договору понад 20 (двадцять) днів, покупець повинен відшкодувати постачальнику річні у сумі нарахованих на несвоєчасну вартість товару та транспортних витрат у розмірі 24 (двадцяти чотирьох) відсотків річних.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено можливість сторонами погодити інший розмір процентів в договорі.

Отже, зазначена норма встановлює право сторони у разі несвоєчасного виконання зобов'язань за договором вимагати від останнього оплати заборгованості та процентів за користування чужими грошовими коштами.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Виходячи із положень вказаної статті, сторони договору можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних.

Якщо укладеним сторонами договором передбачено збільшення розміру процентів у зв'язку з простроченням сплати боргу, розмір ставки, на яку збільшено проценти, слід вважати іншим розміром процентів (п. 4.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 625 ЦК України позовна вимога про стягнення 375,62грн. 3% річних та 1880,55грн. 24% річних є одночасним застосуванням за одне й те саме порушення (строків виконання грошового зобов'язання за договором) свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Відтак, перевіривши поданий позивачем розрахунок 24% річних за прострочення виконання, суд прийшов до висновку задоволити вимогу позивача та стягнути з відповідача 1880,55грн. 24 % річних. Водночас, у задоволенні позовної вимоги в частині стягнення 375,62грн. 3% річних слід відмовити.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 2232,32грн. пені за період 10.09.2015р. по 10.03.2016р. суд зазначає наступне.

Як встановлено судом понесені позивачем транспортні витрати зафіксовані у видатковій накладній №33 від 28.11.2014р.

У п. 6.3.2 договору сторони узгодили, що відповідач за невчасну оплату зобов'язаний сплатити позивачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості несвоєчасно оплаченого або неоплаченого товару та транспортних витрат.

Відповідно до п.5.2.2. договору, покупець оплачує кожну партію товару і транспортні витрати на умовах відстрочення платежу до 10 календарних днів, якщо інше не визначено у специфікації на окрему партію товару.

Згідно із вимогами ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Позивач провів нарахування пені за період 10.09.2015р. по 10.03.2016р., що є порушенням вимог ч. 6 ст. 232 ГК України. Оскільки сторонами підписана видаткова накладна 28.11.2014р., відтак, нарахування слід було проводити з 09.12.2014р. та припинити 09.06.2015р. За вказаних обставин в задоволенні вимоги про стягнення пені слід відмовити повністю.

Судовий збір покладається на відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 4-3, 33, 35, 43, 49, 75, 82-84, 116 ГПК України , суд

ВИРІШИВ:

1.Позовні вимоги задоволити частково.

2.Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_1. ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Приватного підприємства ''Енергозахід" (80000, Львівська область, м. Сокаль, вул. Героїв УПА, 27/71, ідентифікаційний код 36084263) 10 000,00 грн. основного боргу, 1880,55 грн. 24% річних, 540,00 грн. інфляційних втрат та 1 129,96 судового збору.

3.В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4.Наказ видати згідно ст.116 ГПК України.

Повне рішення складено 30.05.2016р.

Суддя Ділай У.І.