РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.05.2016Справа №910/6341/16

За позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Комунального підприємства «Київський метрополітен»

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача -

1) Департаменту комунальної власності м. Києва Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

2) Київська міська рада

про визнання продовженим (пролонгованим) договору № 210-У(Ор)-11 про передачу майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду від 15.10.2011 р. на термін до 12.10.2017 р.

Суддя Андреїшина І.О.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Василенко Т.О.

від третіх осіб: не з'явилися

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Київський метрополітен» про визнання продовженим (пролонгованим) договору про передачу майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду № 210-У(ОР)-11 від 15.10.2011 року на термін до 12.10.2017 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.04.2016 р. за даною позовною заявою порушено провадження у справі № 910/6341/16 та призначено її до розгляду в судовому засіданні на 11.05.2016 на, зобов'язано сторін надати певні документи.

Через відділ діловодства суду 11.05.2016 р. від відповідача надійшов письмовий відзив на позовну заяву, який залучено до матеріалів справи.

Позивач уповноважених представників до судового засідання 11.05.2016 р. не направив, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, вимог ухвали суду не виконав.

Представник відповідача в судове засідання 11.05.2016 р. з'явився.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність залучення до участі у справі третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Департамент комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та Київську міську раду, оскільки Київська міська рада є представником власника майна територіальної громади Києва, до якого відноситься орендоване приміщення за спірним договором оренди, щодо отримання планових надходжень грошових коштів до бюджету міста Києва, а Департамент комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) виступає орендодавцем усіх нежилих приміщень, які перебувають на балансі (в оперативному управлінні) КП «Київський метрополітен»).

У відповідності до ч. 1 ст. 27 Господарського процесуального кодексу України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора або з ініціативи господарського суду.

Таким чином, рішення господарського суду може вплинути на права та обов'язки Київської міської ради та Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Враховуючи наведене, Господарський суд міста Києва з метою з'ясування всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору у даній справі, для забезпечення принципів рівності змагальності сторін у справі, недопущення порушення прав охоронюваних законом інтересів позивача, у зв'язку з неявкою представника позивача у призначене судове засідання, невиконанням ним вимог ухвали суду та у зв'язку із залученням до участі у справі третіх осіб, керуючись ст. 27, ст. 77 ГПК України, ухвалою від 11.05.2016 р. розгляд справи відклав на 25.05.2016 р.; залучив до участі у справі третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Київську міську раду та Департамент комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації); зобов'язав учасників судового процесу надати суду документи та письмові пояснення.

Через відділ діловодства Господарського суду міста Києва 25.05.2016 р. від відповідача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду, які залучено до матеріалів справи.

Представник відповідача в судовому засіданні 25.05.2016 р. надав суду усні пояснення по суті спору; проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Представники позивача та третіх осіб у судове засідання 25.05.2016 р. не з'явились, про поважні причини неявки суду не повідомили, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною в позовній заяві.

Згідно з абз. 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб-підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Враховуючи, що матеріали справи містять докази належного повідомлення позивача та третіх осіб про час та місце судового засідання та про наслідки ненадання ним витребуваних судом документів, то за таких обставин суд приходить до висновку про можливість розгляду справи на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними матеріалами без участі представників вищезазначених учасників судового процесу.

У судовому засіданні 25.05.2016 р. суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення у даній справі.

Розглянувши подані матеріали справи та заслухавши пояснення представника відповідача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

15.10.2011 р. між Комунальним підприємством «Київський метрополітен» (далі - орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (далі - орендар) укладено договір № 210-У (Ор)-11 (далі - договір), відповідно до умов якого (п. 1.1, п. 2.1) орендодавець на підставі рішення Київської міської ради № 590/4028 від 29.04.2010 р. передав, а орендар прийняв в оренду нерухоме майно (частину вестибюлю, визначену відповідно до проектної документації, розробленої ДП «ПІ Укрметротунельпроект», тимчасовими огороджуючими конструкціями (кіосками) орендаря), загальною площею 31,4 кв.м (далі - об'єкт оренди), за адресою: ст. метро «Майдан Незалежності», для торгівлі непродовольчими товарами.

На виконання умов Договору між сторонами підписано та скріплено печатками акт приймання-передачі від 01.11.2011 р. об'єкта оренди орендодавцем орендарю.

Звертаючись з даним позовом, позивач просить суд визнати продовженим (пролонгованим) договір № 210-У (Ор)-11 від 15.10.2011 р. на термін до 12.10.2017.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення», рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Отже, суд дає самостійну оцінку доказам на підставі чинного законодавства і не зв'язаний позицією сторін.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. ст. 11, 629 Цивільного кодексу України, договір є однією із підстав виникнення зобов'язань та обов'язковим для виконання сторонами.

В силу ст. 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 67 Господарського кодексу України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями і громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів.

Відповідно до ст.ст. 14, 526 ЦК України, між сторонами у справі виникли цивільні права і обов'язки (зобов'язання), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору, а одностороння відмова від виконання зобов'язання в силу ст. 525 ЦК України не допускається.

За приписами ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Таким чином, згідно з положеннями чинного законодавства України, правовою підставою користування певним майном є відповідний договір оренди.

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Статтею 3 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» встановлено, що відносини щодо оренди майна, яке перебуває в комунальній власності регулюються договором оренди, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 1 ст. 763 Цивільного кодексу України, договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Частина 1 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» визначає, що термін договору оренди визначається за погодженням сторін.

Відповідно до п. 9.1. договору, цей договір вступає в силу з моменту підписання сторонами і відповідно до рішення Київської міської ради від 29.04.2010 р. № 590/4028 діє з 15.10.2011 р. до 13.10.2014 р. ( два роки 364 дні).

Договір припиняється після спливу строку його дії (ст. 763 ЦК України).

Згідно з п. 9.5. договору, він припиняється, зокрема, в разі закінчення строку, на який його було укладено.

Після закінчення строку дії договору його дія може бути продовжена на підставі рішення Київради (п. 9.3 договору).

Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначив у позовній заяві, що з метою продовження терміну дії договору оренди на наступний термін 11.09.2014 р. листом № 124 від 11.09.2014 р. він звернувся до належного орендодавця орендованого приміщення - Департаменту комунальної власності КМДА (органу, уповноваженого здійснювати управління комунальним майном територіальної громади м. Києва в структурі виконавчого органу Київської міської ради - Київської міської адміністрації) для продовження договору оренди.

Також позивач направив на адресу відповідача заяви № 162 від 16.09.2014 р. та № 202 від 30.10.2014 р., в яких просив надати пакет необхідних документів, що потрібні для звернення до належного орендодавця орендованого приміщення - Департаменту комунальної власності КМДА з метою продовження договору оренди шляхом укладення додаткової угоди до договору оренди.

Позивач стверджує, що протягом одного місяця з дати закінчення договору оренди - тоб то до 13.11.2014 р. не отримував ні від відповідача, ні від власника орендованого приміщення( Київської міської ради), ні від належного орендодавця - Департаменту комунальної власності КМДА, жодних заяв про небажання або відповідача, або власника, або належного орендодавця орендованого приміщення, продовжувати (пролонговувати) на той самий термін дії договору оренди, то, на його думку, термін договору оренди продовжився та той самий термін - 2 роки та 364 календарні дні - тобто до 12.10.2017 року.

30.03.2015 р. позивач отримав від Структурного підрозділу «Служба електропостачання» КП «Київський метрополітен» лист № 30-ЕР від 30.03.2015 р. про відключення сторонніх споживачів.

Так, за твердженнями позивача, з 01.04.2015 р. КП «Київський метрополітен» безпідставно та незаконно припинило електроживлення торгівельного кіоска позивача, що розташований в орендованому приміщенні.

29.05.2015 р. позивач направив до Структурного підрозділу «Служба електропостачання» КП «Київський метрополітен» лист вих. № 398 від 29.05.2015 р. в якому просив відновити електропостачання до орендованого приміщення, та в разі наявності спору, передати його на вирішення суду.

На даний час відповідач не відновив подачу електричного струму до об'єкту оренди позивача.

КП «Київський метрополітен» заперечило позовні вимоги, з посиланням на наступне.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 20.01.2016 р. у справі № 910/28103/15, залишеним в силі постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.04.2016 р. у даній справі, позов задоволено частково: стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь КП «Київський метрополітен» заборгованість в розмірі 53 454,86 грн. та 3 % річних у розмірі 393,15 грн.; виселено ФОП ОСОБА_1 з нерухомого майна, частини вестибюля, визначеного тимчасовими огороджуючими конструкціями (кіосками) ФОП ОСОБА_1; зобов'язано ФОП ОСОБА_1 демонтувати тимчасові огороджуючи конструкції (кіоски), загальною площею 31,4 м кв., що належить ФОП ОСОБА_1 та знаходиться за адресою: місто Київ, станція метро «Майдан Незалежності», частина вестибюля; в іншій частині позову відмовлено; стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь КП «Київський метрополітен» витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 502,68 грн.

Вищевказаними рішеннями суду в справі № 910/28103/15 встановлено, що договір оренди від 15.10.2011 р. № 210-У(Ор)-11 припинився, оскільки протягом місяця після закінчення терміну дії договору орендодавець заперечив проти його продовження, оскільки КП «Київський метрополітен» надіслало на адресу відповідача лист від 17.10.2014 р. № 32, в якому повідомило орендаря про закінчення терміну дії договору, відмову від продовження дії цього договору та вимагало звільнити об'єкт оренди до 12.11.2014 р. та передати орендоване майно позивачу по акту прийому-передачі, як зазначено в п. 7.5, 4.14 договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», в редакції Закону України від 14.03.1995 р. № 98/95-ВР, у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов'язаний повернути орендодавцеві об'єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди.

У відповідності до ч 3 ст. 35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб'єктний склад спору. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Частиною 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той же самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Вищевказана стаття також кореспондується застосованою вище статтею 764 ЦК України, в якій зазначено, що у разі, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку дії договору найму, то за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Так статтею 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» встановлено місячний термін, протягом якого орендодавець або орендар можуть заявити про припинення або зміну умов договору після закінчення його строку.

З даної статті вбачається, що строк звернення з такою заявою не обмежений місяцем саме після закінчення дії договору, а заінтересована сторона може подати заяву і до закінчення строку дії договору оренди, оскільки такі дії не суперечать вказаному закону та узгоджується з іншими нормативно-правовими актами (правова позиція викладена в постанові ВГСУ від 27.01.09. у справі № 51/17).

Припинення відповідачем подачі електропостачання до орендованого позивачем майна не стосується предмету спору в даній справі та може бути предметом окремого судового розгляду.

Позивач посилається на те, що були відсутні будь-які підстави для відмови позивачу в продовженні договору на наступний термін, передбачених п. 12.4 Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва, затвердженого Рішенням Київської міської ради від 22.09.11. № 34/6250.

Відповідно до Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва, затвердженого Рішенням Київської міської ради від 22.09.11. № 34/6250 (далі - Положення), ним врегульовано відносини: передачі в оренду (суборенду) цілісних майнових комплексів, будівель, споруд, приміщень, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва; оцінки об'єкта оренди; порядок передачі майна в оренду на конкурсних засадах та без проведення конкурсу; порядок укладання договорів оренди та порядок внесення змін до договорів оренди.

Згідно з п. 12.1 Положення, внесення змін до договору оренди здійснюється за згодою орендодавця та орендаря.

Пунктом 12.2. Положення встановлено, що метою розгляду питання про зміну умов договору оренди орендар подає заяву та три підписані ним примірники змін до договору до орендодавця.

З метою розгляду питання про зміну істотних умов договору оренди орендар подає заяву, три підписані ним примірники змін до договору та, у випадках, визначених законом, звіт про оцінку об'єкта оренди до Головного управління, райдержадміністрації або підприємства, яке є орендодавцем до закінчення строку дії договору (п. 12.5 Положення).

Орендодавець розглядає подані зміни до договору та в установлені законом строки приймає рішення про їх підписання. Один примірник змін до договору, підписаний орендодавцем, або обґрунтована відмова в підписанні змін направляється орендарю. Зміна істотних умов договору оренди здійснюється за згодою орендодавця та орендаря з обов'язковим попереднім погодженням таких змін Головним управлінням (п. п. 12.2, 12.3 Положення).

Далі, згідно з п. 12.6 - п. 12.9 Положення, райдержадміністрація або підприємство, яке є орендодавцем, протягом 15 робочих днів опрацьовує подані документи та надає до Головного управління пропозиції щодо зміни істотних умов договору оренди, підписані ними примірники змін до договору та, у разі необхідності, звіт про оцінку об'єкта оренди для проведення рецензування. З урахуванням результатів рецензування звіту про оцінку Головне управління протягом 30 календарних днів з дати отримання документів готує і надає до Комісії узагальнені пропозиції щодо зміни істотних умов договору оренди. Комісія на своєму засіданні розглядає надані пропозиції та за результатами розгляду погоджує або відмовляє в погодженні питання щодо зміни істотних умов договору оренди. Орендодавець, на підставі рішення Комісії, погоджує або відмовляє в погодженні зміни істотних умов договору оренди, про що видає відповідний розпорядчий документ.

Відповідно до п. 12.4 Положення, орендарю може бути відмовлено в зміні істотних умов договору оренди у випадку якщо: орендоване майно необхідне для власних потреб територіальної громади міста Києва; орендар не виконував або порушував умови договору оренди, в тому числі в частині своєчасної сплати орендної плати, цільового використання об'єкта; прийнято рішення про реконструкцію об'єкта нерухомості, у зв'язку з чим неможлива подальша експлуатація об'єкта оренди; об'єкт оренди включений до переліку об'єктів, які зарезервовані для розміщення органів державної влади, органів місцевого самоврядування, державних та комунальних підприємств, установ, організацій; прийнято рішення про включення об'єкта до переліку об'єктів майна, які не можуть бути об'єктами оренди; прийнято рішення про приватизацію об'єкта оренди.

Господарський суд зазначає, що посилання позивача на Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради від 22.09.11. № 34/6250, є безпідставним, оскільки воно втратило чинність.

Таким чином, суд дійшов висновку, що такі обґрунтування позивача свідчать про помилкове ототожнення ним правового інституту пролонгації договору оренди державного чи комунального майна (продовження договору на той же строк та на тих самих умовах), закріпленого ч. 2 статті 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», який реалізується внаслідок мовчазної згоди сторін договору, та правового інституту продовження договору оренди на новий строк внаслідок переважного права добросовісного орендаря (ч. 3 статті 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»), та внесення змін до істотних умов договору оренди, реалізація якого в разі незгоди орендодавця може бути предметом спору в господарському суді.

Згідно зі статтею 1 Господарського процесуального кодексу України, юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 20 Господарського кодексу України, кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

З наведених норм вбачається, що чинним законодавством України встановлені способи захисту особами своїх прав та інтересів, при цьому вказані норми не передбачають такого способу захисту прав та інтересів осіб, як визнання продовженим (пролонгованим) договору.

У п. 4.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 12 «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна» дано роз'яснення, згідно з яким господарським судам слід відмовляти в позові про визнання договору оренди продовженим (пролонгованим), оскільки така позовна вимога (без подання доказів наявності спору стосовно такого продовження), є, по суті, вимогою про встановлення юридичного факту, а це не відповідає передбаченим законом (стаття 20 ГК України, стаття 15, частина друга статті 16 ЦК України) способам захисту порушеного права.

Таким чином, предмет позову про визнання договору оренди продовженим не відповідає способам захисту права, передбаченим законом. Зокрема, такий спосіб захисту не міститься в переліках способів захисту права, визначених статтею 16 ЦК України та статтею 20 ГК України. З матеріалів справи також не вбачається встановлення такого способу захисту прав орендаря у договорі, укладеному між сторонами.

Обраний позивачем спосіб захисту не є визнанням права, оскільки останній спосіб захисту застосовується в разі необхідності підтвердження в судовому порядку наявності у певної особи конкретного, визначеного за змістом і за обсягом суб'єктивного права.

Отже, спір про визнання договору продовженим не є спором про наявність чи відсутність цивільного права, а заявлена позовна вимога не є позовом про визнання, у зв'язку з чим не може бути предметом спору та розглядатися самостійно.

Застосування судом заходів, які не приводять до захисту права неприпустимо, оскільки це суперечить завданню суду, визначеному статтею 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до положень якої суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

За таких обставин, позивач реалізував свій намір захистити право та інтерес у спосіб (визнання продовженим (пролонгованим) договору), не передбачений чинним законодавством України, зокрема, ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України.

Аналогічну правову позицію викладено в постановах Вищого господарського суду України № 910/17103/13 від 04.06.2014 р., № 920/197/14 від 11.08.2014 р., № 910/21198/13 від 18.11.2014 р.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

З огляду на все викладене в сукупності, позовні вимоги є такими, що задоволенню не підлягають.

При цьому, згідно з ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, в зв'язку з відмовою в задоволенні позову, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 33, 43, 44, 49, 75, ст. ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 30.05.2016 р.

Суддя І.О. Андреїшина