ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" травня 2016 р.Справа № 922/1208/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аріт К.В.

при секретарі судового засідання Горбачовій О.В.

розглянувши справу

за позовом Комунального спеціалізованого підприємства "Харківгорліфт", м.Харків
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельний торговий будинок", м.Харків
про стягнення 1867,88 гривень
за участю представників:

позивача - ОСОБА_1 (дов. б/н від 30.12.2015 року);

відповідача - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

14.04.2016р. позивач, Комунальне спеціалізоване підприємство "Харківгорліфт", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою про стягнення з відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельний торговий будинок" 1867,88 гривень, з яких 1399,45 гривень боргу, 91,20 гривень інфляційних, 349,28 гривень пені, 27,95 гривень 3% річних. Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача 1378,00 гривень судового збору.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує неналежним виконанням своїх зобов'язань по договору підряду №909, укладеному між сторонами 05.06.2013 р.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 15.04.2016 р. було прийнято вищевказану позовну заяву до розгляду. Провадження у справі було порушено та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 11.05.2016р.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 11.05.2016 р. було відкладено розгляд справи на 24.05.2016 р.

Представник позивача в судовому засіданні 24.05.2016 р. позов підтримував та просив суд його задовольнити.

Відповідач у судове засідання 24.05.2016 р. свого представника не направив, відзив та витребувані документи не надав, про причини неявки суд не повідомив. Про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням.

Враховуючи те, що норми ст.65 Господарського процесуального кодексу України щодо обов'язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що в межах наданих йому повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами, без участі представника відповідача, на підставі ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

Отже, суд, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представника позивача, встановив наступне.

05.06.2013 р. сторони уклали договір підряду №909 про виконання позивачем робіт з технічного обслуговування обладнання систем диспетчеризації.

На підставі п.5.1.5 договору №909 від 05.06.2013 р. відповідач був зобов'язаний не пізніше 10-го числа місяця, наступного за звітним, перерахувати плату згідно з актом виконаних послуг.

Виконання позивачем умов договору підтверджується наступними актами виконаних робіт:

- від 31.05.2015 р. по роботах виконаних у травні 2015 р. -279,89 грн.;

- від 30.06.2015 р. по роботах виконаних у червні 2015 р. -279,89 грн.;

- від 31.07.2015 р. по роботах виконаних у липні 2015 р. -279,89 грн.;

- від 31.08.2015 р. по роботах виконаних у серпні 2015 р. -279,89 грн.

- від 30.09.2015 р. по роботах виконаних у вересні 2015 р. -279,89 грн.

Проте, відповідач не оплатив роботи, виконані у травні-вересні 2015 р., всього на суму 1399,45 гривень.

Позивач направив відповідачу наступні претензії: вих.№1884/0 від 14.12.2015р., №418/0 від 29.03.2016 р., які залишились без відповіді.

Суд, проаналізувавши обставини, вказані у позовній заяві, дійшов висновку про те, що позивач виконав свої зобовязання за спірним договором належним чином та у повному обсязі. Проте, відповідач, в свою чергу, зобовязання за спірним договором не виконав, у зв'язку з чим, у нього утворилась заборгованість перед позивачем у розмірі 1399,45 гривень, яка до цього часу залишається непогашеною.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Отже, надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд дійшов висновку про часткову відмову у позові, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До того ж, частина 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлює те, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

В розумінні статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.853 ЦК України замовник зобов'язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.

Згідно з ч.4 ст.882 ЦК України передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною. Акт підписаний однією стороною може бути визнаний судом недійсним лише у разі, якщо мотиви відмови другої сторони від підписання акту визнані судом обґрунтованими.

Суд встановив, що відповідач підписав та скріпив печаткою підприємства акти приймання-передачі виконаних робіт за спірним договором, перелік претензій (дефектів), необхідних доробок не складав, вимоги щодо неякісного виконання підрядних робіт та усунення дефектів не заявляв.

Враховуючи викладене, та те, що на момент прийняття рішення по справі, у матеріалах справи відсутні будь-які докази погашення відповідачем заборгованості в добровільному порядку, суд вважає заявлену вимогу позивача щодо стягнення з відповідача суми основної заборгованості у розмірі 1399,45 гривень нормативно та документально обґрунтованою, та такою, що підлягає задоволенню.

Щодо заявленої вимоги позивача про стягнення з відповідача 349,28 гривень пені, суд зазначає наступне.

Відповідно до п.5.1.9 Договору за прострочення проведення розрахунків сплачується пеня у розмірі 0,5% від суми заборгованості за кожен день прострочки.

Відповідно до ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Так, за змістом положень договору сторонами передбачена відповідальність у вигляді пені.

Згідно з ст.3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань, розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Таким чином, суд, перевіривши розрахунок позивача щодо нарахованої санкції, перевіривши періоди нарахування останнім вказаної суми пені, з урахуванням Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань та приписів ч.6 ст.232 Господарського кодексу України, дійшов висновку про те, нарахована сума пені підлягає стягненню з відповідача частково в сумі 330,24 гривень. В іншій частині пені слід відмовити, у зв'язку з невірним розрахунком.

Щодо заявленої вимоги позивача про стягнення з відповідача 91,20 гривень суми інфляційних втрат та 27,95 гривень суми 3% річних, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, суд, перевіривши розрахунки позивача щодо кожної із нарахованих санкцій, перевіривши періоди нарахування останнім вказаних сум інфляційних втрат та 3% річних, з урахуванням обґрунтованих сум заборгованості за виконану роботу, дійшов висновку про те, що нараховані суми підлягають стягненню з відповідача частково, а саме з відповідача слід стягнути 89,93 гривень суми інфляційних втрат та 27,95 гривень суми 3% річних. В іншій частині інфляційних слід відмовити, у зв'язку з невірним розрахунком.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, встановивши сторону, з вини якої справу було доведено до суду, суд керується ст.ст.44, 49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких судовий збір покладається на відповідача, з вини якого виник спір, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, суд, керуючись ст.ст.231, 232 Господарського кодексу України, ст.ст. 525, 526, 530, 549, 625, 853, 882 Цивільного кодексу України, ст.ст.22, 33, 34, 43, 44, 49, 77, 82-85 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

В позові відмовити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельний торговий будинок" (, адреса: 61005, м.Харків, пр.Московський, 97, р/р №26002636 в ПАО "ПУМБ" МФО 334851) на користь Комунального спеціалізованого підприємства "Харківгорліфт" (, адреса: 61024, м.Харків, вул.Ярослава Мудрого, 30, п/р №6600 в АТ "Укрсиббанк" у м.Харкові, МФО 351005) 1399,45 гривень боргу, 330,24 гривень пені, 89,93 гривень інфляційних втрат, 27,95 гривень 3% річних та 1363,02 гривень судового збору.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Повне рішення складено 30.05.2016 р.

Суддя ОСОБА_2