ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" травня 2016 р. Справа № 922/453/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя Істоміна О.А. , суддя Плужник О.В.

при секретарі Бєлкіній О.М.

за участю представників сторін:

позивача - не зявився.

відповідача ОСОБА_1 (довіреність № 87/2 від 04.01.16 р.)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ТОВ "Південелектропроект", м. Харків (вх. № 1246Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 12.04.2016 р. у справі № 922/453/16

за позовом ТОВ "Південелектропроект", м. Харків

до ДП "ХЕМЗ", м. Харків

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2016 р. ТОВ "Південелектропроект", м. Харків звернулось до господарського суду Харківської області із позовною заявою до Державного підприємства "Харківський електромеханічний завод" м. Харків, в якій просило суд визнати недійсним з моменту укладення договір №3 про забезпечення пропускного режиму від 01.01.2014 року, укладений між Державним підприємством "Харківський електромеханічний завод "() та ТОВ "Південелектропроект".

Рішенням господарського суду Харківської області від 12.04.2016 року у справі № 922/453/16 (суддя Присяжнюк О.О.) відмовлено в задоволенні позовних вимог повністю.

Позивач подав на зазначене рішення до Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позов в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права.

Так, на думку апелянта, судом першої інстанції не зясовано, чи належать послуги, що визначені спірним договором, під визначення пропускного режиму та, в свою чергу, під визначення охоронної діяльності згідно термінів, встановлених ЗУ «Про охоронну діяльність». Крім того, судом першої інстанції не застосовані положення ч. 2 ст. 9 ЗУ «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» (в редакції, діючий на момент вчинення спірного договору).

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 29.04.2016 р. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 25.05.2016 р.

Відповідач 25.05.2016 р. надав за вх. № 5313 відзив на апеляційну скаргу, в якому проти апеляційної скарги позивача заперечує, просить її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, посилаючись на те, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджені усі фактичні обставини справи, яким надана належна правова оцінка.

В судове засідання, призначене на 25.05.2016 р. представник позивача не зявився, натомість, надав до канцелярії Харківського апеляційного господарського суду клопотання за вх. № 5274 про відкладення розгляду справи, у звязку з находженням представника позивача в іншому судовому засіданні Харківського апеляційного адміністративного суду.

Розглянувши заявлене позивачем клопотання, колегія суддів вирішила у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи відмовити, оскільки воно є необґрунтованим. При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що чинне законодавство не обмежує сторін певним колом осіб, які можуть представляти його в суді, а тому позивач, у разі його бажання бути присутнім у судовому засіданні, повинен був направити іншого представника чи вирішити питання про направлення у до Харківського апеляційного адміністративного суду іншого представника. Разом з тим, у будь-якому випадку позивач повинен був на виконання ухвали апеляційного господарського суду про порушення провадження по справі надати суду апеляційної інстанції письмові пояснення з посиланням на відповідні норми чинного законодавства в обґрунтування своєї позиції по справі та докази на підтвердження фактів, викладених в апеляційній скарзі, однак, жодних дій щодо надання необхідних доказів на обґрунтування своєї апеляційної скарги не здійснив, а натомість заявив клопотання про відкладення розгляду справи.

Враховуючи належне повідомлення позивача про час та місце засідання суду, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу позивача за відсутності його представника, за наявними у матеріалах справи доказами.

На думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення. Крім того, суд приймає до уваги, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, ознайомитись із матеріалами справи, зняти з них копії, надати нові докази тощо).

Беручи до уваги, що відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України обовязок доказування і подання доказів покладено на сторони, суд згідно за статтею 75 Господарського процесуального кодексу України розглядає справу за наявними матеріалами.

Перевіривши повноту встановлених судом обставин справи, надану в рішенні суду їх юридичну оцінку, дослідивши матеріали справи та правильність застосування господарським судом норм матеріального та процесуального права, заслухавши представника відповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін, виходячи з наступного.

Між ДП ХЕМЗ та ТОВ "Південелектропроект" було укладено договір про забезпечення пропускного режиму № 3 від 01.01.2014 року.

Відповідно до п.1.1. договору замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов'язання по оформленню перепусток особам і транспорту по заявкам замовника, здійсненню пропускного режиму, обліку товарно-матеріальних цінностей, що ввозяться та вивозяться.

Як зазначає позивач, останній щороку був вимушений укладати з ДП ХЕМЗ договори на забезпечення пропускного режиму, оскільки, будівля, що належить позивачеві, розташована на території ДП ХЕМЗ, тому і проїзд і прохід до будівлі міг здійснюватися лише через прохідну ДП ХЕМЗ. Така ситуація тривала на протязі кількох років до 2014 року, коли інше підприємство отримало у власність частину прохідної, яка колись належала ДП ХЕМЗ, і позивач отримав можливість домовитися про доступ до своєї будівлі через прохідну іншого підприємства.

Як стверджує позивач, до 2014 року ДП ХЕМЗ зловживав своїми правами, фактично вимушуючи позивача укладати договори про забезпечення пропускного режиму, встановлюючи в односторонньому порядку суму договору, в тому числі так було і зі спірним договором.

В підтвердження вищевикладеного, посилається на п.6.3. спірного договору, в я кому зазначено, що у разі невиконання замовником умов договору по оплаті, виконавець має право, починаючи з дня, наступного за останнім днем строку оплати, припинити надання послуг за договором шляхом недопущення на територію, закріплену за ДП ХЕМЗ, автотранспорту та осіб по заявкам замовника до повного погашення заборгованості замовником за надані виконавцем послуги.

Починаючи з 2014 року, кількість робітників позивача скоротилася в три-чотири рази, зменшилась кількість автотранспорту, що пересікав прохідну, в більшість місяців дії договору взагалі позивач не потребував послуг відповідача щодо здійснення пропуску через прохідну, що значно вплинуло на обсяг наданих позивачеві послуг, витрати на які підлягали відшкодуванню відповідачеві з боку позивача.

Як свідчать матеріали справи, позивач неодноразово направляв відповідачеві листи з приводу перегляду порядку оплати за договором, наголошуючи, що фактично спірний договір є договором на відшкодування витрат відповідача, і просив надати калькуляцію щомісячних витрат, за якою позивач був згодний здійснювати відшкодування витрат відповідача, однак, жодної калькуляції витрат відповідачем позивачеві надано не було.

В свою чергу, відповідач наполягав на сплаті щомісячно 11948,66 грн. з ПДВ (п.4.4. спірного договору), незважаючи на те, що п.4.2. спірного договору передбачено відшкодування вартості виконаних для замовника робіт, та на те, що об'єм робіт відповідача у 2014 році зменшився майже в чотири рази, позаяк у позивача у стільки ж зменшилась кількість осіб та автотранспорту, що перетинали прохідну відповідача, а в деякі місяці - взагалі не було ні осіб ні автотранспорту які б перетинали прохідну.

Тобто, на думку позивача, він був вимушений укласти спірний договір на завідомо невигідних для себе умовах, оскільки, в іншому разі жодної особи або автомобіля позивача не було б пропущену через прохідну відповідача.

При цьому, листами № С-198 від 30.07.14 та № С-240 від 26.08.14 позивач повідомляв відповідача про те, що договір укладений на вкрай невигідних умовах для позивача, що позивач вимушено уклав спірний договір, а також про те, що відповідач не має права надавати послуги з забезпечення пропускного режиму.

Враховуючи вищевикладене, позивач просить суд визнати недійсним договір про забезпечення пропускного режиму №3 від 01.04.2014року.

Крім того, позивач посилався на порушення правочином вимог щодо наявності у відповідача ліцензії на здійснення охоронної діяльності, в силу чого правочин також слід визнати недійсним на підставі ст. 227 ЦК України.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав вимог і заперечень колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Частина 1 статті 202 ЦК України передбачає що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Згідно з абз. 5 підпункту 3.10 п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними №11 від 29.05.2013 року, ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 ЦК України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року передбачено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Отже, правочин, вчинений під впливом тяжкої обставини, носить такі обов'язкові ознаки:

- особа вчиняє такий правочин під впливом тяжкої для неї обставини;

- особа вчиняє правочин на вкрай невигідних для себе умовах;

- особа вчиняє такий правочин добровільно та може бути ініціатором такого правочину;

- особа усвідомлює, що вчиняє такий правочин на вкрай невигідних для себе умовах, але вимушена це зробити під впливом тяжкої обставини.

- друга сторона повинна усвідомлювати, що контрагент перебуває під впливом тяжкої обставини і вчиняє правочин вимушено, та скористатися цим.

Вищевказана постанова Пленуму ВСУ роз'яснює, що тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. При цьому, вкрай невигідними умовами є не просто невигідний правочин, а щоб невигідність була явною та матеріальна втрата була неспіврозмірною з набутим правочином або разюче різнилась з нормальними умовами такого роду договорів (оціночне поняття).

Колегія суддів вважає, що позивачем не доведено існування вкрай невигідних для підприємства умов за договором.

Так, раніше, в 2012 р. та 2013 р. позивачем укладалися аналогічні договори, які виконані сторонами в повному обсязі без будь-яких застережень. Жодних заяв про примус або невигідні умови позивач в ході виконання або після виконання зазначених договорів не робив.

Крім того, на думку колегії суддів, відповідач не мав важелів впливу на позивача, оскільки останній, в разі не пропуску вантажів та співробітників позивача через прохідну ДП «ХЕМЗ» міг захистити свої права шляхом впровадження сервітуту, в тому числі в судовому порядку.

Оцінюючи аргументи позивача щодо відсутності у відповідача ліцензії на здійснення охоронної діяльності, колегія суддів приходить до висновку, що в спірних правовідносинах охоронна діяльність не здійснювалася.

Так, пунктом 4 ч. 1 ст. 1 ЗУ Про охоронну діяльність визначено, що охорона майна - діяльність з організації та практичного здійснення заходів охорони, спрямованих на забезпечення недоторканності, цілісності визначених власником і належних йому будівель, споруд, територій, акваторій, транспортних засобів, валютних цінностей, цінних паперів та іншого рухомого і нерухомого майна, з метою запобігання та/або недопущення чи припинення протиправних дій щодо нього, для збереження його фізичного стану, припинення несанкціонованого власником доступу до нього та забезпечення здійснення власником цього майна всіх належних йому повноважень стосовно нього.

Проаналізувавши норми діючого законодавства колегія суддів зазначає, що послуги пропуску вантажів та співробітників через прохідну не є охоронними послугами в розумінні Закону України "Охоронну діяльність".

Так, згідно статті 7 ЗУ «Про ліцензування видів господарської діяльності» охоронна діяльність відноситься до переліку видів діяльності, що підлягає ліцензуванню.

Статтею 5 ЗУ «Про охоронну діяльність» вказано перелік видів охоронних послуг. А саме, суб'єкт охоронної діяльності на підставі отриманої у встановленому порядку ліцензії надає такі охоронні послуги:

- охорона майна громадян;

- охорона майна юридичних осіб;

- охорона фізичних осіб.

Як вбачається зі спірного договору №3 від 01.01.2014 року, укладеного між позивачем та відповідачем, послуги, що передбачені в ст. 5 ЗУ «Про охоронну діяльність» не надавались. Державне підприємство «Харківський електромеханічний завод» майнові цінності та об'єкти ТОВ «Південелектропроект» під охорону не приймало, заходів по забезпеченню схоронності об'єктів позивача не здійснювало. Єдиним обов'язком ДП «ХЕМЗ» за договором було тільки забезпечення фіксації, контролю переміщення осіб, автомобільного транспорту, матеріальних цінностей, продукції. Тобто, договір про забезпечення пропускного режиму немає жодного відношення до діяльності, що регулюється Законом України «Про охоронну діяльність» та не підлягає ліцензуванню.

В абзаці 4 п. 2.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Отже, оскільки положення договору № 3 про забезпечення пропускного режиму від 01.01.2014року, укладеного між ДП "Харківський електромеханічний завод "() та ТОВ "Південелектропроект" відповідають положенням законодавства, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість та безпідставність вимог позивача, які не підлягають задоволенню.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції щодо необґрунтованості позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що позивачем ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції не надано будь-яких доказів на заявлених вимог. Заперечення позивача фактично зводяться до того, що судом першої інстанції не зясовано, чи належать послуги, що визначені спірним договором, під визначення пропускного режиму та, в свою чергу, під визначення охоронної діяльності згідно термінів, встановлених ЗУ «Про охоронну діяльність», не застосовано положення ч. 2 ст. 9 ЗУ «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» (в редакції, діючий на момент вчинення спірного договору).

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що такі твердження позивача позбавлені належної переконливості, оскільки, як було зазначено в оскаржуваному рішенні, зазначені послуги не є охоронними послугами в розумінні Закону України "Охоронну діяльність", у звязку із чим договір № 3 про забезпечення пропускного режиму від 01.01.2014 року, укладений між ДП "Харківський електромеханічний завод "() та ТОВ "Південелектропроект" не підлягає ліцензуванню.

Беручи до уваги всі наведені обставини в їх сукупності, судова колегія дійшла висновку, що під час розгляду справи господарським судом першої інстанції фактичні обставини справи встановлені на основі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів, висновки суду відповідають обставинам справи та їм надана правильна юридична оцінка, прийняте рішення відповідає нормам чинного законодавства та підстав для його скасування не вбачається.

Враховуючи викладене, керуючи статтями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ТОВ "Південелектропроект", м. Харків на рішення господарського суду Харківської області від 12.04.2016 р. у справі № 922/453/16 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 12.04.2016 р. у справі № 922/453/16 залишити без змін.

Головуючий суддя Слободін М.М.

Суддя Істоміна О.А.

Суддя Плужник О.В.