РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.06.2016Справа №910/6088/16

За позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

про стягнення 17011270,81 грн.

Суддя Гумега О.В.

Представники

від позивача: Саранюк В.М. за довіреністю № 14-72 від 05.06.2015

від відповідача: Деркач Т.Г. за довіреністю № 172/16 від 27.04.2016

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (відповідач) про стягнення 17011270,81 грн., з яких: 1397606,34 грн. 3% річних та сума у розмірі 15613664,47 грн., на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, за період з 21.03.2013 по 30.06.2015.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач неналежним чином виконав зобов'язання, взяті на себе згідно з умовами укладеного між сторонами Договору № 06/09-8 поставки природного газу бюджетним установам та організаціям від 23.01.2009, оскільки товар, поставлений позивачем протягом грудня 2009 року, оплатив частково та з порушенням строку, встановленого умовами вказаного договору, що стало підставою для нарахування позивачем до стягнення з відповідача сум 3% річних та інфляційних втрат.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.04.2016 порушено провадження у справі № 910/6088/15 та призначено розгляд справи на 19.05.2016 о 10:10 год.

26.04.2016 через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі № 910/6088/16 до набрання законної сили рішенням Господарського суду міста Києва від 20.10.2015 у справі № 910/6028/13.

26.04.2016 через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просить суд застосувати позовну давність до вимог про стягнення 3% річних у сумі 15083,06 грн., нарахованих за період з 21.03.2013 по 30.03.2013, оскільки їх нарахування здійснено поза межами строку позовної давності. За розрахунками відповідача розмір інфляційних нарахувань за період з травня 2013 по червень 2015 становить 11996961,00 грн. (тоді як за розрахунком позивача 15613664,47 грн.), а тому в частині стягнення інфляційних нарахувань в сумі 3616703,47 грн. відповідач вважає вимоги позивача безпідставними. Відповідач також вважає, що заявлені позивачем вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних нарахувань не підлягають задоволенню в повному обсязі, враховуючи положення п. 2.2 ст. 2 Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію".

В судове засідання, призначене на 19.05.2016, з'явились представники позивача та відповідача.

В судовому засіданні 19.05.2016 представник позивача надав пояснення на виконання вимог ухвали суду від 08.04.2016 щодо відсутності судових рішень і судових проваджень щодо предмету визначеного спору та щодо періоду нарахування інфляційних втрат. Пояснення позивача залучені судом до матеріалів справи та передані до відділу діловодства суду для реєстрації.

В судовому засіданні 19.05.2016 клопотання відповідач про зупинення провадження у справі, подане 26.04.2016 через відділ діловодства суду, залучене судом до матеріалів справи.

Представник позивача в судовому засіданні 19.05.2016 надав усні пояснення по суті заявлених позовних вимог, позов підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 19.05.2016 проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, поданому 26.04.2016 через відділ діловодства суду.

В судовому засіданні 19.05.2016 суд оголосив перерву до 30.05.2016 об 11:10 год.

30.05.2016 через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшов супровідний лист з документами для долучення документів до матеріалів справи.

В судове засідання, призначене на 30.05.2016, з'явились представники позивача та відповідача.

В судовому засіданні 30.05.2016 представник позивача надав заперечення на відзив на позовну заяву, в яких зазначив, що строк позовної давності переривався зверненням позивача до суду із позовом у справі № 910/6028/13 та станом на дату подання даної позовної заяви (30.03.2016) не сплив. Крім того, вказав на те, що Закон України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" втратив чинність 30.06.2012, а списання заборгованості, передбачене його положеннями, можливе лише за умови дотримання певної процедури, визначеної Порядком списання заборгованості за природний газ та електричну енергії, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.08.2011 № 894 (далі - Порядок). Оскільки відповідач не надав жодних доказів, які б підтверджували факт обов'язковості списання як основного боргу, так і штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат, а також не надав доказів дотримання ним процедури списання заборгованості, позивач вважає нараховані ним 3% річних та інфляційні втрати такими, що не підпадають під дію Закон України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію". Подані позивачем заперечення на відзив залучені судом до матеріалів справи та передані до відділу діловодства суду для реєстрації.

В судовому засіданні 30.05.2016 здійснювався розгляд клопотання відповідача, поданого 26.04.2016 через відділ діловодства суду, про зупинення провадження у справі № 910/6088/16 до набрання законної сили рішенням Господарського суду міста Києва від 20.10.2015 у справі № 910/6028/13. Вказане клопотання судом відхилене.

Представник позивача в судовому засіданні 30.05.2016 надав усні пояснення по суті заявлених позовних вимог, позов підтримав з урахуванням заперечень на відзив, поданих 30.05.2016 в судовому засіданні.

Представник відповідача в судовому засіданні 30.05.2016 проти позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну, поданому 26.04.2016 через відділ діловодства суду.

В судовому засіданні 30.05.2016 суд оголосив перерву до 02.06.2016 о 10:50 год.

02.06.2016 через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшли пояснення, в яких останній звернув увагу суду на висновки Вищого господарського суду України за результатами перегляду в касаційному порядку справ № 910/6416/13, № 910/9899/13, № 910/6858/13, в яких, зокрема, розглядалось питання правомірності стягнення 3% річних та інфляційних втрат, що відповідають критеріям, визначеним у п. 2.2 ст. 2 Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію". В якості додатків до наведених пояснень відповідач залучив роздруківки відповідних постанов Вищого господарського суду України з Єдиного державного реєстру судових рішень.

В судове засідання, призначене на 02.06.2016, з'явились представники позивача та відповідача.

В судовому засіданні 02.06.2016 представник позивача позов підтримав у повному обсязі, а представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог з урахуванням всіх поданих сторонами та залучених судом до матеріалів справи документів.

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 02.06.2016 було проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 4 ст. 85 ГПК України.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, оглянувши в судових засіданнях оригінали документів, копії яких знаходяться в матеріалах справи, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

23.01.2009 між позивачем (постачальник) та відповідачем (покупець) укладено Договір № 06/09-8 поставки природного газу бюджетним установам та організаціям (далі - Договір або Договір № 06/09-8 від 23.01.2009), згідно з умовами якого постачальник зобов'язався передати покупцю у 2009 році природний газ в обсязі до 1050 млн. куб.м згідно погодженого графіку, а останній зобов'язався прийняти та оплатити газ на умовах цього договору.

Згідно з п. 5.1 Договору розрахунки за газ покупець здійснює грошовими коштами в національній валюті України шляхом перерахування на рахунок постачальника протягом місяця, в якому здійснюється постачання газу. Остаточний розрахунок проводиться покупцем на підставі акту приймання-передачі газу до 25-го числа місяця, наступного за місяцем поставки.

Строк дії Договору відповідно до умов п. 10.1 Договору встановлений з моменту його підписання сторонами і діє в частині поставки газу з 1 січня до 31 грудня 2009 року, в частині проведення розрахунків за газ - до їх повного здійснення.

Оскільки відповідач належним чином не виконав зобов'язання з оплати отриманого природного газу згідно Договору № 06/09-8 від 23.01.2009, Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" у квітні 2013 року звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" про стягнення 38129020,38 грн., з яких: 20437752,98 грн. основного боргу, 11970198,80 грн. інфляційних нарахувань, 5721068,60 грн. 3% річних.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.10.2015 у справі № 910/6028/13 (суддя Паламар П.І.) вищевказаний позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 20437752,98 грн. основного боргу, 36888,60 грн. витрат по оплаті судового збору. В іншій частині позову відмовлено, з огляду на те, що утримавшись від нарахування фінансових санкцій до та під час дії Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію", позивач не вправі нараховувати ці суми після втрати чинності цим законом, оскільки здійснення прав у такий спосіб всупереч вимог ч. 2 ст. 13 ЦК України порушує права відповідача, позбавляє його можливості списання заявлених сум, призводить до не передбачених чинним законодавством матеріальних втрат його як суб'єкта паливно-енергетичного комплексу.

Під час розгляду справи № 910/6028/13 судом було встановлено, зокрема, що позивач передав відповідачу протягом 2009 року куб.м природного газу вартістю ,65 грн., а відповідач оплатив одержаний газ у розмірі ,67 грн., у зв'язку з чим суд дійшов висновку, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 20437752,98 грн. боргу ,65 грн. - ,67 грн.).

Рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2015 у справі № 910/6028/13 залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.05.2016 у справі № 910/6028/13.

Частиною 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначив, що у справі № 910/6028/13 нарахування 3% річних та інфляційних втрат на суму заборгованості відповідача з оплати природного газу, наданого позивачем протягом січня - грудня 2009, було здійснено станом на 20.03.2013.

З огляду на те, що відповідач не виконав належним чином умови Договору, позивач за період з 21.03.2013 по 30.06.2015 донарахував на заборгованість за газ, отриманий відповідачем протягом грудня 2009 року, 3% річних у розмірі 1397606,34 грн. та 15613664,47 грн. інфляційних втрат.

Отже, предметом розгляду спору у даній справі є вимоги позивача про стягнення з відповідача вищевказаних сум 3% річних та інфляційних втрат за період з 21.03.2013 по 30.06.2015, нарахованих на заборгованість відповідача з оплати природного газу, отриманий протягом грудня 2009 року.

Згідно з ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ч. 1 ст. 174 ГК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

В силу приписів ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Разом з тим, судом враховано, що 04.06.2011 набрав чинності Закон України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" № 3319-VI від 12.05.2011 (далі - Закон).

Дія вказаного Закону поширюється на підприємства незалежно від їхніх форм власності, що виробляють, транспортують і постачають теплову та електричну енергію, надають послуги з диспетчерського управління об'єднаною енергетичною системою України, суб'єктів господарювання, що здійснюють постачання природного газу та електричної енергії за регульованим тарифом, Національну акціонерну компанію "Нафтогаз України" та її дочірні підприємства ДК "Газ України", ДК "Укртрансгаз", ДК "Укргазвидобування", ДАТ "Чорноморнафтогаз" та ДП "Енергоринок" (ст. 1 Закону) .

Отже, дія Закону поширюється на Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та Дочірню компанію "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", які є сторонами даного спору.

Згідно з п. 2.2 ст. 2 вказаного Закону підлягає списанню заборгованість, у тому числі встановлена судовим рішенням, з пені, штрафних та фінансових санкцій (3% річних та індекс інфляції), які нараховані підприємствам, визначеним у статті 1 цього Закону, на заборгованість за природний газ, спожитий ними у період з 1 січня 1997 року до 1 січня 2011 року, і несплачена станом на дату набрання чинності цим Законом.

Судом встановлено, що фінансові санкції (3% річних та інфляційні втрати) в спірному випадку нараховані позивачем на заборгованість за природний газ, спожитий відповідачем протягом грудня 2009 року, тобто в межах періоду з 01.01.1997 по 01.01.2011, визначеного у п. 2.2 ст. 2 Закону.

Також судом встановлено, що заборгованість за природний газ, спожитий відповідачем протягом грудня 2009 року, не була сплачена станом на 04.06.2011 (дату набрання чинності Законом) та ще існувала станом на 20.10.2015 (день винесення Господарським судом міста Києва рішення у справі № 910/6028/13).

Щодо доводів позивача, викладених в запереченнях на відзив, про те, що списання заборгованості, передбачене положеннями Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію", можливе лише за умови дотримання певної процедури, визначеної Порядком, суд зазначає наступне.

Положеннями ст. 2 Закону передбачено як списання заборгованості за природний газ, так і заборгованості з штрафних та фінансових санкцій нарахованих на заборгованість за природний газ.

Однак, на відміну від списання заборгованості за природний газ ДК "Газ України" перед НАК "Нафтогаз України", яка відповідно до п. 2.1.1 Закону та п. 9 Порядку обмежена сумами, що списані підприємствами перед ДК "Газ України", заборгованість з штрафних та фінансових санкцій, визначена п. 2.2 ст. 2, не містить таких обмежень.

А тому, сума списання заборгованості із сплати пені, штрафних та фінансових санкцій, в силу положень п.п. 6, 7 Порядку, не обмежена протоколами учасників процедури, а самостійно визначається у відповідних договорах, що укладаються між учасниками процедури списання відповідно до Цивільного та Господарського кодексів України і здійснюється такими учасниками самостійно.

При цьому, положення ст. 2 Закону носять імперативний характер, що передбачає обов'язок суб'єктів, визначених у ст. 1 Закону, а не право на списання.

Посилання ж у п. 2.2 ст.2 Закону на "підприємства, визначені у статті 1 цього Закону", означає, що до цих підприємств належить, зокрема, і ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України".

А тому, враховуючи імперативний характер норми, а також ту обставину, що списання сум заборгованості з пені, штрафних та фінансових санкцій, визначених п. 2.2 ст. 2 Закону, не обмежено, а визначається у відповідних договорах, позивач, як учасник процедури, визначений у ст. 1 Закону, зобов'язаний самостійно списати заборгованість відповідача з штрафних та фінансових санкцій і не обмежений діями відповідача щодо списання.

Таким чином, за вказаним Законом відповідач мав право списати заборгованість з пені, штрафних та фінансових санкцій, які нараховані на заборгованість за газ, спожитий у період з 01.01.1997 до 01.01.2011

Закон втратив чинність 30.06.2012.

Отже, нарахування позивачем інфляційних втрат та 3% річних, які були нараховані останнім на заборгованість за природний газ, спожитий у 2009 році, після втрати чинності Законом України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію", позбавляє відповідача права на списання.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства; при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. (ч. 3 ст. 13 ЦК України).

Згідно ч. 4 ст. 14 ЦК України, особа може бути звільнена від цивільного обов'язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства ( ч. 2 ст. 15 ЦК України).

Згідно п. 6 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства, зокрема є справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до п. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Як вбачається з позовної заяви, позивач має намір після втрати чинності Законом, стягнути на свою користь суми 3% річних та інфляційні втрати, нараховані ним на заборгованість за природний газ, спожитий відповідачем протягом грудня 2009 року.

Натомість, суд вважає, що позивач не вправі нараховувати ці суми після втрати чинності Законом, оскільки здійснення прав у такий спосіб всупереч вимог ч. 2 ст. 13 ЦК України порушує права відповідача, позбавляє його можливості списання заявлених сум, призводить до непередбачених чинним законодавством матеріальних втрат його як суб'єкта паливно-енергетичного комплексу. Аналогічна правова позиція міститься у постановах Вищого господарського суду України від 29.03.2016 у справі № 910/6416/13, від 18.05.2016 у справі № 910/9899/13, від 25.05.2016 у справі № 910/6858/13.

Приписами статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, зважаючи на встановлені обставини справи, а також враховуючи, що Закон України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" був прийнятий з метою вирішення проблеми боргів, що накопичилися між підприємствами паливно-енергетичного комплексу та поліпшення фінансово-економічного стану в паливно-енергетичному секторі економіки, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 1397606,34 грн. та суми, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, у розмірі 15613664,47 грн. задоволенню не підлягають.

Стосовно спливу позовної давності, про застосування якої відповідачем заявлено у відзиві на позовну заяву, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Пунктом 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" роз'яснено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Оскільки судом відмовлено в задоволенні позовних вимог з огляду на їх необґрунтованість, позовна давність застосуванню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України встановлено, що у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що в задоволенні позовних вимог судом відмовлено, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 34, 35, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до ч. 5 ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги (ч. 1 ст. 93 ГПК України), якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 03.06.2016

Суддя Гумега О.В.