РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.04.2016Справа №910/1571/16

За позовом Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Жуляни Торг Сервіс»

Третя особа , яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

про стягнення 5600,40 грн.

Суддя Селівон А.М.

Представники сторін:

Від позивача: Цимбаліст В.В. - представник, довіреність №155/1/03-100 від 12.01.2016;

Від відповідача : не з'явились ;

Від третьої особи : не з'явились .

В судовому засіданні на підставі ч.2 ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Комунальне підприємство «Київжитлоспецексплуатація» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Жуляни Торг Сервіс» про стягнення 4012,69 грн., а саме 2900,78 грн. заборгованості з орендної плати за договором № 2024 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 24.09.15 р., 720,56 грн. компенсації витрат підприємства за користування земельною ділянкою, 321,37 грн. пені, 21,90 грн. процентів річних, 48,08 грн. втрат від інфляції, а також витрат по платі судового збору в розмірі 1378,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов Договору №2024 про передачу майна територіальної громади м. Києва в оренду від 24.09.2015 р. в частині несвоєчасного внесення орендної плати та компенсації витрат підприємства за користування земельною ділянкою, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем, за наявності якої останнім нараховані пеня, проценти річних та втрати від інфляції у зазначених вище розмірах.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.02.2016 р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 910/1571/16 та призначено до розгляду на 01.03.2016 р. Також цією ухвалою залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

Ухвалою господарського суду м. Києва від 01.03.2016 р. розгляд справи відкладено на 31.03.2016 р.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 31.03.2016 р. за клопотанням представника позивача продовжено процесуальний строк розгляду спору на п'ятнадцять днів та відкладено розгляд справи на 13.04.2016 р.

У судове засідання 01.03.2016 р. з'явились уповноважені представники позивача та третьої особи.

Уповноважений представник відповідача у судове засідання 01.03.2016 р. не з'явився.

Копії ухвал суду від 05.02.2016 р., які направлялись відповідачу на адреси: 03169, м. Київ, вул. Радянська, 3, літ. А, та 03169, м. Київ, вул. Комсомольська, 8 (яка співпадає з даними щодо місцезнаходження відповідача згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань) на час проведення судового засідання 01.03.2016 повернулись на адресу Господарського суду м. Києва з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання» та «адресату не вручено».

У судові засідання 31.03.2016 р. та 13.04.2016 р. з'явився уповноважений представник позивача.

Уповноважені представники відповідача та третьої особи у судові засідання 31.03.2016р. та 13.04.2016 р. не з'явились.

Про дату, час і місце розгляду даної справи 31.03.2016 р. третя особа повідомлена належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення: № 399.

Копія ухвали суду від 31.03.2016 р., яка направлялись третій особі на адресу: 01001, м. Київ, вул. Хрещатик, 10, на час проведення судового засідання 13.04.2016 на адресу Господарського суду м. Києва не повернулась.

Судом здійснено запит з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштового відправлення № 383, в якому зазначено, що станом на 07.04.2016 р. поштове відправлення вручено адресату за довіреністю.

Копії ухвал суду від 01.03.2016 р., які направлялись відповідачу на адресу: 03169, м. Київ, вул. Радянська, 3, літ. А та 03169, м. Київ, вул. Комсомольська, 8, (яка співпадає з даними щодо місцезнаходження відповідача згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань), на час проведення судового засідання 01.03.2016 повернулись на адресу Господарського суду м. Києва з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання» та адресату не вручено.

Копії ухвал суду від 31.03.2016 р., які направлялись відповідачу на адресу: 03169, м. Київ, вул. Радянська, 3 , літ. А та 03169, м. Київ, вул. Комсомольська, 8, (яка співпадає з даними щодо місцезнаходження відповідача згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань), на час проведення судового засідання 01.03.2016 р. на адресу Господарського суду м. Києва не повернулись.

Судом здійснено запити з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштових відправлень № 367, № 375, в яких зазначено, що станом на 13.04.2016 поштові відправлення надійшли 07.04.2016 до відділення зв'язку "Київ 169" та адресату не вручені.

Інші дані (адреси), за якими можна встановити місцезнаходження відповідача, позивачу та третій особі невідомі.

Суд зазначає, що до повноважень господарських судів не віднесено встановлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Окрім того, пунктом 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.11 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (далі - Постанова №18) роз'яснено, що за змістом статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

З огляду на приписи ст. 64 Господарського процесуального кодексу України та п. 3.9.1. Постанови №18 суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений судом про час і місце розгляду справи судом.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 01.03.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшло клопотання б/н від 24.02.2016 р. щодо долучення документів до матеріалів справи, зокрема, заява, в якій позивач повідомляє суд, що у провадженні господарських судів України або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішує спір, справи зі спору між сторонами цієї справи, про цей же предмет і з тих же підстав відсутні та немає рішення цих органів з такого спору. Клопотання судом задоволено, документи долучені до матеріалів справи.

Також, судом повідомлено, що до початку судового засідання 01.03.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшло клопотання №155/1/03-1582 від 25.02.2016 р., в якому позивач просить включити до складу судових. витрат - витрати, понесені Комунальним підприємством «Київжитлоспецексплуатація» у розмірі 64,60 грн. за надання витягу з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців з інформацією про відповідача. Клопотання долучено судом до матеріалів справи.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 31.03.2016 р. через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи б/н від 30.03.2016 р. та заява про збільшення розміру позовних вимог № 155/1/03-2171 від 18.03.2016, в якій позивач просить суд стягнути з відповідача 4299,07 грн. заборгованості з орендної плати, 1060,98 грн. компенсації витрат підприємства за користування земельною ділянкою, 321,37 грн. пені, 48,08 грн. втрат від інфляції та 21,90 грн. процентів річних, всього 5751,40 грн. Документи судом долучено до матеріалів справи.

До початку судового засідання 13.04.2016р. через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшло клопотання б/н від 11.04.2016р. про долучення документів до матеріалів справи, до якого додані, зокрема, довідки про розрахунок пені, відповідальності за порушення грошового зобов'язання - процентів річних та довідка - розрахунок інфляційних втрат, які судом долучено до матеріалів справи.

Розглянувши в судовому засіданні 13.04.2016р. позовну заяву та подану заяву про збільшення розміру позовних вимог суд зазначає, що згідно ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Згідно п. 3.12 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.11 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 ГПК з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу.

Предметом позову є матеріально - правова вимога про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу до відповідача, що кореспондується зі способами захисту цього права чи інтересу, передбаченими ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

Згідно п. 7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.12р. "Про судове рішення" зміна предмета або підстав позову за заявою позивача допустима лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та якщо при цьому не порушено процесуальних прав відповідача, передбачених статтями 22 і 23 ГПК, і відповідачеві було надано можливість подання доказів щодо нового предмета або підстав позову та наведення його доводів у судовому засіданні. Волевиявлення позивача повинно викладатись у письмовій формі.

З огляду на вищевикладене заява про збільшення розміру позовних вимог судом розцінена як заява про зміну предмету позову, оскільки позивачем здійснено збільшення періоду заборгованості, за який заявлено до стягнення суму основного боргу, на два місяці, а саме лютий та березень 2016р.

Окрім того, розглянувши в судовому засіданні 13.04.16 р. зміст позовної заяви, заяви про збільшення розміру позовних вимог (про зміну предмету позову) та подане представником позивача клопотання б/н від 11.04.16 р., до якого додані розрахунки пені, процентів річних та втрат від інфляції, згідно яких позивачем нараховано 180,04 грн. пені, 12,23 грн. процентів річних та 56,57 грн. втрат від інфляції, суд зазначає, що згідно п. 3.10 Постанови № 18 під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено у позовній заяві. Згідно з частиною третьою ст. 55 ГПК України ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої вирішується спір.

Отже, виходячи зі змісту позовної заяви, заяви про збільшення розміру позовних вимог (зміну предмету позову) та поданих позивачем розрахунків, суд розцінює останні як заяву про збільшення розміру позовних вимог в частині втрат від інфляції та зменшення позовних вимог в частині пені та процентів річних.

Таким чином, розглянувши в судовому засіданні 13.04.16 р. подану позивачем заяву про збільшення розміру позовних вимог (заяву про зміну предмету позову) та розрахунки позивача (заяви про збільшення/зменшення розміру позовних вимог), враховуючи, що зміна предмету позову та зменшення розміру позовних вимог є правом позивача, передбаченим ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, не суперечить законодавству, не порушує не порушує чиї-небудь права та охоронювані законом інтереси, зокрема, процесуальні права відповідача, передбачені ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, а саме відповідачу було надано можливість надання заперечень щодо нового предмета позову та наведенні його доводів у судовому засіданні, вищевказана заява про збільшення розміру позовних вимог (про зміну предмету позову) та розрахунки (заява позивача про зменшення позовних вимог в частині пені та процентів річних) прийняті судом до розгляду і спір вирішується з їх урахуванням.

Проте, зважаючи на той факт, що розрахунок втрат від інфляції (заяву про збільшення позовних вимог в цій частині) позивачем подано в судовому засіданні 13.04.16 р., зокрема, відповідачу не було надано можливість надання заперечень щодо зміни розміру предмета позову в цій частині та наведенні його доводів у судовому засіданні, суд не приймає вищевказаний розрахунок позивача про збільшення позовних вимог в частині втрат від інфляції та розглядає спір в межах попередньо заявленого розміру втрат від інфляції в сумі 48,08 грн.

Заяв та клопотань процесуального характеру від відповідача та третьої особи на час проведення судових засідань 01.03.16 р., 31.03.16 р. та 13.04.16 р. до суду не надходило.

Про поважні причини неявки представників відповідача та третьої особи в судові засідання 31.03.16 р. та 13.04.16 р. суд не повідомлено.

Документи, витребувані ухвалами суду від 05.02.16 р., 01.03.16 р. та 31.03.16 р., відповідачем та третьою особою суду не надані.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання 13.04.16 р. позивачем суду не надано.

Суд наголошує, що відповідно до 2.3 постанови № 18 якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно п. 3.9.2 Постанови № 18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представників відповідача та третьої особи в судові засідання обов'язковою не визнавалась, сторони не скористалась належним їм процесуальним правом приймати участь в судових засіданнях, відповідачем не надано суду відзиву на позовну заяву, третьою особою - будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, беручи до уваги відсутність процесуальних заяв та клопотань відповідача та третьої особи на час розгляду справи 13.04.16 р. та той факт, що представник позивача проти розгляду справи за відсутності представників вказаних сторін не заперечував, суд, згідно ст. 75 Господарського процесуального кодексу України здійснював розгляд справи за відсутності уповноважених представників відповідача та третьої особи, виключно за наявними у справі матеріалами.

При цьому, оскільки суд неодноразово відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи обмежені процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Враховуючи відсутність клопотань від представників сторін про здійснення фіксації судових засідань технічними засобами засідання господарського суду по розгляду даної справи проведені без фіксації технічними засобами. Судовий процес відображено у протоколах судового засідання.

Перед початком розгляду справи у судових засіданнях представників сторін ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представники позивача та третьої особи у судових засіданнях повідомили суд, що права та обов'язки їм зрозумілі.

Відводу судді представниками сторін не заявлено.

В судовому засіданні 13.04.16 р. представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог (зміну предмету позову) та розрахунків (заяви про зменшення розміру позовних вимог), відповів на питання суду.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судових засіданнях пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими сторонами доказами, суд

В С Т А Н О В И В:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 24 вересня 2015р. між Департаментом комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації (орендодавець за договором, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача у справі), Товариством з обмеженою відповідальністю «Жуляни Торг Сервіс» (орендар за договором, відповідач у справі) та Комунальним підприємством «Київжитлоспецексплуатація» (балансоутримувач за договором, позивач у справі) укладено договір № 2024 про передачу майна територіальної громади м. Києва в оренду (далі - Договір), відповідно до якого орендодавець на підставі засідання постійної комісії Київської міської ради з питань власності від 25.08.2015 р. Протокол №43 передає, а орендар приймає в оренду нерухоме майно (нежитлові приміщення), що належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва (далі - об'єкт оренди), яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Радянська, буд. №3 літера А для розміщення суб'єкта господарювання, що здійснює побутове обслуговування населення (п.1 Договору).

Відповідно до п. 2.1. Договору об'єктом оренди є нежитлові приміщення, загальною площею 23,00 кв. м, в тому числі 1 поверх - 17,70, 1 поверх - 5,30кв.м., згідно з викопіюванням з поверхового плану, що складає невід'ємну частину договору.

Розділами 3-8 Договору сторони погодили орендну плату, обов'язки сторін, права сторін, відповідальність сторін, відновлення об'єкту оренди та умови його повернення тощо.

Відповідно до п. 9.1 Договору цей договір є укладеним з моменту підписання його сторонами і діє з 24.09.2015 р. по 22.09.2018 р.

Вказаний Договір підписаний уповноваженими представниками балансоутримувача, орендодавця та орендаря та скріплений печатками сторін.

Судом встановлено, що укладений Договір за своїм змістом та правовою природою є договором найму (оренди), який підпадає під правове регулювання норм глави 58 Цивільного кодексу України та §5глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ). В силу частини 6 названої статті до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Аналогічне визначення договору оренди міститься і в ст. 759 Цивільного кодексу України.

Водночас, оскільки орендоване майно є комунальною власністю, то відносини сторін даного Договору регулюються також Законом України «Про оренду державного та комунального майна», який є спеціальним законом з питань оренди комунального майна та, відповідно до частин 1, 2 ст. 1, регулює організаційні відносини, пов'язані з передачею в оренду майна державних підприємств, установ та організацій, або перебуває у комунальній власності (далі - підприємства), їх структурних підрозділів, та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності; майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання державного майна, або майна, що перебуває у комунальній власності.

Відповідно до п. 1 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Статтею 1 зазначеного Закону встановлено, що право комунальної власності - це право територіальної громади володіти, користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй як безпосередньо так і через органи місцевого самоврядування.

Згідно п. 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правоможності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності.

До відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад, у відповідності до ст. 29 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», належить, зокрема, управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад.

Відповідно до Розпорядження Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) від 10.12.2010 р. №1112 споруда, в якій знаходяться спірні приміщення, закріплена на праві господарського відання за Комунальним підприємством «Київжитлоспецексплуатація».

Статутом комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» (п.п. 2.2.2, 2.2.5) передбачено, що одним з предметів діяльності позивача є ведення обліку нежитлового фонду, закріпленого на праві господарського відання за позивачем. Забезпечення контролю за виконання орендарями умов договорів оренди майна територіальної громади міста Києва, орендодавцем та/або балансоутримувачем якого є позивач, у т.ч. в частині сплати орендної плати та інших платежів.

У відповідності до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Згідно ст. 765 Цивільного кодексу України наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

Частиною 1 статті 13 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачено, що передача об'єкта оренди орендодавцем орендареві здійснюється у строки і на умовах, визначених у договорі оренди.

За умовами п. 4.1 Договору орендодавець зобов'язаний протягом 30 календарних днів з моменту підписання цього Договору з додатками передати по акту приймання-передачі об'єкт, а орендар прийняти по акту приймання-передачі об'єкт.

Як вбачається з матеріалів справи, у відповідності до умов Договору позивач передав, а відповідач прийняв у орендне користування приміщення у нежитловому будинку, що перебуває на балансі КП «Київжитлоспецексплуатація», загальною площею 23,00 кв. м (в т.ч. корисна - 17,3 кв. м, МЗК - 5,3 кв.м) розташоване за адресою: м. Київ, вул. Радянська, 3 літ. А, що підтверджується відповідним належним чином оформленим трьохстороннім актом приймання-передачі об'єкта оренди за Договором від 24.09.2015 р. (додаток № 1 до Договору).

Згідно п. 2.2. Договору вартість об'єкта оренди, згідно із затвердженим 03 липня 2015 року висновком про вартість майна станом на 31 березня 2015 року становить 288 090,00 грн.

Пунктом 2.3. Договору передбачено, що стан об'єкта на дату передачі його орендареві визначається в акті приймання-передачі за узгодженим висновком підприємства-балансоутримувача і орендаря.

Передача об'єкта в оренду не тягне за собою виникнення в орендаря права власності на цей об'єкт. Власником об'єкта залишається територіальна громада міста Києва, а орендар користується ним протягом строку оренди (п. 2.5 Договору).

За змістом частини 1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Частиною 1 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» встановлено, що термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п'ять років, якщо орендар не пропонує менший термін.

Як зазначалось вище, за умовами п. 9.1 Договору цей договір діє з 24.09.2015 р. по 22.09.2018 р.

За таких обставин, господарським судом встановлено, що позивачем та третьою особою було належним чином виконано свій обов'язок з передачі Товариству з обмеженою відповідальністю «Жуляни Торг Сервіс», орендованого приміщення на підставі Договору №2024 про передачу майна територіальної громади м. Києва в оренду від 24.09.2015 р., а відповідачем прийнято вказане приміщення в оренду без будь - яких зауважень.

Статтею 762 Цивільного кодексу України та статтею 286 Господарського кодексу України визначено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму; плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 3 ст. 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» встановлено обов'язок орендаря вносити орендну плату своєчасно та в повному обсязі.

Згідно частин 1 та 3 ст. 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендар за користування об'єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності, строки внесення орендної плати визначаються у договорі.

Відповідно до п.3.1 Договору орендна плата визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати за майно територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду, затвердженої рішенням Київської міської ради від 21.04.2015 р. №415/1280 і становить без ПДВ за базовий місяць оренди серпень 2015 р.: 59,95 грн. за 1 кв. м на площу 17,70 кв. м (корисна площа); 11,99 грн. за 1 кв. м на площу 5,30 кв.м. (МЗК), що складає: 1124,75 грн. Згідно з рішенням Київської міської ради від 21.04.2015 р. №415/1280 орендна плата до 14.07.2016 р. становить без ПДВ: 29,98 грн. за 1 кв. м на площу 17,70 кв. м (корисна площа); 06,00 грн. за 1 кв. м на площу 5,30 кв.м. (МЗК), що складає: 562,38 грн. за серпень 2015 року.

Пунктом 3.1.1 Договору передбачено, що крім орендної плати орендар сплачує компенсацію витрат підприємства за користування земельною ділянкою, на якій розташований об'єкт оренди, яка за серпень 2015 р. складає 141,84 грн. на місяць.

Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць (п. 3.2 Договору).

Згідно п. 3.6. Договору орендна плата та компенсація витрат підприємства за користування земельною ділянкою сплачується орендарем на рахунок підприємства, за якими закріплене майно на праві господарського відання чи оперативного управління (балансоутримувача) починаючи з дати підписання акта приймання - передачі.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 251 Цивільного кодексу України визначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Пунктом 3.7. Договору передбачено, що орендна плата та компенсація витрат підприємства за користування земельною ділянкою сплачується орендарем незалежно від наслідків господарської діяльності орендаря щомісячно не пізніше 5 числа наступного місяця.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, з доданої позивачем до позову довідки, та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, відповідач у визначений Договором строк орендні платежі та компенсацію витрат балансоутримувача за користування земельною ділянкою не здійснив, у зв'язку з чим станом на 15.03.2016 р. за Товариством з обмеженою відповідальністю «Жуляни Торг Сервіс» обліковується прострочена заборгованість по орендній платі за період з 24.09.2015 р. по 31.03.2016 р., що в сумі становить 4 299,07 грн., та заборгованість з компенсації витрат за користування земельною ділянкою за період з 24.09.2015 р. по 31.03.2016 р. в сумі 1 060,98 грн.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, відповідач свої зобов'язання щодо здійснення орендних платежів за оренду нежилого приміщення на загальну суму 4 299,07 грн. та компенсації витрат балансоутримувачаза користування земельною ділянкою у сумі 1 060,98 грн. у встановлений строк, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору не виконав, в результаті чого у відповідача утворилась прострочена заборгованість перед позивачем за наведеним Договором у зазначеному вище розмірі, яку останній просив суд стягнути в позовній заяві та заяві про збільшення розміру позовних вимог (про зміну предмету позову).

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст.129 Конституції України, ст. 4-2,4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Саме змагальність сторін, яка реалізується в господарському процесі через ст. 33 ГПК України дає змогу суду всебічно, повно та об'єктивно з'ясувати всі обставини справи та внаслідок чого ухвалити законне, обґрунтоване і справедливе рішення у справі.

Тобто, вказана норма Господарського процесуального кодексу України зобов'язує доводити свою правову позицію саме ту сторону, яка на неї посилається.

При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Доказів визнання недійсним Договору №2024 про передачу майна територіальної громади м. Києва в оренду від 24.09.2015 або його окремих положень суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірного Договору на час його підписання та на протязі виконання з боку сторін відсутні.

Отже, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем зобов'язань за Договором у встановлений строк, розмір основної заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів погашення даної заборгованості відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, тому вимога позивача про стягнення з відповідача 4 299,07 грн. оренди за період з 24.09.2015 р. по 31.03.2016 р. та компенсації витрат підприємства за користування земельною ділянкою у сумі 1 060,98 грн. за період з 24.09.2015 р. по 31.03.2016 р. за вказаним Договором підлягає задоволенню.

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною 2 статті 9 названого Кодексу законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов'язань у зазначеній сфері визначено статями 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

З урахуванням приписів ст. 549, ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України та ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Так, виходячи з положень ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно частини 1 ст. 546 та ст. 547 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч. 1ст. 548 Цивільного кодексу України).

У відповідності до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Крім того, згідно зі частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України за прострочення виконання грошового зобов'язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 6.2. Договору за несвоєчасну сплату орендованих платежів орендар сплачує на користь підприємства пеню в розмірі 0,5 % від розміру несплачених орендних платежів за кожний день прострочення, але не більше розміру, встановленого законодавством України.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо сплати орендної плати та компенсації витрат за користування земельною ділянкою у строк, визначений умовами Договору, позивачем нараховано та пред'явлено до стягнення пеню в сумі 180,04 грн. за період з 06.10.2015 р. по 25.01.2016 р., 3% річних в сумі 12,23 грн. за період з 06.10.2015 р. по 25.01.2016 р., та 48,08 грн. інфляційних нарахувань за період 06.10.2015 р. по 31.12.15 р., які останній просив стягнути з відповідача відповідно до наданих розрахунків.

Згідно п. 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.13р. Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань (далі - Постанова № 14) з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Згідно п. 3 Постанови № 14 інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до п. 1.9. Постанови № 14 день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Згідно листа Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р. при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць; тому умовно слід вважати, що сума, яка внесена за період з 01 по 15 число відповідного місяця, наприклад травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

В свою чергу, відповідачем не подано суду контррозрахунку заявлених до стягнення позовних вимог або доказів наявності заперечень щодо здійсненого позивачем розрахунку.

Крім того, суд зазначає, що згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Як визначено пунктом 2.5 Постанови № 14, щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини 6 статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Отже, за висновками суду, положення п. 6.2. Договору щодо нарахування пені за кожен день прострочення не дає іншого (більшого або меншого) визначення тривалості періоду нарахування пені, ніж передбачений положеннями ст. 232 Господарського кодексу України та Постанови №14, а тому нарахування пені за Договором повинно здійснюватись виключно у визначеному господарським законодавством загальному порядку.

Також суд зазначає, що преамбула Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» визначає, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Вказаний закон є спеціальним з питань регулювання відносин, щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, і має пріоритетне застосування, щодо зазначених правовідносин сторін у справі.

При цьому, пунктом 2.9 постанови №14 передбачено, що за приписом статті 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» та частини другої статті 343 ГК України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки.

Отже, яким би способом не визначався в договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислено на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України. Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд України (постанова Верховного Суду України від 24.10.11 р. у справі №25/187).

При цьому оскільки встановлений сторонами в Договорі розмір пені перевищує її граничний розмір, встановлений ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», нарахування пені позивачем правомірно обмежено подвійною обліковою ставкою НБУ.

За результатами здійсненої за допомогою системи «ЛІГА» перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення відсотків пені, річних та інфляційних нарахувань судом встановлено, що позивачем при здійсненні нарахування пені та процентів річних початком періодів нарахування визначено 06.10.15 р., 06.11.15 р., 06.12.15 р., 06.01.16 р., без врахування приписів ч. 5 ст. 254 ЦК України, отже початком періоду прострочення та відповідно, нарахування пені та процентів річних, враховуючи приписи чинного законодавства України та умови Договору, є відповідно, 06.10.15 р., 06.11.15р., 08.12.15р. та 06.01.16 р.

При цьому розмір пені та процентів річних, перерахований судом у відповідності до умов Договору та приписів чинного законодавства з урахуванням визначеного позивачем періоду, враховуючи приписи ст. 254 ЦК України, становить 180,59 грн. пені та 12,32 грн. процентів річних, а отже є більшим, ніж заявлено до стягнення позивачем. Проте, виходячи з того, що збільшення розміру позовних вимог є правом позивача, передбаченим ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, яким позивач не скористався, суд не вправі самостійно збільшувати розмір позовних вимог, зокрема, в частині нарахування пені та процентів річних, тому позовні вимоги в частині стягнення пені та процентів річних, підлягають задоволенню у розмірах, нарахованій позивачем, а саме 180,04 грн. та 12,23 грн., відповідно.

Розмір інфляційних нарахувань, перерахований судом у відповідності до приписів чинного законодавства, в межах визначеного позивачем періоду нарахування (без врахування розрахунку про збільшення інфляційних нарахувань), становить 11,29 грн., а отже є меншим, ніж заявлено у позивача, оскільки при здійсненні розрахунку в період нарахування позивачем включено місяці, в яких мали бути здійснені платежі, тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача інфляційних нарахувань за несвоєчасну сплату орендної плати та компенсації витрат за користування земельною ділянкою за Договором підлягають частковому задоволенню в сумі 11,29 грн.

Щодо заявленого позивачем клопотання про відшкодування відповідачем витрат, пов'язаних з отриманням позивачем Витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань щодо відповідача в сумі 64,60 грн., суд зазначає, що відповідно до ст. 44 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з державного мита, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Як зазначено в розділі 1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.13 р. "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" відповідно до розділу VI Господарського процесуального кодексу України судовими витратами є витрати сторін та інших учасників судового процесу в господарському суді, які пов'язані з розглядом справи і складаються з: судового збору; сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом; витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження; оплати послуг перекладача, адвоката; інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Склад судових витрат не є вичерпним, і оцінка тих чи інших витрат сторін як судових здійснюється господарським судом з урахуванням обставин конкретної справи.

До інших витрат у розумінні статті 44 ГПК відносяться, зокрема: суми, які підлягають сплаті особам, викликаним до господарського суду для дачі пояснень з питань, що виникають під час розгляду справи (стаття 30 названого Кодексу); витрати сторін та інших учасників судового процесу, пов'язані з явкою їх або їхніх представників у засідання господарського суду, за умови, що таку явку судом було визнано обов'язковою.

Враховуючи вищевикладене, за висновками суду вимоги позивача про стягнення з відповідача вартості плати за отримання витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осі, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань щодо відповідача у розмірі 64,60 грн. задоволенню не підлягають, оскільки у господарського суду відсутні передбачені законом підстави вважати зазначену суму судовими витратами в розумінні ст. 44 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до пункту 1постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Отже, виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 33, 43, 49, 75, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Жуляни Торг Сервіс» (03169, м. Київ, вул. Комсомольська, 8; 03169, м. Київ, вул. Радянська, 3 , літ. А; код 38214563) на користь Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 51-а; код 03366500) заборгованість з орендної плати у сумі 4 299 (чотири тисячі двісті дев'яносто дев'ять) грн. 07 коп., заборгованість з компенсації витрат підприємства за користування земельною ділянкою в сумі 1 060 (одну тисячу шістдесят) грн. 98 коп., пеню у розмірі 180 (сто вісімдесят) 04 коп., 3 % річних в сумі 12 (дванадцять) грн. 23 коп., інфляційні втрати в сумі 11 (одинадцять) грн. 29 коп., а також 1368 (тисячу триста шістдесят вісім) грн. 95 коп. судового збору.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення складений та підписаний 26 травня 2016 р.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М. Селівон