РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.06.2016Справа №910/7098/16
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вайшалі Груп Европ»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр обробки документів і науково технічної інформації»

про стягнення 7 184,29 грн.

Суддя Грєхова О.А.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Клунко О.І. - директор

СУТЬ СПОРУ :

Товариство з обмеженою відповідальністю "Вайшалі Груп Европ" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр обробки документів і науково-технічної інформації" заборгованості за договором оренди нерухомого майна в загальному розмірі 7 184,29 грн., з яких: 5 950 грн. заборгованості з орендної плати, 975,47 грн. пені, 67 грн. 3% річних, 191,82 грн. інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов Договором оренди №30/04/15-ГЖ від 30.04.2015 в частині здійснення орендної плати, у зв'язку з чим у Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр обробки документів і науково технічної інформації» виникла заборгованість перед позивачем

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.04.2016 порушено провадження по справі №910/7098/16, розгляд справи призначено на 16.05.2016.

13.05.2016 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.05.2016 розгляд справи відкладено на 06.06.2016.

06.06.2016 відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву.

Позивач в засідання господарського суду своїх представників не направив, про причини неявки суду не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином.

Представник відповідача в судовому засіданні 06.06.2016 проти задоволення позовних вимог заперечив.

Відповідно до п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника позивача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу без його участі.

На виконання вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, який долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 06.06.2016 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, на яких ґрунтується позов, заслухавши представника відповідача, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

В обґрунтування позовних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю «Вайшалі Груп Европ» посилається на те, що між ним, як орендодавцем, та відповідачем, як орендарем, 30.04.2015 було укладено Договір оренди об'єкта нерухомості №30/04/15-ГЖ від 30.04.2015, відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в користування на строк дії договору нежитлове приміщення гаража №42, що знаходиться за адресою: м.Харків, вул.Сумська, 47.

Копію вказаного договору позивачем долучено до матеріалів позовної заяви.

Зі змісту представленого позивачем правочину, судом вбачаються наступні умови договору оренди об'єкта нерухомості №30/04/15-ГЖ від 30.04.2015:

Відповідно до п.1.1 договору орендодавець (Товариством з обмеженою відповідальністю «Селін Ворлд Ресортс Спа та Гольф») передає, а орендар (Товариством з обмеженою відповідальністю «Центр обробки документів і науково-технічної документації») приймає в користування на строк дії договору нежитлове приміщення гаража №42, що знаходиться за адресою: м.Харків, вул.Сумська, 47.

Згідно з п.п.3.1, 3.2 договору за користування об'єктом оренди орендар щомісячно сплачує орендодавцю орендну плату в розмірі, обумовлену договором. Загальна сума щомісячної орендної плати на день укладення договору за користування об'єктом оренди становить 850 грн.

Відповідно до п.3.6 договору орендна плата вноситься щомісячно до 25 числа поточного місяця шляхом попередньої оплати за оренду приміщення на наступний місяць у готівковому чи безготівковому вигляді (на поточних рахунок орендодавця).

За умовами п.п.4.1, 4.2, 4.3 договору передача орендодавцем об'єкта оренди орендарю у користування за даним договором здійснюється протягом 5 календарних днів з дати підписання даного договору, та оформлюється актом прийому-передачі об'єкта оренди, який повинен бути підписаний сторонами або їх представниками та скріплений печатками. Даний акт прийому-передачі стає невід'ємною частиною договору.

Повноваження представників сторін має бути підтверджені відповідно завіреними довіреностями. Дані довіреності в такому випадку стають невід'ємною частиною договору.

Підписання сторонами або їх представниками акту прийому-передачі об'єкта оренди є підтвердженням факту передачі приміщення орендарю.

Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 30 квітня 2017 року (п.7.1).

Крім того, в матеріалах справи міститься додаткова угода від 01.08.2015 до договору №30/04/15-ГЖ від 30.04.2015 відповідно до змісту якої внесено зміни в договір оренди в частині реквізитів орендодавця, а саме змінено з Товариства з обмеженою відповідальністю «Селін Ворлд Ресортс Спа та Гольф» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Вайшалі Груп Европ».

З огляду на те, що за твердженнями позивача, відповідач не здійснює належним чином виконання зобов'язань зі сплати орендної плати за договором, Товариство з обмеженою відповідальністю «Вайшалі Груп Европ» звернулось до суду з позовом про стягнення з відповідача суму орендної плати в розмірі 5 950 грн., пені в розмірі 975,47 грн., 3% річних в розмірі 67 грн. та інфляційних втрат розміром 191,82 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що договір оренди об'єкта нерухомості №30/04/15-ГЖ від 30.04.2015, на який посилається позивач в обґрунтування позовних вимог, за своєю правовою природою є договором оренди, правовідносини за яким підпадають під правове регулювання Глави 58 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ) (ч.1. ст. 760 ЦК України).

Одночасно, за змістом ст.283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ). До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Договір оренди нерухомого майна може бути підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України (далі - ГК України), ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України, і згідно ст. 629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Одночасно, приписами ст.181 Господарського кодексу України визначено загальний порядок укладення господарських договорів, згідно з яким господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору. За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором. Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов'язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони. У разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо). Якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обов'язковим для сторін на підставі закону, або сторона - виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими. У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Однак, як встановлено судом, на наявному в матеріалах справи договорі оренди об'єкта нерухомості №30/04/15-ГЖ від 30.04.2015 відсутні підписи уповноважених осіб, а також відбиток печатки Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр обробки документів і науково-технічної документації» (орендаря), що свідчить про відсутність волевиявлення однієї із сторін зазначеного правочину на його укладення.

Факт заперечення Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр обробки документів і науково-технічної документації» проти укладення з позивачем договору оренди об'єкта нерухомості №30/04/15-ГЖ від 30.04.2015 підтверджується також обставинами, викладеними відповідачем у відзиві на позовну заяву, а також поясненнями, наданими представником відповідача під час розгляду справи.

Таким чином, договір оренди об'єкта нерухомості №30/04/15-ГЖ від 30.04.2015, на який посилається позивач, не може бути прийнятий судом до уваги в якості належного доказу наявності між сторонами правовідносин з оренди нерухомого майна, а саме нежитлового приміщення гаража №42, що знаходиться за адресою: м.Харків, вул.Сумська, 47.

Крім того, частиною 1 ст. 795 ЦК України передбачено, що передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформлюється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором.

Як вбачається зі змісту договору оренди №30/04/15-ГЖ від 30.04.2015 останній має конструкцію реального договору, оскільки його пункт 1.1 передбачає передачу нерухомого майна, а не обов'язок з його передачі.

Крім того, відповідно до п.4.3 договору підтвердженням факту передачі приміщення орендарю є підписання сторонами акту прийому-передачі.

Таким чином, для укладення даного договору оренди нерухомого майна необхідна ще і передача майна як юридична, так і фактична.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Вищого господарського суду України від 24.05.2016 по справі №916/3480/15.

Оскільки позивач стверджує, що відповідач не сплачує заборгованість з орендної плати за користування нерухомим майном та не повертає об'єкт оренди, то заявник має довести фактичну передачу майна в користування відповідачу.

При цьому, відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає лише тільки ті докази, які мають значення для справи, а обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Однак, наявний в матеріалах справи акт прийому-передачі приміщення від 30.04.2016 не містить підпису уповноваженого представника та відтиску печатки Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр обробки документів і науково-технічної інформації», отже зазначений документ не може бути прийнятий судом до уваги в якості належного та допустимого доказу підтвердження фактичної передачі відповідачу в оренду та використання останнім нежитлового приміщення гаража №42, що знаходиться за адресою: м.Харків, вул.Сумська, 47.

Крім того, відповідач у відзиві на позовну заяву також заперечує факт отримання саме від позивача в оренду зазначеного майна та користуванням ним у період з 30 квітня 2015 по квітень 2016.

Згідно із ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

За змістом положень вказаних норм суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорювання такого права чи інтересу і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Однак, наявність права на пред'явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації встановленого права.

Виходячи із змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Зокрема, в силу вимог ст. ст. 33, 34 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення чинного законодавства, позивачем при зверненні до суду з вимогами про стягнення заборгованості з орендної плати за договором оренди нерухомого майна повинно бути доведено, насамперед факт передання такого майна відповідачу.

Однак, позивачем під час розгляду справи до матеріалів справи не додано належних та допустимих доказів на підтвердження існування між сторонами орендних правовідносин, оформлених у відповідності до вимог чинного законодавства України, а також фактичної передачі нежитлового приміщення гаражу №42, що розташоване за адресою: м.Харків, вул.Сумська, 47, відповідачу в оренду.

З урахуванням вищевикладеного, оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів фактичного укладення між сторонами договору оренди об'єкта нерухомості №30/04/15-ГЖ від 30.04.2015 та доказів передання позивачем відповідачу в оренду нежитлового приміщення гаражу №42, що розташоване за адресою: м.Харків, вул.Сумська, 47, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача орендної плати за вказаним договором в сумі 5 950 грн., а також нарахованих на вказану суму штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат, у зв'язку з чим господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України і може бути оскаржене в порядку, передбаченому чинним законодавством.

Повне рішення складено: 07.06.2016

Суддя Грєхова О.А.