ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" травня 2016 р.Справа № 922/5236/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Пономаренко Т.О.

при секретарі судового засідання Кулабуховій А.В.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Банк "Демарк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
про стягнення коштів в розмірі 57 050,04 грн
за участю представників сторін:

представник позивача - Велитченко А.С., довіреність №01/20-03 від 05.01.2016 р.;

представник відповідача - Порохняк Г.А., довіреність №2867 від 14.08.2015 р.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Банк" Демарк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб звернулось до господарського суду Харківської області із позовною заявою до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Договором №51-255 про надання кредиту у формі овердрафт від 15 вересня 2008 року в розмірі 65 634,06 грн.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 22.10.2015 у справі №922/5236/15 позовні вимоги задоволено повністю; стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "Банк "Демарк" заборгованості за кредитом 22025,68 грн., заборгованості за відсотками 29166,51 грн., пені за несвоєчасне погашення відсотків в сумі 7939,16 грн., заборгованості по пені за несвоєчасне погашення кредиту в сумі 6502,71 грн.; стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь державного бюджету України 1218,00 грн. судового збору.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 30.11.2015 у цій справі, рішення Господарського суду Харківської області від 22.10.2015 у справі №922/5236/15 скасовано; прийнято нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Банк "Демарк" відмовлено; стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Банк "Демарк" на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 1339,80 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постановою Вищого господарського суду України від 02.03.2015 у цій справі, касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Банк "Демарк" задоволено частково. Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 30.11.2015 та рішення Господарського суду Харківської області від 22.10.2015 у справі №922/5236/15 скасовано, справу передано на новий розгляд до Господарського суду Харківської області в іншому складі суду.

Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 березня 2016 року справу №922/5236/15 передано на новий розгляд судді Пономаренко Т.О.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 23 березня 2016 року прийнято справу №922/5236/15 до розгляду та призначено її до розгляду в судовому засіданні на 05 квітня 2016 року.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 05 квітня 2016 року розгляд справи було відкладено на 19 квітня 2016 року.

В судовому засіданні 19.04.2016 р. судом оголошено перерву до 19.05.2016 р.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 19 травня 2016 року продовжено строк розгляду справи на 15 календарних днів на підставі ч. 3 ст. 69 Господарського процесуального кодексу України та відкладено розгляд справи на 31 травня 2016 року.

До початку судового засідання 31 травня 2016 року через канцелярію суду відповідач по справі надав уточнення до відзиву від 18.04.2016 на заяву про зменшення позовних вимог (вх. №17905), відповідно до яких зазначив, що враховуючи умови спірного Договору та положення Цивільного кодексу України, згідно Детальному розрахунку боргу по кредиту в період із 20.09.2013 р. по 03.09.2014р. при наявності протягом тривалого часу у відповідача простроченої заборгованості і по сплаті відсотків за користування кредитом та простроченої заборгованості по погашенню основного боргу, Банком "Демарк" безпідставно, в порушення умов п. 3.7.3. Договору №1 від 14.08.2009 р. здійснювалося погашення сплачених відповідачем грошових коштів в першу чергу в рахунок погашення основного боргу за кредитом, а не в рахунок погашення заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом, як це передбачено умовами договору.

Також зазначив, що саме дата 14.09.2010 р. є тим часом, коли кредитор власне дізнався про несвоєчасне виконання відповідачем умов договору №51-225 від 15.09.2008 р., та коли кредитор отримав право вимагати сплати одразу всієї суми заборгованості за кредитом і мав можливість скористатися правом на звернення до суду з позовною заявою про порушення його прав. Таким чином, відповідач наполягає, що строк позовної давності по зверненню позивача до суду з вимогами про стягнення несплаченого кредиту сплинув ще 15.09.2013 року.

Згідно порядку погашення заборгованості по графіку чітко визначений розмір кожного окремого платежу, який мав бути здійснений до відповідної календарної дати, по позовних вимогах в частині стягнення з відповідача заборгованості по той частці тіла кредиту, яку відповідач зобов'язаний був сплатити починаючи періодично з 15.09.2009 р. по 14.09.2010 р. та відсотків за ними, сплив строк позовної давності.

Враховуючи вищевикладене, просить суд застосувати строк позовної давності до заявлених позовних вимог. Надані уточнення судом досліджені та долучені до матеріалів справи.

В судовому засідання 31.05.2016 р. представник позивача позовні вимоги, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, підтримав у повному обсязі та просив суд задовольнити позов з підстав, викладених у позовній заяві. Зазначив, що у зв'язку із частковим погашенням відповідачем заборгованості включно до 03.09.2014 р. переривався строк позовної давності, що підтверджується виписками по рахунку позичальника, таким чином строк позовної давності не закінчився.

У судовому засіданні 31.05.2016 р. представник відповідача проти заявлених позовних вимог заперечував у повному обсязі та просив суд застосувати строк позовної давності щодо позовних вимог.

Присутні у судовому засіданні представники сторін пояснили, що ними надані всі необхідні для розгляду справи письмові докази та вважають за можливе розглянути справу по суті в даному судовому засіданні.

За висновками суду, в матеріалах справи № 922/5236/15 достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору під час нового розгляду та є необхідними для прийняття повного і обґрунтованого судового рішення.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, суд встановив наступне.

Як встановлено судом, між Відкритим акціонерним товариством "Банк "Демарк", правонаступником всіх прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство "Банк "Демарк" (Кредитор, Банк) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (Позичальник) був укладений Договір №51-255 від 15 вересня 2008 року про надання кредиту у формі овердрафт (надалі - Договір), відповідно до предмету якого Банк зобов'язався у період з 15 вересня 2008 року по 14 вересня 2009 року надавати Позичальнику кредит у формі овердрафт , а Позичальник зобов'язується повернути Банку по 14 вересня 2009 року заборгованість по Овердрафту, сплатити відсотки за користування Овердрафтом та інші платежі на умовах передбачених Договором.

Пунктом 1.2. Договору передбачено, що овердрафт надається позичальнику шляхом оплати протягом банківського операційного дня платіжних документів позичальника з його поточного рахунку НОМЕР_2, відкритому в Банку "Демарк" в сумах, що перевищують фактичний залишок коштів на поточному рахунку позичальника в банку. Овердрафт надається позичальнику тільки для оплати платіжних доручень позичальника або в готівковій формі для забезпечення господарської діяльності позичальника.

Як передбачено п. 1.3 Договору, дебетове сальдо, що виникає на поточному рахунку позичальника в банку внаслідок оплати платіжних документів не може перевищувати граничної суми у розмірі 200 000,00 грн. - ліміт овердрафту.

Згідно із п. 2.1 Договору за користування овердрафтом позичальник сплачує банку відсотки у розмірі 25% річних, які нараховуються на дебетові залишки на кінець операційного дня по рахунку НОМЕР_2, в разі перенесення заборгованості за овердрафтом на рахунок короткострокового кредиту по рахунку НОМЕР_3.

Додатковою угодою №1 від 05 грудня 2008 року та договором №1 від 14 серпня 2009 року сторонами вносились зміни до договору №51-255 про надання кредиту у формі овердрафт від 15 вересня 2008 року.

Відповідно до п. 3.1 Договору зі змінами внесеними договором №1 про внесення змін від 14.08.2009 року, банк надає позичальнику кредит у розмірі 196330,22 грн., з кінцевим строком повернення по 13 вересня 2010 року та графіком погашення суми основної заборгованості, визначеним додатком №1, який є невід'ємною частиною договору.

Кредит надається позичальнику для поповнення оборотних коштів у безготівковій формі (п. 3.2 Договору).

Пунктом 3.5.1 Договору, в редакції згідно із договором № 1 від 14.08.2009, позичальник за користування кредитом сплачуватиме банку відсотки у розмірі 30% річних. Такі відсотки нараховуються на фактичну суму заборгованості за кредитом, із розрахунку фактичної кількості днів періоду нарахування відсотків на основі банківського року (360 днів у році) і підлягають сплаті в строк по останній робочий день звітного місяця. У випадку несплати процентів, сума боргу за відсотками відноситься на рахунок несплачених в строк відсотків. Відсотки, нараховані в кінцевий рахунок підлягають сплаті одночасно з поверненням кредиту.

Згідно із п. 7.3 Договору із змінами, внесеними договором № 1 від 14.08.2009, у разі порушення графіку погашення кредиту зазначеного в додатку № 1, який є невід'ємною частиною договору, банк переносить залишок непогашеної в строк заборгованості за кредитом на рахунок прострочених кредитів, у цьому разі позичальник сплачує банку за простроченою заборгованістю за кредитом підвищену процентну ставку - 35% річних.

Як вбачається з матеріалів справи, Банк виконав свої зобов'язання за Договором №51-225 про надання кредиту у формі овердрафт (в редакції Договору №1 від 14 серпня 2009 року), надавши відповідачу кредит у розмірі 196 330,22 грн., що підтверджується меморіальним ордером №(# 41119016) від 14.09.2009 р., натомість відповідач взяті на себе зобов'язання за Договором належним чином не виконав і лише частково вніс відповідні платежі, у зв'язку з чим у останнього утворилась заборгованість за кредитом, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, у розмірі 17 025,68 грн. та заборгованість за відсотками в розмірі 27421,38 грн.

У зв'язку із неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за Договором, позивачем відповідно до п. 7.4 Договору нараховані пеня по кредиту та пеня по відсоткам у розмірі 5 026,54 грн. та 7 576,44 грн. відповідно за період з 28.02.2015 р. по 27.08.2015 р.

Вищий господарський суд України, скасовуючи рішення Господарського суду Харківської області від 22.10.2015 р. та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 30.11.2015 р. у справі №922/5326/15 зазначив, що не дослідивши належним чином стану розрахунків за кредитним договором та не з'ясувавши фактичних обставин, пов'язаних із вчиненням у цей період боржником дій, що можуть свідчити про визнання ним свого боргу та визнаватися як підстава для переривання позовної давності, суди першої та апеляційної інстанції дійшли передчасних висновків як про наявність, так і про відсутність переривання позовної давності.

Під час нового розгляду справи господарському суду першої інстанції слід вжити всі передбачені чинним законодавством заходи для всебічного, повного та об'єктивного встановлення обставин справи, дослідити обставини, пов'язані із здійсненням розрахунків за кредитним договором та підстави здійснення платежів на часткове погашення заборгованості, визначити періодичні платежі, за якими у відповідача існувала заборгованість, з'ясувати обставини, що відповідно до законодавства можуть свідчити про переривання позовної давності і в залежності від встановленого та у відповідності з вимогами закону, вирішити спір.

Відповідно до ст. 111-12 Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Враховуючи вказівки Вищого господарського суду України в постанові від 02.03.2016 року по справі №922/5326/15, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст.11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов'язань, є зокрема договори та інші правочини.

У відповідності до ст. 345 Господарського кодексу України кредитні операції полягають у розміщенні банками від свого імені, на власних умовах та на власний ризик залучених коштів юридичних осіб (позичальників) та громадян. Кредитними визнаються банківські операції, визначені як такі законом про банки і банківську діяльність. Кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, Банк виконав свої зобов'язання за кредитним договором, зокрема, позичальнику надано кредит у розмірі 196 330,22 грн., що підтверджується меморіальним ордером № (# 41119016) від 14.09.2009 р.

У той час, відповідач взяті на себе зобов'язання за Договором належним чином не виконав і лише частково вніс відповідні платежі.

Позичальником повернуто частину кредиту за період з 14 вересня 2009 року по 03 вересня 2014 року згідно з розрахунком Банку на загальну суму 179 304,54 грн. (з урахуванням сплати 03.09.2014 р. 5 000,00 грн.).

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Ст. 610 Цивільного Кодексу України передбачає, що порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Таким чином, згідно розрахунку заборгованості за Договором №51-255 про надання кредиту у формі овердрафту від 15 вересня 2008 року зі всіма змінами та доповненнями до нього станом на 27.08.2015 року у відповідача утворилась заборгованість за кредитом у розмірі 17 025,68 грн.

У відповідності до п. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України, передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Так, згідно п. 3.5.1. та п. 7.3. Договору з відповідними змінами, нараховано та підлягає стягненню заборгованості за відсотками за період з 01 грудня 2012 року по 27 серпня 2015 року на загальну суму 27 421,38 грн.

У відповідності до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно зі ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.ст. 611, 612 Цивільного кодексу України).

Враховуючи вищевикладене та з урахуванням вимог чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що позивач зобов'язання за Договором №51-255 про надання кредиту у формі овердрафту від 15 вересня 2008 року зі всіма змінами та доповненнями до нього, що підтверджується меморіальним ордером № (# 41119016) від 14.09.2009 р. та, що не спростовується відповідачем. Проте, відповідач, в порушення норм чинного цивільного та господарського законодавства України та умов Договору, взяті на себе зобов'язання за договором належним чином не виконав і лише частково вніс відповідні платежі.

В силу ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання здійснюється, зокрема, шляхом застосування до особи, яка порушила право, штрафних санкцій, а також іншими способами, передбаченими законом.

Частиною першою статті 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими Законами та договором.

Статтею 549 Цивільного кодексу України передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення.

Відповідно до ч.1 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до п. 7.4. Договору, у разі порушення строків погашення кредиту, Банк має право стягнути з позичальника пеню за кожний день прострочки, включаючи день проплати. Пеня нараховується на суму прострочених платежів за кредитом із розрахунку фактичної кількості прострочених днів, починаючи з дати виникнення простроченої заборгованості по дату здійснення платежу за кредитом у повному обсязі, у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно із п. 7.5. Договору, у разі порушення строку сплати відсотків за Кредитом, Банк має право стягнути з позичальника пеню за кожний день прострочки, включаючи день проплати. Пеня нараховується на суму несплачених своєчасно відсотків із розрахунку фактичної кількості прострочених днів, починаючи з дати виникнення простроченої заборгованості і по дату повного погашення заборгованості по відсотках, у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

У відповідності до ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У частині 2 статті 343 Господарського кодексу України прямо зазначається, що пеня за прострочку платежу встановлюється за згодою сторін господарських договорів, але її розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України.

Позивачем здійснено розрахунок суми пені по кредиту та по відсоткам заявлених до стягнення у розмірі 5 026,54 грн. та 7 576,44 грн. за період з 28.02.2015 року по 27.08.2015 року.

Як встановлено ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що право та охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого останній звернувся до господарського суду порушене, а матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем прийнятого на себе зобов'язання по сплаті у належні строки та розмірі за договором №51-255 про надання кредиту у формі овердрафт від 15.09.2008 року з урахуванням додаткових угод до нього і вимога щодо стягнення 57 050,04 грн. (з яких заборгованість за кредитом 17 025,68 грн., заборгованість за відсотками 27 421,38 грн., пеня по кредиту 5 026,54 грн., пеня по відсоткам 7 576,44 грн.) з відповідача на користь позивача обґрунтована та знаходить своє документальне відображення в матеріалах справи.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було подано відзив, в якому останній просив застосувати строки позовної давності, зважаючи на пропущення позивачем трирічного строку для подання позову.

Позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України, - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України).

Для окремих видів вимог законом встановлено спеціальну позовну давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом, згідно із ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Пунктами 4.1, 5.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29 травня 2013 року N 10, зазначено: якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов'язань, що з нього виникають (наприклад, у зв'язку з поетапним з розстроченням оплати), позовна давність обчислюється окремо стосовно кожного з таких строків. Позовна давність за позовами, пов'язаними з простроченням почасових платежів (проценти за користування кредитом тощо), обчислюється окремо за кожним простроченим платежем.

Оскільки зі спливом позовної давності до основної вимоги позовна давність спливає і до додаткової вимоги - стягнення неустойки, звернення стягнення на заставлене майно тощо (стаття 266 ЦК України), то господарським судам слід мати на увазі таке.

Позовна давність обчислюється окремо щодо основної і щодо кожної додаткової вимоги. Відтак можливий сплив позовної давності щодо додаткової вимоги, тоді як за основною вимогою позовна давність триватиме. Але якщо позовна давність спливла за основною вимогою, то вважатиметься, що вона спливла і стосовно додаткової вимоги.

Матеріалами справи підтверджено, що на виконання Договору №51-255 про надання кредиту у формі овердрафт від 15.09.2008 року з урахуванням додаткових угод до нього, укладеного між банком і позичальником банк надав позичальнику кредит у розмірі 196 330,22 грн., які підлягали поверненню згідно з графіком щомісячно, починаючи з 31.09.2009 р. по 14.09.2010 р. включно, а процентів - по останній робочий день звітного місяця

Позичальник виконав свої зобов'язання за Договором частково, в межах строку повернення кредиту встановлених графіком, він сплатив кошти в сумі 57090,04 грн. (останній платіж - 19.05.2010 р.).

Отже, на момент закінчення встановленого договором кінцевого строку (13.09.2010 р.) повернення кредиту, заборгованість позичальника становила 139240,18 грн. за тілом кредиту.

Таким чином, загальний строк позовної давності для стягнення заборгованості по кредиту розпочався 15.09.2010 р. і закінчився 15.09.2013 р.

Відповідно до ч. 2 ст. 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Частиною третьою статті 264 Цивільного кодексу України передбачено, що після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Матеріалами справи підтверджено, що після встановлених графіком строків сплати позичальник сплатив за період з 13.10.2010 р. по 03.09.2014 р. кошти в загальній сумі 122 214,50 грн. (останній платіж 03.09.2014 р. на суму 5 000,00 грн. не заперечується відповідачем по справі).

Як зазначено у п. 4.4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29 травня 2013 року N10, правила переривання перебігу позовної давності застосовуються господарським судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останній є докази, що підтверджують факт такого переривання.

У дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати:

- визнання пред'явленої претензії;

- зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору;

- письмове прохання відстрочити сплату боргу;

- підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір;

- письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу;

- часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Бездіяльність боржника (наприклад, неоспорювання ним безспірного списання коштів, якщо така можливість допускається за законом або договором) не свідчить про переривання перебігу позовної давності, оскільки таке переривання можливе лише шляхом вчинення дій.

Визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами.

Визнання боржником свого боргу після спливу позовної давності не свідчить про переривання перебігу такої давності.

Вирішуючи питання про наявність підстав для переривання позовної давності, суд зазначає наступне.

Дослідивши детальний розрахунок суми боргу по кредиту та надані меморіальні ордери, судом встановлено, що сплата відповідачем заборгованості за кредитом відповідно до меморіального ордеру №64202434 (#64202434) від 16.01.2012 р. на суму 1 000,00 грн. (призначення платежу: погашення частини простроченого основного боргу зг. кред. дог №51-255 від 15/09/08) та квитанції від 03.09.2014 р. на суму 5 000,00 грн. (призначення платежу: погашення заборгованості за кредитом зг. дог. №51-225 від 15.09.2008 р.), тобто за розпорядженням відповідача.

Отже, позичальник вчинив дії, які свідчать про визнання ним заборгованості по кредиту. Відтак ці дії позичальника є підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно суми основного боргу по кредиту. Інші платежі за період з 15.10.2012 року по 27.12.2013 року здійснювались на підставі п. 3.7.4. Договору - в порядку договірного списання. Таким чином, у спірних правовідносинах строк позовної давності перервався 16.01.2012 р. та 03.09.2014 р.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права у межах строку позовної давності, перебіг якого розпочався заново з 16.01.2012 р. та з 03.09.2014 р.

За таких обставин, дослідивши подані сторонами докази та матеріали справи в цілому, суд дійшов висновку про необґрунтованість застосування заявленого відповідачем клопотання щодо строків позовної давності відносно позовних вимог позивача.

У відповідності до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до приписів ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень.

Положеннями ст. 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Банк "Демарк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб є доведеними та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Як зазначено в пункті 4.4. Постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" №7 від 21.02.2013 р. у випадках скасування рішення господарського суду і передачі справи на новий розгляд розподіл судового збору у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги або заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується статтею 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаючи витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги в розмірі 2 192,40 грн. на відповідача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 6, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, статтями 1, 4, 12, 32, 33, 34, 43, 49, 82-85, 111-12 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (61145, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства "Банк "Демарк" (14000, м. Чернігів, вул. Комсомольська, буд. 28, , накопичувальний рахунок №1024 в операційному Департаменті НБУ, МФО 300001) заборгованість за кредитом у розмірі 17 025 (сімнадцять тисяч двадцять п'ять) грн. 68 коп., заборгованість за відсотками в розмірі 27 421 (двадцять сім тисяч чотириста двадцять одна) грн. 38 коп., пеню по кредиту в сумі 5 026 (п'ять тисяч двадцять шість) грн. 54 коп., пеню по відсоткам у сумі 7 576 (сім тисяч п'ятсот сімдесят шість) грн. 44 коп. та витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги в розмірі 2192 (двi тисячi сто дев'яносто двi) грн. 40 коп.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного господарського суду через Господарський суд Харківської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 06.06.2016 р.

Суддя Т.О. Пономаренко

справа №922/5236/15