ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" травня 2016 р.Справа № 922/1272/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аріт К.В.

при секретарі судового засідання Горбачовій О.В.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля", м.Павлоград
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВНП Енергія", м.Харків
про стягнення 5072,00 гривень
за участю представників:

позивача - не з'явився;

відповідача - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

9.04.2016 р. позивач, ПАТ "ДТЕК Павлоградвугілля", звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до ТОВ "ВНП Енергія" (відповідача) про стягнення 15072,00 грн. штрафу за договором №14-16/541-КП від 23.09.2014 р. постачання продукції/обладнання виробничо-технічного постачання. Крім того, позивач просив суд покласти судові витрати на відповідача.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 20.04.2016 р. було прийнято вищевказану позовну заяву до розгляду. Провадження у справі було порушено та призначено до розгляду у судовому засіданні на 12.05.2016 р.

12.05.2016 р. відповідач надав відзив (вх.№15367), в якому просив суд в позові відмовити повністю.

В судовому засіданні 12.05.2016 р. було оголошено перерву до 31.05.16р.

30.05.2016 р. відповідач надав до суду письмове обґрунтування своєї позиції по справі (вх.№17805), яке судом було досліджено та долучено до матеріалів справи.

У судове засідання 31.05.16р. сторони не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Враховуючи те, що норми ст.65 Господарського процесуального кодексу України щодо обов'язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що в межах наданих йому повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

Отже, суд, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, встановив наступне.

23.09.2014 р. сторони уклали договір №14-16/541-КП про постачання продукції/обладнання виробничо-технічного постачання в асортименті, кількості, в строки, по ціні і з якісними характеристиками, узгодженими сторонами в цьому договорі і в Специфікаціях, які є невід'ємними частинами договору.

Специфікацією від 23.09.2014 р. до договору передбачено, що відповідач зобов'язався поставити позивачу продукцію на загальну суму 301440,00 грн. Строк поставки - через 50 робочих днів після підписання договору з можливою достроковою поставкою.

Позивач зазначає, що договір сторонами підписано 23.09.2014 р., тому продукція по специфікації від 23.09.2014 р. повинна бути поставлена відповідачем в строк до 12.11.2014 р.

17.11.2014 р. за видатковою накладною №84 продукція була поставлена на суму 301440,00 грн. згідно специфікації від 23.09.2014 р.

Відповідно до п.6.2 Договору у разі не поставки (недопоставки) продукції в строки, передбачені договором або специфікацією, постачальник виплачує покупцю неустойку у вигляді штрафу в розмірі 5% від вартості продукції по відповідній специфікації.

Позивач посилається на прострочку поставки продукції як на підставу нарахування 5% штрафу.

Датою постачання вважається дата, зазначена представником покупця на відповідних товаро-супроводжувальних документах, наданих постачальником, про прийняття продукції (п.4.4 договору).

Обов'язки постачальника вважаються виконаним з моменту передачі товару в розпорядження покупця в пункті призначення. Обов'язки покупця вважаються виконаними з моменту прийняття та оплати поставленої продукції (п.4.5 договору).

Поставка продукції виконується партіями в асортименті, кількості, по цінам, з якісними характеристиками і строки, погоджені в специфікаціях до договору.

Сторонами були погоджені та підписані специфікації до договору.

Згідно до Специфікації б/н від 23.09.2014р. (заказ НОМЕР_1) передбачена поставка приладів - Газоаналізаторів ДОЗОР-С-17-6336 в кількості 2 одиниць на загальну суму 301440,00 грн. В колонці "строк поставки" Специфікації б/н від 23.09.2014р. (заказ НОМЕР_1) зазначено: "через 50 р.д. після підписання договору з можливістю дострокового постачання.

Дослідивши спірний договір та загальноприйняті скорочення, провівши комплексний аналіз звичаїв ділового обороту, суд прийшов до висновку, що скорочення "р.д." означає - "робочих днів".

Як передбачено ч.1 ст.50 Кодексу законів про працю України, нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 год. на тиждень.

Користуючись правом дострокової поставки відповідач виконав постачання 17.11.2014 р.

Виконання постачання продукції підтверджується наступними документами: видатковою накладною №84 від 17.11.2014 р., товарно-транспортна накладною №Р-84 від 17.11.2014 р., рахунком на оплату №84 від 17.11.2014 р., довіреністю на отримання товару №220450/П від 17.11.2014 р.

Факт постачання товару сторонами не оспорюється.

Однак, позивач при розрахунку строків постачання помилково порахував календарні, а не робочі дні.

Судом встановлено, що при розрахунку робочих днів термін постачання спливає 02.12.2014 р., а продукція була поставлена 17.11.2014 р.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що продукція була поставлення без порушення передбаченого договором строку.

Відповідно до ч.1 ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Отже, надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного.

Згідно з ст.174 Господарського кодексу України, договір є підставою для виникнення господарських зобовязань.

Відповідно до положень ст.ст.525, 530, 629 Цивільного кодексу України, договір є підставою для виникнення зобов'язань, які повинні виконуватися належним чином і в установлений строк, відповідно до умов договору; одностороння відмова від зобов'язання або одностороння заміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) - ст.610 ЦК України.

Відповідно до приписів ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, а боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги.

Відповідно до ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

Згідно з ч.ч.1,3 ст.549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 статті 551 Цивільного кодексу України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи, що відповідач здійснив поставку в строки, визначені спірним договором, суд приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог, у зв'язку з чим, відмовляє в їх задоволенні.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується ст.ст.44, 49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких, судовий збір покладається на позивача у разі відмови в задоволенні позову.

Враховуючи викладене, відповідно до ст.ст.174, 193 Господарського кодексу України, 525, 526, 530, 549- 552, 611 Цивільного кодексу України, та керуючись ст.ст.1, 2, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 06.06.2016 р.

Суддя ОСОБА_1

Справа №922/1272/16