РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.05.2016Справа №910/3561/16

Суддя Господарського суду міста Києва Карабань Я.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Заступника прокурора міста Києва в інтересах держави

до Київської міської ради

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Санта С»

про визнання незаконним та скасування рішення

За участю представників сторін:

від прокуратури (позивача): Бондарчук І.П. (посвідчення № 026128 від 13.05.2014);

від відповідача: Безносик А.О. (довіреність № 225-КМГ-740 від 11.03.2016);

від третьої особи: не з'явились,

ВСТАНОВИВ :

01.03.2016 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява заступника прокурора міста Києва в інтересах держави (далі - позивач) до Київської міської ради (далі - відповідач) про визнання незаконним та скасування рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивач пояснив, що 29.10.2009 Київською міською радою було прийнято рішення «Про передачу товариству з обмеженою відповідальністю «Санта С» земельної ділянки для реконструкції з подальшою експлуатацією офісного приміщення з вбудованими приміщеннями для надання соціальних послуг та підземним паркінгом на вул. Тургенєвській, 4-а у Шевченківському районі м. Києва» № 565/2634 (далі - спірне рішення Київради). Позивач стверджує, що вказане рішення Київради було прийнято з численними порушеннями земельного законодавства України. Зокрема, товариству з обмеженою відповідальністю «Санта С» була передана земельна ділянка, частина якої перебуває у постійному користуванні іншого землекористувача.

У зв'язку з цим позивач звернувся до суду, просив визнати недійсним та скасувати рішення Київради № 565/2634 від 29.10.2009.

Провадження у справі № 910/3561/16 порушено ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.03.2016, до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача залучено - товариство з обмеженою відповідальністю «Санта С» (далі - третя особа), розгляд справи призначено на 21.03.2016.

21.03.2016 у судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що відповідач прийняв спірне рішення № 565/2634 від 29.10.2009 з дотриманням вимог земельного законодавства та в межах своєї компетенції. Крім того, відповідач вказав на сплив строку позовної давності. Просив суд в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.03.2016, на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), розгляд справи було відкладено на 04.04.2016.

01.04.2016 через загальний відділ діловодства суду від представника позивача надійшли письмові пояснення у справі, в яких позивач обґрунтовував приналежність земельної ділянки, яка була передана третій особі за спірним рішенням Київради, до земель історико-культурного призначення, а також необхідність проведення державної землевпорядної експертизи та земельних торгів. Звернув увагу на те, що відповідач не спростував твердження про те, що на момент прийняття Київрадою спірного рішення право користування КНУ ім. М.П. Драгоманова частиною земельної ділянки площею 0,2 га припинено не було.

04.04.2016 представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.04.2016, на підставі ст. 77 ГПК України, розгляд справи було відкладено на 25.04.2016.

22.04.2016 через загальний відділ діловодства суд від представника відповідача надійшов додатковий відзив, в якому відповідач, зокрема, зазначив, що відповідно до листа Державної служби з питань національної культурної спадщини Міністерства культури і туризму України № 22-891/35 від 12.04.2010 земельна ділянка, передана третій особі спірним рішенням Київради, не належить до земель історико-культурного призначення. Вказав, що проведення земельних торгів щодо вказаної земельної ділянки не було необхідним, оскільки на ній розташований об'єкт нерухомого майна, набутий третьою особою у власність, якій передавалась земельна ділянка. Крім того, відзначив, що припинення діяльності підприємства є підставою для припинення права постійного користування земельною ділянкою, а реорганізація підприємства є одним з видів припинення його діяльності, вказав, що частина земельної ділянки площею 0,2 га після ліквідації Київського державного педагогічного інституту ім. М. Горького правонаступнику - НПУ ім. М.П. Драгоманова, не передавалась. Просив суд в задоволенні позову відмовити.

25.04.2016 представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, подав клопотання про продовження строку розгляду спору, яке було задоволено судом на підстав ст. 69 ГПК України. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.04.2016, на підставі ст. 77 ГПК України, розгляд справи було відкладено на 16.05.2016, зобов'язано Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) надати суду копію кадастрових справ А 3250 та А 3809, письмові пояснення щодо того, чи включено 0,02 га спірної земельної ділянки відведеної у користування третій особі (ТОВ «Санта С») до земельної ділянки, переданої НПУ ім. М.П. Драгоманова.

16.05.2016 через загальний відділ діловодства суду від представника позивача надійшли письмові пояснення, в яких позивач зазначив, що земельним законодавством встановлений певний порядок та виключний перелік підстав припинення права користування земельними ділянками. При цьому ст. 141 Земельного кодексу України не передбачена можливість позбавлення особи права користування земельною ділянкою шляхом визнання такими, що втратило чинність рішення про відведення такої земельної ділянки. А передання земельної ділянки, яка вже перебуває у користуванні певної особи, можливе виключно після припинення прав попереднього землекористувача.

Від Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) також через загальний відділ діловодства суду надійшли документи, витребувані ухвалою суду від 25.04.2016.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.05.2016, на підставі ст. 77 ГПК України, розгляд справи було відкладено на 23.05.2016.

23.05.2016 представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, вважав його необґрунтованим та безпідставним, просив суд в його задоволенні відмовити. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

В судовому засіданні 23.05.2016 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Вивчивши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини справи та докази на їх підтвердження, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, судом встановлено наступне.

05.07.1971 виконавчим комітетом Київської міської Ради депутатів трудящих було прийнято рішення «Про відвод земельної ділянки Міністерству освіти УРСР під будівництво навчального корпусу Київського державного педагогічного інституту імені О.М. Горького» № 1107 (далі - рішення ВК КМР депутатів трудящих № 1107 від 05.07.1971), яким Міністерству освіти УРСР надано земельну ділянку, розташовану за адресою: вул. Тургенєвська, 8-14.

17.08.1971 виконавчим комітетом Київської міської Ради депутатів трудящих було прийнято рішення «Про додатковий відвод земельної ділянки Міністерству освіти УРСР під будівництво навчального корпусу Київського державного педагогічного інституту імені О.М. Горького» № 1295 (далі - рішення ВК КМР депутатів трудящих № 1295 від 17.08.1971), яким Міністерству освіти УРСР додатково надано земельну ділянку площею біля 0,2 га, розташовану за адресою: вул. Тургенєвська, 4б.

Правонаступником Київського державного педагогічного інституту імені О.М. Горького є Національний педагогічний університет імені М.П. Драгоманова (далі - НПУ ім. М.П. Драгоманова), що підтверджується постановою Кабінету Міністрів України «Про присвоєння імені М.П. Драгоманова Київському державному педагогічному інституту» № 211 від 17.09.1991, постановою Кабінету Міністрів України «Про вдосконалення мережі вищих навчальних закладів» № 646 від 13.08.1993 та Указом Президента України «Про статус Українського педагогічного університету імені М.П. Драгоманова» № 633/97 від 11.07.1997.

28.12.2006 Київською міською радою (далі - Київрада) було прийнято рішення «Про оформлення Національному педагогічному університету імені М.П. Драгоманова права користування земельною ділянкою для експлуатації та обслуговування гуманітарного корпусу на вул. Тургенєвській, 8-14 у Шевченківському районі м. Києва» № 601/658, яким вирішено оформити НПУ ім. М.П. Драгоманова право постійного користування земельною ділянкою площею 0,59 га, що розташована за адресою: м. Київ, вул. Тургенєвська, 8-14, за рахунок частини земель, відведених згідно з рішеннями ВК КМР депутатів трудящих № 1107 від 05.07.1971 та № 1295 від 17.08.1971.

З листа Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київради (КМДА) № 0 від 16.05.2016, наданого на вимогу ухвали суду від 25.04.2016, вбачається, що НПУ ім. М.П. Драгоманова отримало державний акт на право постійного користування земельною ділянкою № 01-9-00120 від 27.04.2009, який посвідчує права університету на земельну ділянку, розташовану за адресою: вул. Тургенєвська, 8-14, кадастровий номер 8 000 000 000:88:172:0010.

05.09.2003 між приватним підприємством «Трио-К» та ТОВ «Санта С» був укладений договір купівлі-продажу, згідно з умовами якого ТОВ «Санта С» придбало нерухоме майно, а саме нежитлову будівлю по прийому склопосуду, розташовану за адресою: м. Київ, вул. Тургенєвська, 4а.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.11.2006 по справі № 24/686 за ТОВ «Санта С» було визнано право власності на нерухоме майно, а саме нежитлову будівлю, загальною площею 240 кв.м., розташовану за адресою: м. Київ, вул. Тургенєвська, 4а.

29.10.2009 Київрадою було прийнято рішення «Про передачу товариству з обмеженою відповідальністю «Санта С» земельної ділянки для реконструкції з подальшою експлуатацією офісного приміщення з вбудованими приміщеннями для надання соціальних послуг та підземним паркінгом на вул. Тургенєвській, 4-а у Шевченківському районі м. Києва» № 565/2634 (далі - спірне рішення Київради), пунктами 1-3 якого:

- визнано такими, що втратили чинність, рішення ВК КМР депутатів трудящих № 1107 від 05.07.1971 та № 1295 від 17.08.1971, як такі, що виконані в повному обсязі;

- затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки товариству з обмеженою відповідальністю «Санта С» (далі - ТОВ «Сана С») для реконструкції з подальшою експлуатацією офісного приміщення з вбудованими приміщеннями для надання соціальних послуг та підземним паркінгом на вул. Тургенєвській, 4-а у Шевченківському районі (далі - Проект землеустрою);

- передано ТОВ «Санта С» в довгострокову оренду на 15 років земельну ділянку площею 0,13 га для реконструкції з подальшою експлуатацією офісного приміщення з вбудованими приміщеннями для надання соціальних послуг та підземним паркінгом на вул. Тургенєвській, 4а у Шевченківському районі м. Києва у зв'язку з переходом права власності на нежитлову будівлю (рішення Господарського суду міста Києва від 01.11.2006 № 24/686, договір купівлі-продажу від 05.09.2003, акт приймання-передачі від 05.09.2003) за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування.

Вважаючи, що рішення Київради № 565/2634 від 29.10.2009 прийняте з порушенням земельного законодавства, заступник прокурора міста Києва звернувся до суду, просив визнати недійсним та скасувати зазначене рішення Київради.

З матеріалів Проекту землеустрою (кадастрова справа № Д 3809), а саме пояснювальної записки та Висновку до проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки Головного управління земельних ресурсів виконавчого органу Київради (КМДА), вбачається, що запропонована до відведення ТОВ «Санта С» земельна ділянка виділяється:

- площею 0,11 га - за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування;

- площею 0,2 га - за рахунок частині земель, відведених відповідно до рішень ВК КМР депутатів трудящих № 1107 від 05.07.1971 та № 1295 від 17.08.1971.

Викладене також підтверджується іншою складовою Проекту землеустрою, а саме Земельно-кадастровою інформацією на земельну ділянку кадастровий номер: 8 000 000 000:88:172:034, у якій землекористувачем земельної ділянки площею 202 кв.м. зазначено Міністерство освіти УРСР.

Крім того, з Технічної документації зі складання державного акта на право постійного користування земельною ділянкою № 8 000 000 000:88:172:0010, яка оформляється НПУ ім. М.П. Драгоманова для експлуатації та обслуговування гуманітарного корпусу на вул. Тургенєвській, 8-14 у Шевченківському районі м. Києва, складеної у 2007 році (кадастрова справа № А3250) вбачається, що 29.12.2008 на виконання рішення Київської міської ради № 601/658 від 28.12.2006, складено Акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Зі змісту вказаного акта вбачається, що фактично НПУ ім. М.П. Драгоманова передано земельну ділянку (кадастровий номер 8 000 000 000:88:172:0010) площею 0,4707 га.

При цьому, дослідивши Акт меж земельної ділянки, переданої університету, викопіювання з плану з межами земельної ділянки (за 2007 рік) та креслення контурів землекористування Міністерства освіти УРСР і плану земельної ділянки, що виділялась Київському державному педагогічному інституту ім. М. Горького, правонаступником якого є НПУ ім. М.П. Драгоманова, суд дійшов висновку про те, що межа, позначена літерами «Г», «Д», «Е» та «Є», залишилась незмінною.

Відтак, частина земельної ділянки площею 0,2 га також увійшла до земель, на які НПУ ім. М.П. Драгоманова оформлено право постійного користування.

Дослідивши матеріали кадастрових справ № А3250 та № Д 3809, а також співставивши кадастрові плани земельних ділянок, виділених ТОВ «Санта С» та НПУ ім. М.П. Драгоманова суд дійшов висновку про те, що ТОВ «Санта С» передано ділянку площею 0,02 га, яка раніше за рішенням Київради № 601/658 від 28.12.2006 вже була передана НПУ ім. М.П. Драгоманова на праві постійного користування.

Відповідно до ч. 1 ст. 124 Земельного кодексу України (далі - ЗК України, тут і далі в редакції, чинній на момент винесення спірного рішення Київради) передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Згідно з ч. 1 ст. 9 ЗК України до повноважень Київської і Севастопольської міських рад у галузі земельних відносин на їх території, зокрема, належить: надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; припинення права користування земельними ділянками у випадках, передбачених цим Кодексом.

Частиною 5 ст. 116 ЗК України встановлено, що надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень (ч. 2 ст. 149 ЗК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 151 ЗК України особи, зацікавлені у вилученні (викупі), виборі земельних ділянок, зобов'язані погодити з власниками землі і землекористувачами та органами державної влади або органами місцевого самоврядування, згідно з їх повноваженнями, розміри земельних ділянок, передбачені для вилучення (викупу), умови їх вилучення (викупу), а також розміри земельної ділянки, передбачені для її передачі (надання), умови її передачі (надання) з урахуванням комплексного розвитку території, який би забезпечував нормальне функціонування на цій ділянці і прилеглих територіях усіх об'єктів та умови проживання населення і охорону довкілля.

Юридичні особи, зацікавлені у вилученні (викупі) земельних ділянок, звертаються з клопотанням про погодження місця розташування об'єкта до відповідної сільської, селищної, міської, районної, обласної ради, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевої державної адміністрації. Клопотання щодо погодження місця розташування об'єкта за рахунок земель, вилучення (викуп) яких провадиться Кабінетом Міністрів України та Верховною Радою Автономної Республіки Крим, подається відповідно до Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій.

До клопотання, зокрема, додається нотаріально засвідчена письмова згода землевласника (землекористувача) на вилучення (викуп) земельної ділянки (її частини) із зазначенням розмірів передбаченої для вилучення (викупу) земельної ділянки та умов її вилучення (викупу).

Згідно з ч. 1 ст. 149 ЗК України земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Земельна ділянка, передана ТОВ «Санта С» за спірним рішення Київради, віднесена до зон охорони пам'яток: зона регулювання забудови другої категорії (визначається відповідно до рішення Київради від 16.07.1979 № 920, розпорядження КМДА від 16.05.2002 № 979), а також до історичних ареалів міста: Центрального історичного ареалу, що підтверджується Висновком щодо використання земельної ділянки, наявних містобудівних обмежень та умов, які мають враховуватись при розробці проекту відведення земельної ділянки Головного управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища виконавчого органу Київради (КМДА) № 08-1595-В, копія якого долучена до матеріалів справи.

Відповідно до п. в) ч. 1 ст. 53 ЗК України до земель історико-культурного призначення належать землі, на яких розташовані архітектурні ансамблі і комплекси, історичні центри, квартали, площі, залишки стародавнього планування і забудови міст та інших населених пунктів, споруди цивільної, промислової, військової, культової архітектури, народного зодчества, садово-паркові комплекси, фонова забудова.

Частиною 1 ст. 150 ЗК України встановлено, що до особливо цінних земель, зокрема, відносяться землі історико-культурного призначення.

У додатковому відзиві, поданому представником Київради 22.04.2016, було, зокрема, зазначено, що земельна ділянка, передана в довгострокову оренду ТОВ «Санта С» за спірним рішенням Київради, не належить до земель історико-культурного призначення. Викладені доводи обґрунтовувались листом Державної служби з питань національної культурної спадщини Міністерства культури і туризму України № 22-891/35 від 12.04.2010.

Разом з тим, у вищевказаному листі йдеться про земельну ділянку, розташовану за адресою: вул. Тургенєвська, 4, у той час як спірним рішенням Київради було передано земельну ділянку, розташовану за адресою: вул. Тургенєвська, 4а. Відтак, наведені доводи представника Київради спростовуються.

Враховуючи викладене суд дійшов висновку про те, що земельна ділянка, передана ТОВ «Санта С» за спірним рішення Київради, належить до земель історико-культурного призначення та, відповідно, до особливо цінних земель.

Частинами 1, 2 ст. 150 ЗК України встановлено, що вилучення особливо цінних земель для несільськогосподарських потреб не допускається, за винятком випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Земельні ділянки особливо цінних земель, що перебувають у державній або комунальній власності, можуть вилучатися (викуплятися) для будівництва об'єктів загальнодержавного значення, доріг, ліній електропередачі та зв'язку, трубопроводів, осушувальних і зрошувальних каналів, геодезичних пунктів, житла, об'єктів соціально-культурного призначення, нафтових і газових свердловин та виробничих споруд, пов'язаних з їх експлуатацією, за постановою Кабінету Міністрів України або за рішенням відповідної місцевої ради, якщо питання про вилучення (викуп) земельної ділянки погоджується Верховною Радою України.

Погодження матеріалів вилучення (викупу) земельних ділянок особливо цінних земель, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, провадиться Верховною Радою України за поданням Верховної Ради Автономної Республіки Крим, обласної, Київської і Севастопольської міських рад (ч. 3 ст. 150 ЗК України).

Згідно зі ст. 141 ЗУ України підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати.

Матеріали Проекту землеустрою не містять згоди землекористувача - НПУ ім. М.П. Драгоманова, на вилучення (викуп) з його користування частини земельної ділянки із зазначенням розмірів передбаченої для вилучення (викупу) земельної ділянки та умов її вилучення (викупу); пгодження матеріалів вилучення (викупу) земельної ділянки уповноваженим органом; відповідного рішення уповноваженого органу про припинення права постійного користування НПУ ім. М.П. Драгоманова щодо частини земельної ділянки площею 0,2 га, прийнятого на підставах, визначених ст. 141 ЗК України, та в порядку визначеному Законом.

Представниками сторін вищевказані документи до матеріалів справи долучені не були.

Крім того, суд зазначає, що пунктом 2.8 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» № 6 від 17.05.2011 роз'яснено, що право постійного землекористування є безстроковим, на відміну від права оренди, і може бути припинене лише з підстав, передбачених статтею 141 ЗК України, перелік яких є вичерпним.

Дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб'єкта права користування земельною ділянкою після державної реєстрації такого права поза межами підстав, визначених у статті 141 ЗК України, є такими, що порушують право користування земельною ділянкою.

Таким чином, статтею 141 ЗК України встановлений виключний перелік підстав припинення права користування земельними ділянками. При цьому, вказаною статтею не передбачена можливість позбавлення особи права користування земельною ділянкою або її частиною шляхом визнання такими, що втратили чинність рішень про відведення такої земельної ділянки, у тому числі з підстав виконання таких рішень в повному обсязі.

Відтак, положення п. 1 спірного рішення Київради щодо визнання такими, що втратили чинність рішень ВК КМР депутатів трудящих № 1107 від 05.07.1971 та № 1295 від 17.08.1971, спрямовані на позбавлення НПУ ім. М.П. Драгоманова права постійного користування частиною земельної ділянки площею 0,2 га, а тому суперечать вимогам земельного законодавства та порушують права землекористувача - НПУ ім. М.П. Драгоманова.

Положеннями ч. 7 ст. 123 ЗК України встановлено, що у тих випадках, коли проведення землевпорядної експертизи передбачене законом, для прийняття рішення про надання земельної ділянки у користування погоджений проект відведення земельної ділянки подається до відповідного державного органу або органу місцевого самоврядування після одержання позитивного висновку державної землевпорядної експертизи.

Частиною 1 ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» (тут і далі в редакції, чинній на момент винесення спірного рішення Київради) встановлено, що обов'язковій державній експертизі підлягають, зокрема, проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок особливо цінних земель, земель лісогосподарського призначення, а також земель водного фонду, природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення.

Пунктом 4.1.1 Методики проведення державної експертизи землевпорядної документації, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах № 391 від 03.12.2004 (далі - Методика), закріплено, що обов'язкова державна експертиза (первинна, повторна та додаткова) проводиться, зокрема, щодо проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок (у тому числі цільове призначення яких не змінюється) з особливо цінних земель та історико-культурного призначення; а при зміні цільового призначення земельних ділянок усіх категорій, що перебувають у власності громадян та юридичних осіб, площею понад 1,0 га; а також при вилученні (припиненні права користування) земель державних підприємств у межах м. Києва та Київської області.

Організація і проведення державної експертизи здійснюється, зокрема, Державним комітетом України по земельних ресурсах або Київським міським головним управлінням земельних ресурсів (п. 2.1 Методики).

Таким чином, проведення державної експертизи землевпорядної документації щодо відведення земельної ділянки, переданої в оренду ТОВ «Санта С» спірним рішенням Київради, було обов'язковим.

Проте, матеріали справи та Проекту землеустрою не містять документів, які підтверджують проведення державної експертизи землевпорядної документації вищевказаної земельної ділянки, а спірне рішення Київради прийняте з порушенням вимог ст. 123 ЗК України та ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації».

У додатковому відзиві, поданому представником Київради 22.04.2016, останній заперечував необхідність та обов'язковість проведення земельних торгів щодо земельної ділянки, яка передана ТОВ «Санта С» у довгострокову оренду спірним рішенням Київради, з огляду на те, що на вказаній земельній ділянці розташований об'єкт нерухомого майна, що належить ТОВ «Санта С».

Вищенаведені доводи спростовуються наступним.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 134 ЗК України земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об'єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах), зокрема, земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі розташування на земельних ділянках об'єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.

Судом встановлено, що рішенням Господарського суду міста Києва від 01.11.2006 по справі № 24/686 за ТОВ «Санта С» було визнано право власності на нежитлову будівлю, загальною площею 240 кв.м., розташовану за адресою: м. Київ, вул. Тургенєвська, 4а. Вказана нежитлова будівля була придбана у ПП «Трио-К».

Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до спірного рішення Київради ТОВ «Санта С» було передано земельну ділянку площею 0,13 га або 1306 кв.м. (як зазначено у земельно-кадастровій інформації на земельну ділянку), що значно перевищує площу об'єкта нерухомого майна, набутого ТОВ «Санта С», та земельної ділянки, зайнятої ним.

Згідно з ч. 1 ст. 120 ЗК України, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

А частиною 2 ст. 120 ЗК України встановлено, якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Таким чином, виключення, встановлене ч. 2 ст. 134 ЗК України, не розповсюджується на всю земельну площею 0,13 га (1306 кв.м.), розташовану за адресою: м. Київ, вул. Тургенєвська, 4а, що була передана ТОВ «Санта С» спірним рішенням Київради, а лише на земельну ділянку, зайняту об'єктом нерухомого майна, та на частину земельної ділянки, необхідної для його обслуговування (аналогічна правова позиція викладена у постановах Вищого господарського суду України від 21.01.2015 по справі № 910/2333/14 та 05.08.2015 по справі № 910/1754/15-г). Отже, відповідні доводи представника Київради спростовуються.

Крім того, суд зазначає, що частинна земельної ділянки, переданої ТОВ «Санта С» спірним рішенням Київради, площею 0,11 га відводилась за рахунок міських земель не наданих у власність чи користування, отже ПП «Трио-К» - попередній власник нежитлової будівлі, розташованої на вказаній земельній ділянці, у встановленому законом порядку не набував права власності або користування на земельну ділянку площею 0,13 га, та відповідно не міг його передати.

Представниками учасників судового провадження доказів протилежного не надано.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що спірне рішення Київради прийняте з порушенням вимог ч. 1 ст. 134 ЗК України.

У додатковому відзиві, поданому представником Київради 22.04.2016, було, останній також відзначив, що припинення діяльності підприємства є підставою для припинення права постійного користування земельною ділянкою, а реорганізація підприємства є одним з видів припинення його діяльності. Крім того, вказав, що частина земельної ділянки площею 0,2 га після ліквідації Київського державного педагогічного інституту ім. М. Горького не передавалась НПУ ім. М.П. Драгоманова.

Разом з тим, представник Київради, в порушення вимог ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), документів, які підтверджують припинення Київського державного педагогічного інституту імені О.М. Горького або НПУ ім. М.П. Драгоманова, зокрема шляхом реорганізації, суду не надав, клопотань про витребування доказів в порядку ст. 38 ГПК України не заявляв.

А у постановах Кабінету Міністрів України «Про присвоєння імені М.П. Драгоманова Київському державному педагогічному інституту» № 211 від 17.09.1991, «Про вдосконалення мережі вищих навчальних закладів» № 646 від 13.08.1993 та указі Президента України «Про статус українського педагогічного університету імені М.П. Драгоманова» № 633/97 від 11.07.1997 не зазначено про ліквідацію Київського державного педагогічного інституту імені О.М. Горького, лише про створення на його базі НПУ ім. М.П. Драгоманова, а також про перейменування навчального закладу.

З огляду на викладене, суд вважає твердження представника Київради про правомірність припинення права користування НПУ ім. М.П. Драгоманова частиною земельної ділянки площею 0,2 га недоведеними.

Крім того, суд критично відноситься до посилань представника Київради на те, що частина земельної ділянки площею 0,2 га не була передана НПУ ім. М.П. Драгоманова, оскільки фактично університет було позбавлено права користування вказаною частиною земельної ділянки саме спірним рішенням Київради.

Відповідно до ст. 19 конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Частинами 1, 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Пунктом 2 роз'яснень Президії Вищого арбітражного суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів» № 02-5/35 від 26.01.2000 визначено, що підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що спірне рішення Київради № 565/2634 від 29.10.2009 (далі - рішення КМР № 565/2634 від 29.10.2009) не відповідає приписам Конституції України та вимогам земельного законодавства України, тому є незаконним.

Відтак, вимоги заступника прокурора міста Києва щодо визнання вищевказаного рішення Київради незаконним та його скасування є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо строку позовної давності суд зазначає наступне.

У відзиві на позовну заяву представник Київради, зокрема, вказав на сплив строку позовної давності.

Пунктом 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» № 10 від 29.05.2013 роз'яснено, що перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Судом встановлено, що спірне рішення Київради прийнято з порушенням вимог законодавства України.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст. 260 ЦК України встановлено, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Судом встановлено, що заступник прокурора міста Києва (позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва у листопаді 2010 із позовом до Київради, у якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Київради № 565/2634 від 29.10.2009. Вказаний позов був розглянутий судами в межах справи № 2а-15859/10/2670.

Вищевказана справа неодноразово переглядалась судами в порядку апеляційного та касаційного адміністративного провадження, проте ухвалою Вищого адміністративного суду України від 14.01.2016 провадження в адміністративній справі № 2а-15859/10/2670 було закрито, з огляду на те, що спір даної категорії не належить до компетенції адміністративних судів, адже рада при здійсненні повноважень власника землі є рівноправним суб'єктом земельних відносин та не здійснює владних управлінських функцій.

Таким чином, строк позовної давності був перерваний зверненням до суду та на момент звернення заступником прокурора міста Києва до Господарського суду міста Києва із даним позовом не сплив. Водночас адміністративними судами не було розглянуто по суті питання незаконності та скасування рішення Київради № 565/2634 від 29.10.2009. Відтак, підстави для припинення провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 80 ГПК України, відсутні.

Щодо розподілу господарських витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, суд вважає за необхідне покласти судовий збір у розмірі 1 378,00 грн на відповідача.

Керуючись статтями 32, 34, 44, 49, статтями 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В :

1. Позов заступника прокурора міста Києва в інтересах держави задовольнити.

2. Визнати незаконним та скасувати рішення Київської міської ради «Про передачу товариству з обмеженою відповідальністю «Санта С» земельної ділянки для реконструкції з подальшою експлуатацією офісного приміщення з вбудованими приміщеннями для надання соціальних послуг та підземним паркінгом на вул. Тургенєвській, 4-а у Шевченківському районі м. Києва» № 565/2634 від 29.10.2009.

3. Стягнути з Київської міської ради (01044, м. Київ, вул. Хрещатик, буд. 36; ідентифікаційний код 22883141) на користь прокуратури міста Києва (03150, м. Київ, вул. Предславинська, буд. 45/9; ідентифікаційний код 02910019) 1 378,00 грн (одну тисячу триста сімдесят вісім грн 00 коп.) судового збору.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 31 травня 2016 року.

Cуддя Я.А. Карабань