донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

30.05.2016 р. справа №905/3580/15

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддівБойченка К.І. Зубченко І.В., Попкова Д.О.
за участю представників сторін від позивача: від відповідача: ОСОБА_4 - особисто; не з'явився;
розглянувши апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, м. Слов'янськ
на рішення господарського суду Донецької області
від03.03.2016 р.
у справі№ 905/3580/15 (суддя Гринько С.Ю.)
за позовомфізичної особи-підприємця ОСОБА_4, м. Слов'янськ
дофізичної особи-підприємця ОСОБА_5, м. Краматорськ
про стягнення 139 847 грн. 36 коп.
В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 (далі - ФОП ОСОБА_4, позивач) звернувся до господарського суду Донецької області з позовною заявою про стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 (далі - ФОП ОСОБА_5, відповідач) грошових коштів в сумі 121 821 грн. 99 коп., з яких: 75 628 грн. 12 коп. заборгованості та 46 193 грн. 87 коп. заборгованості за період з 01.01.2008 р. по 18.06.2010 р.

При розгляді місцевим господарським судом даної справи позивач уточнив позовні вимоги та наполягає на стягненні з відповідача на його користь боргу в сумі 74 470 грн. 89 коп., 3 % річних в сумі 5 918 грн. 91 коп. та інфляційних нарахувань в сумі 59 457 грн. 56 коп. (т. 3, а.с. 94-96).

Рішенням господарського суду Донецької області від 03.03.2016 р. у справі № 905/3580/15 в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

Рішення суду мотивовано недоведеністю підстав, за якими у відповідача виникли зобов'язання по відшкодуванню понесених витрат, пов'язаних з виконанням договору про створення спільної часткової власності та необґрунтованістю позовних вимог.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ФОП ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить дане рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги заявник посилається на те, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права України.

Апелянт зазначає, що, на його думку, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те, що позивачем не надано документів, які б свідчили про об'єднання сторонами договору своїх вкладів, здійснення дій з будівництва магазину та набуття сторонами права власності в рівних долях. При цьому, судом не було взято до уваги, що доказом досягнення мети - будівництва магазину є кінцевий документ: свідоцтво про право власності на ім'я позивача, яке міститься в матеріалах справи.

Скаржник стверджує, що посилання місцевого господарського суду на ст. 1135 ЦК України є неправомірним.

Крім того, позивач вважає, що судом невірно визнана недоведеність факту отримання комунальних та інших послуг, а також, не надано належної правової оцінки висновку експерта у даній справі.

Позивач та його представник у судових засіданнях підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі, просили апеляційну скаргу задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідач та його представник у судовому засіданні 23.05.2016 р. проти апеляційної скарги заперечили за доводами, викладеними у запереченнях на апеляційну скаргу, просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення без змін.

Судовий процес в апеляційній інстанції фіксувався за допомогою технічних засобів фіксації в порядку, передбаченому ст.811 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ч. 2 ст. 99 ГПК України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, судова колегія Донецького апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено місцевим господарським судом, 23.01.2006 р. між ФОП ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_4 було укладено договір б/н від 23.01.2006 р. про створення спільної часткової власності, який посвідчений нотаріусом та зареєстрований у реєстрі за № 447 (далі - договір), за умовами якого учасники об'єднують свої матеріальні ресурси для створення спільної власності будівництва та експлуатації магазина будівельних матеріалів, який буде розташовано по АДРЕСА_1, загальною площею 516 кв. метрів. З цією метою учасники об'єднуються та доручають учаснику ОСОБА_4 отримати земельний відвід для будівництва магазину.

Відповідно до п. 1.2. договору замовником будівництва є учасник договору ОСОБА_4.

Умовами п. 1.3. договору сторони погодили, що після закінчення будівництва право власності магазину учасники договору набувають в таких частках:

- ОСОБА_5 - 50 %;

- ОСОБА_4 - 50 %.

Пунктом 1.4. договору визначено, що сторони вирішили користуватися магазином таким чином. Магазин знаходиться у спільному користуванні учасників. Порядок користування здійснюється на підставі додаткової угоди.

Згідно з п. 2.1. договору фінансування будівництва здійснюється сторонами в рівних частках. Замовником проектно-кошторисної документації є учасник договору ОСОБА_4, але проект та кошторис будівництва магазину узгоджується обома учасниками договору між собою.

Умовами п. 2.4. договору встановлено, що після закінчення будівництва замовник протягом 1 місяця повинен пред'явити будівлю комісії виконкому Слов'янської міської ради і ввести будівлю до експлуатації.

Після закінчення будівництва учасники складають акт про участь у фінансуванні будівництва. У акті вказується загальна сума коштів, які витрачені в зв'язку з будівництвом магазину, сума фінансової участі кожної сторони у будівництві, та розмір частки у спільній власності. Цей договір, акт вводу в експлуатацію, та акт про розподіл часток у спільній власності після закінчення будівництва приміщення магазину реєструються у БТІ з обов'язковою вказівкою часток кожного з учасників у спільній власності. Цей акт є невід'ємною частиною договору.

Розділом 3 договору визначено умови користування спільною власністю, а саме:

- п. 3.1. договору: кожен з учасників договору самостійно експлуатує та користується приміщенням, яке відповідає належної йому частини магазину, яка визнана згідно з п. 1.4. цього договору. При цьому, кожен з учасників має право зробити переобладнання належного йому приміщення, встановити нове обладнання, робити поліпшення, але при цьому зважати на те, щоб не порушувалась цілісність та конструктивні особливості будівлі;

- п. 3.2. договору: оплата електроенергії, комунальних послуг та інших витрат по утриманню приміщень, що знаходяться у спільній власності, здійснюється учасниками таким чином. Учасник, який є замовником будівництва, складає договір на постачання електроенергії, водопостачання та надання інших комунальних послуг. Оплату електроенергії та комунальних послуг учасники здійснюють шляхом внесення коштів замовнику, пропорційно частки у спільній власності, чи з іншої домовленості, яка оформляється протоколом між учасниками договору;

- п. 3.3 договору: оплату податку на землю кожен учасник здійснює самостійно, згідно з розміром земельної ділянки, яка відповідає його частці в спільній власності.

Відповідно до п. 6.1. договору цей договір укладено на невизначений строк. Договір може бути розірваним тільки за згодою сторін.

Матеріали справи не містять відомостей про те, що сторонами оформлювалися протоколи щодо інших домовленостей про порядок оплати комунальних послуг та інших витрат з утримання приміщення.

З матеріалів справи також вбачається, що відповідна додаткова угода, яка передбачена умовами п. 1.4. договору сторонами не укладалась.

Крім того, сторонами не доведено факту виконання умов п. 2.4. договору, а саме, щодо порядку реєстрації акта про участь у фінансуванні будівництва, оскільки цей договір, акт вводу в експлуатацію та акт про розподіл часток у спільній власності після закінчення будівництва приміщення магазину реєструються в БТІ з обов'язковою вказівкою часток кожного з учасників у спільній власності.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно з ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частинами 1, 2 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Як на підставу позовних вимог позивач посилається на вищевказаний договір б/н від 23.01.2006 р. про створення спільної часткової власності, який посвідчений нотаріусом та зареєстрований у реєстрі за № 447.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно до умов п. п. 3.2., 3.3. договору позивач уклав договори на постачання електроенергії, водопостачання та надання інших комунальних послуг, а саме:

- на постачання електричної енергії № 2627 від 19.05.2005 р., № 2627 від 25.11.2011 року з ВАТ/ПАТ "Донецькобленерго";

- договір на охорону об'єктів за допомогою системи охоронної сигналізації № 22972/сл. від 16.10.2006 року, укладений з Управлінням Державної служби охорони при управлінні МВС;

- договори на надання послуг з питного водопостачання та водовідведення з КП "Славміськводоканал" № 1193 від 01.01.2008 р. 01.01.2009 р., № 600 від 01.01.2010 р., від 01.01.2011 р., від 01.01.2012 р., від 01.01.2013 р.;

- договір на постачання природного газу № 157С/10 з ПАТ "Донецькоблгаз" від 01.02.2010 р.,01.01.2011 р., 01.01.2012 р.;

- договір на транспортування природного газу магістральними трубопроводами № 294-СЛ від 31.12.2009 р.;

- договір оренди землі від 24.03.2005 р. з Слов'янською міською радою від 22.03.2011 р.

На підтвердження виконання вищевказаних договорів позивачем надано акти звірок і платіжні документи про сплату виставлених йому рахунків.

Відповідно до ст. 1 Закону "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинним є документ, що містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 9 цього ж Закону до первинних документів належать документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. При цьому вони повинні містити певний перелік даних, які включають в себе, серед іншого, зміст та обсяг господарської операції. Виходячи із цих норм до первинних документів можуть бути віднесені: господарський договір і документи, що підтверджують його виконання (акти приймання-передачі послуг, підписаними сторонами договору, підтвердження затверджених на законодавчому рівні тарифів для сплати цих послуг, розрахункову документацію і т. д.). У свою чергу, про акти звірок взаєморозрахунків йдеться у п. 11.11 Інструкції по інвентаризації основних засобів, нематеріальних активів, товарно- матеріальних цінностей, грошових коштів і документів та розрахунків. Відповідно до цієї правової нормі інвентаризація розрахунків повинна бути присвячена погодженням обсягів заборгованостей між кредиторами і дебіторами. Основою для такої інвентаризації повинні служити кредиторські виписки про заборгованість, які або підтверджені дебіторами, або оскаржені ними.

Таким чином, акт звірки взаєморозрахунків не є документом, що підтверджує наявність зобов'язання за господарським договором, оскільки він не відповідає зазначеним вимогам законодавства.

Відповідно до висновку судово-економічної експертизи № 431/472/26 від 25.04.2014 р. проведеної провідним судовим експертом відділу економічних досліджень Донецького НДІСЕ ОСОБА_6 у даній справі позивачем не підтверджено факт надання послуг третіми особами за вищезазначеними договорами.

Позивач стверджує, що відповідач в порушення умов п. п. 3.2., 3.3. договору жодних платежів не здійснював, витрати по оплаті ним комунальних послуг та інших платежів на утримання магазину не компенсував відповідно до розміру його частки у будівлі магазину, що стало підставою для звернення з позовом до господарського суду Донецької області.

Згідно з ст. 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 525 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Пунктом 1 статті 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору управління майном.

За приписами ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Статтями 202, 205 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Він може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно з ст. 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові.

Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

За приписами ст. 1131 ЦК України договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі.

Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Частинами 2, 4 статті 1135 ЦК України встановлено, що у відносинах із третіми особами повноваження учасника вчиняти правочини від імені всіх учасників посвідчується довіреністю, виданою йому іншими учасниками, або договором простого товариства. Учасник, який вчинив від імені всіх учасників правочин, щодо якого його право на ведення спільних справ учасників було обмежене, або вчинив в інтересах усіх учасників правочин від свого імені, може вимагати відшкодування здійснених ним за свій рахунок витрат, якщо вчинення цього правочину було необхідним в інтересах усіх учасників. Учасники, яким внаслідок таких правочинів було завдано збитків, мають право вимагати їх відшкодування.

Отже, якщо керівництво сумісною діяльністю сторони доручили одному з учасників договору, то на останнього покладається і ведення спільних справ усіх учасників договору. Крім умови договору про покладення ведення спільних справ на одного з учасників договору інші учасники договору видають довіреність про надання йому повноважень для представництва перед третіми особами. Така довіреність повинна бути оформлена відповідно до глави 4 Цивільного кодексу України. За таких обставин особа, на яку покладено ведення спільних справ, укладає договори, пов'язані із забезпеченням сумісної діяльності, від свого імені і сама набуває цивільних прав і несе обов'язки за договорами. В процесі їх виконання ця особа не з її вини і вини контрагента може мати певні витрати (збитки). У таких випадках вона має право, у тому числі шляхом пред'явлення позову, вимагати їх покриття усіма учасниками сумісної діяльності (наприклад, витрати по орендній платі, експлуатаційні витрати, сплата мита, збитки у зв'язку з інфляційним процесом тощо).

Згідно пункту 4 роз'яснення Вищого арбітражного суду України від 28.04.1995 N 02-5/302 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з укладанням та виконанням договорів про сумісну діяльність", укладаючи договір про сумісну діяльність сторони повинні вирішити питання про порядок ведення спільних справ. Чинне законодавство не обмежує їх у виборі форми цього порядку. Наприклад, сторонами може бути створена рада з числа їх працівників, яка приймає рішення не більшістю голосів, а за загальною згодою. Якщо договором про сумісну діяльність передбачена така форма ведення спільних справ, то у випадку необхідності укладання договорів для досягнення мети сумісної діяльності (договори підряду, оренди, поставки тощо) такі договори укладаються всіма учасниками сумісної діяльності або за їх дорученням одним з них.

Враховуючи викладене, при укладанні позивачем договорів з третіми особами на обслуговування приміщення збудованого і переданого в експлуатацію за договором, на підставі якого заявлений позов у даній справі, повноваження позивача повинні підтверджуватися довіреністю, наданою йому відповідачем, яка в матеріалах справи відсутня.

Відповідно до ст. 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами 1, 2 ст. 357 ЦК України встановлено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Статтею 360 ЦК України визначено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Судова колегія зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 07.12.2006 року сторонами укладено договір купівлі-продажу, за яким позивач, як продавець, передав у власність відповідачу 9/20 ід. часток магазину будівельних матеріалів, що знаходиться по вулиці Калініна за номером 36а у місті Слов'янську, Донецької області, розташований на земельній ділянці земель Слов'янської міської ради та зареєстрований нотаріально в реєстрі № 3191 і внесений в державний реєстр власності на нерухоме майно 13.12.20106 року.

У власність ОСОБА_5 згідно поповерховому плану магазину переходить: 1-2/135,0 кв.м., 1-5/19,9 кв. м., 1-6/4,7 кв. м., 1-7/2,0 кв.м., 1-8/1,2 кв.м., 1-9/6,7 кв.м., 1-12/4,1 кв.м., 1-10/20,5 кв.м, що складає 9/20 ід. часток майна, проте, не виділені в натурі.

Відповідно до договору купівлі-продажу будівля магазину будівельних матеріалів, 9/20 ід. часток якого відчужується, належать продавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Слов'янською міською радою 20.11.2006 року, на підставі Рішення виконкому Слов'янської міської ради від 15.11.2006 року за № 657/1, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданий Комунальним підприємством "Бюро технічної інвентаризації" міста Слов'янська від 20.11.2006 року, номер витягу: 12569899, номер запису: 785, в книзі: 5, дата прийняття рішення про реєстрацію права власності: 20.11.2006 року, реєстраційний номер: 16801503.

Право власності на 9/20 часток магазину виникло у відповідача не на підставі договору б/н від 23.01.2006 р. про створення спільної часткової власності, а на підставі договору про купівлю-продаж.

З урахуванням наведеного, судова колегія вважає, що місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що п. 1.3. договору, на підставі якого заявлений позов у даній справі, був залишений сторонами без виконання.

Отже, спірні правовідносини сторін стосуються договору купівлі-продажу, за умовами якого сторони не визначили умови користування спірного магазину будівельних матеріалів.

З огляду на викладене, судова колегія дійшла висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, а тому, задоволенню не підлягають.

Таким чином, рішення господарського суду відповідає матеріалам справи, вимогам діючого законодавства та підлягає залишенню в силі.

Судові витрати за апеляційною скаргою покладаються на заявника скарги.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на рішення господарського суду Донецької області від 03.03.2016 року у справі № 905/3580/15 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 03.03.2016 року у справі № 905/3580/15залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів.

Головуючий К.І. Бойченко

Судді: І.В. Зубченко

Д.О. Попков