ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

30.05.16р. Справа № 904/4411/15

За позовом Фермерського господарства "ОСОБА_1І.", 51263, Дніпропетровська обл., Новомосковський р-н, с. Спаське, вул. Степова, 1

до Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк",49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50

про визнання недійсною окремої частини договору фінансового лізингу

Суддя Панна С.П.

Представники:

від позивача ОСОБА_2 - представник за довіреністю 03.06.2015 року

від відповідача ОСОБА_3 - представник за довіреністю № 1879-К-Н-О від 29.04.2015 року

СУТЬ СПОРУ:

Фермерське господарство "ОСОБА_1І." звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" про визнання недійсним договору фінансового лізингу від 17.10.2013 року № DNH2LN104326, що укладений між Фермерським господарством "ОСОБА_1І." та Публічним акціонерним товариством комерційним банком "ПриватБанк" в частині пункту 2.4".

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем умов договору фінансового лізингу від 17.10.2013 року № DNH2LN104326.

Відповідач позов не визнає (відзив на позовну заяву б/н від 26.04.2016 року) посилаючись на те, що:

- ОСОБА_1 був підписаний та скріплений печаткою договір фінансового лізингу та фактично підтверджено згоду з умовами договору;

- ініціатива укладення договору виходила від позивача;

- сума, яка підлягає сплаті за договором лізингу відображено у п.2.4. договору та розраховується з урахуванням дня, у який сплачується сума, курсу долару та сум, які вже були сплачені. Винагорода за користування майном розраховується на дату, передбачену п.11.1 договору - 16.09.2016 року для остаточного погашення заборгованості за даним договором. Що за своєю правовою природою є платіж як винагорода лізингодавцю за отримане у лізинг майно.

Відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України у справі оголошувались вступна та резолютивна частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

17 жовтня 2013 року сторонами укладено договір фінансового лізингу №DNH2LNI04326. Згідно п.1.1 та 1.2 якого Публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПРИВАТБАНК" зобов'язався придбати у власність у Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "НОВОФАРМ" а потім передати Лізингоодержувачеві, а Лізингоодержувач прийняти від Банка в платне користування, а після виплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені даним договором строки, на умовах фінансового лізингу (далі лізингу) майно відповідно до Специфікації (додатку №1 до договору). Вартість майна становить: 1 689 026,92 грн., ПДВ 337 805,39 грн., а всього до оплати 2 026 832,31 грн.

Відповідно до п.2.1 Договору, загальна сума цього Договору становить 2 026 832,31 грн. і складається з:

- суми авансового платежу 520 817,80 грн., згідно з п.1.4.;

- загальної вартості лізингових платежів у частині, що йде на викуп вартості переданого в лізинг майна, 1 506 014,51 грн., згідно з графіком внесення лізингових платежів, зазначеним у додатку № 2, що є невід'ємною частиною даного Договору.

Згідно п.2.2 договору розмір, структура, строки сплати лізингових платежів встановлюються графіком внесення лізингових платежів, зазначеним в додатку №2, що є невід'ємною частиною даного договору фінансового лізингу.

Лізингоодержувач сплачує Банку на рахунок, відкритий згідно з п.1.5 цього договору згідно графіку внесення лізингових платежів, також винагороду за користування майном у розмірі згідно з формулою, наведеною у п.2.4 договору.

Позивач вважає, що передбачена п.2.4 договору винагорода за користування майном не відповідає вимогам ст.16 Закону України "Про фінансовий лізинг", оскільки до визначеного законом переліку складових лізингових платежів такий вид винагороди не входить.

Також позивач вважає, що наведена в п.2.4 договору формула штучно збільшує станом на 31 березня 2015 року на 200% та станом на 16 вересня 2016 року на 400% його зобов'язання перед відповідачем поряд з лізинговими платежами, що сплачуються лізингоодержувачем на підставі ст.16 Закону України "Про фінансовий лізинг", в зв'язку з чим, вважає позивач, п.2.4 договору суперечить принципу розумності та справедливості, встановленому ст.627 Цивільного кодексу України.

Частиною першою статті 180 Господарського кодексу України встановлено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, які погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Згідно п.1 ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує проти його дійсності на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі ст.627 Цивільного кодексу України, ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору означає можливість сторін вільно визначати зміст договору, який вони укладають і формувати його конкретні умови.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (ст.628 Цивільного кодексу України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків

Відповідно до ст.ст. 806, 807 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до частини першої статті ст.16 Закону України "Про фінансовий лізинг" сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Згідно з частиною другою цієї статті лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу, платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно, компенсацію відсотків за кредитом, інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням певного договору.

При цьому стаття 16 вказаного Закону не містить приписів щодо вичерпного переліку зазначених у ній платежів та дозволяє сторонам вільно визначатися з іншими витратами лізингодавця, які на їх розсуд, мають бути включені до складу лізингових платежів, оскільки безпосередньо пов'язані з виконанням певного договору.

Зазначені положення статті 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" стосовно визначення порядку сплати лізингових платежів договором та щодо права сторін визначати склад лізингових платежів узгоджуються із свободою договору, встановленою ст.627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Таку ж правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 22 листопада 2010 року зі справи №14/80-09-2056.

У пункті 2.4 договору лізингу сторони договору визначили певну формулу, за якою лізингодавець здійснюватиме розрахунок винагороди за користування майном, розмір винагороди в даному випадку залежить від курсу долара США до української національної грошової одиниці - гривні та сум, які вже були оплачені.

Частина 4 статті 632 Цивільного кодексу України передбачає, що ціна в договорі може встановлюватися, а може і визначатися його умовами.

Позивач просить визнати недійсним договор фінансового лізингу від 17.10.2013 року № DNH2LN104326, що укладений між Фермерським господарством "ОСОБА_1І." та Публічним акціонерним товариством комерційним банком "ПриватБанк" в частині пункту 2.4". з чим неможно погодитись виходячи з наступного : для визнання оспорюваного п. 2.4. договору недійсним позивач має довести за допомогою належних засобів доказування, що домовленість сторін у п.2.4. суперечить вимогам чинного законодавства щодо його форми, змісту, правоздатності і волевиявленню сторін, на момент момент укладення договору свідомо існує обєктивна неможливість настання правового результату, а також, що в наслідок його укладення порушені права позивача.

Вивчивши матеріалами справи та зясував правову природу сум, що підлягають нарахуванню та сплаті лізінгоодержувачем за спірним договором суд прийшов до висновку, що винагорода за користування майном яка передбачена п.2.4. договору є згідно п.б, ч.2 ст.16 Закону України „Про фінансовий лізінг тим самим платіжем як винагорода лізінгодавцю за отримане у лізінг майно. Тобто даний платіж є один із складових лізингових платежів, який повинен був сплачуватись відповідно до п. 2.4,11.1 договору до 16.09.2016 року. Платіж як винагорода за користування майном (отримання ) у лізінг майна не суперечить ст. 16 Закону України „Про фінансовий лізінг та не порушує майнові права та інтереси позивача.

Судовий збір згідно зі ст.ст. 44,49,82-84 Господарського процесуального кодексу України покласти на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 49, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити .

Судовий збір покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено - 01.06.2016 року.

Суддя ОСОБА_4