ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" травня 2016 р. Справа № 907/626/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді Малех І.Б.

суддів Желік М. Б.

ОСОБА_1

при секретарі Кришталь М.,

за участю представників:

від позивача не зявився;

від відповідача не зявився;

віл третьої особи - не зявився

розглянувши апеляційну скаргу Private Limited Company European Logistic systems LTD, б/н від 06.01.2016 року

на рішення господарського суду Закарпатської області від 17.12.2015 року, головуючий суддя Бобрик Г.Й., судді: Журавчак Л.С., Кривка В.П.

у справі № 907/626/15

за позовом: Private Limited Company European Logistic systems LTD, London, England

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Алеф, м. Свалява Свалявського району Закарпатської області

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спорту на стороні позивача: Приватного підприємства виробничо-комерційної фірми Ельдорадо, м. Чернівці

про: стягнення 6 100 євро (що становить 142 667,03 грн. згідно курсу НБУ станом на день подання позову)

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Закарпатської області від 17.12.2015 року в справі №907/626/15 в позові Private Limited Company European Logistic systems LTD, London, England до Товариства з обмеженою відповідальністю Алеф про стягнення 6 100 євро (що становить 142 667,03 грн., згідно курсу НБУ станом на день подання позову) відмовлено повністю.

Судом першої інстанції відмовлено в задоволенні позовних вимог, оскільки на його думку позивач, покликаючись на ст. 1212 ЦК України, не врахував договірний характер правовідносин між сторонами, який виключає можливість застосування до них положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України. Таким чином суд першої інстанції вказав, що контракт від 10.06.2014 року є чинним, у суду відсутні правові підстави вважати, що оскаржувана сума отримана відповідачем безпідставно, в розумінні ст. 1212 ЦК України.

В апеляційній скарзі, позивач, просить рішення господарського суду Закарпатської області від 17.12.2015 року в справі №907/626/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задоволити. При цьому позивач вказує, що 04.03.2015 року, внаслідок помилки, ним було перераховано на рахунок відповідача кошти в сумі 6100 євро, при цьому в призначенні платежу було зазначено оплата комерційного рахунку ; 49 від 28.07.2014 року, який, як зазначає апелянт, вже був оплачений. Апелянт вказує, що в 2015 році між компанією позивача та відповідачем будь-якої домовленості по придбанню шпону букового лущеного досягнуто не було, позивач замовлень на товар не надсилав та не уповноважував будь-яких осіб діяти в його інтересах по замовленню та/або придбанню у ТОВ «Алеф» продукції. Таким чином, на думку позивача, при винесенні судового рішення, суд першої інстанції, залишив поза увагою факт відсутності ділових взаємовідносин між сторонами в 2015 році, відсутність будь-яких замовлень позивача на товар, перерахування коштів без будь-яких підстав, невідповідність обставинам справи наданих відповідачем документів, що призвело до винесення незаконного рішення.

У відзиві на дану апеляційну скаргу, відповідач заперечив проти її задоволення просив рішення господарського суду Закарпатської області від 17.12.2015 року в справі №907/626/15 залишити без змін з підстав того, що судом першої інстанції всебічно та в повному обсязі зясовано всі обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Крім того, зазначив, що між позивачем та відповідачем - ОСОБА_2 "Алеф" 10 червня 2014 року укладено Контракт № 10/06/14 на виготовлення шпону лущеного букового. За даним контрактом позивач у 2014 році здійснив ряд замовлень у відповідача на суму, яка перевищує 60 000 Євро. На підставі чергового замовлення позивача, відповідачем був надісланий інвойс для проведення попередньої оплати 50% вартості продукції, що вказує про перерахування позивачем 05.03.2015 року суми 6 100 Євро, яка є предметом спору. 05.03.2015 року перерахована позивачем сума 6 100 Євро, згідно інвойсу отримана відповідачем, як попередня оплата 50% вартості товару для відвантаження чергової партії продукції позивачу на виконання контракту № 10/06/14 від 10 червня 2014 року та замовлення. Відповідач, виконуючи свої договірні зобов'язання виготовив продукцію та повідомив зацікавлених осіб про готовність товару та надіслав комерційний рахунок для проведення оплати. Щодо, доводів про невідповідність призначення платежу, в меморіальному ордері, відповідач вказує, що у всіх попередніх випадках призначення платежу було однакове і помилкове, на думку відповідача, бухгалтер позивача технічно не змінює номер інвойсу, а ставить всі оплати по інвойсу №49, але при цьому з різними датами оплати.

Представники позивача, відповідача та третьої особи в судове засідання не зявились, при цьому були належним чином повідомленні про час та дату розгляду справи. Відтак колегія судів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, по наявним в матеріалах справи доказах.

Розглянувши наявні в справі докази, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду Закарпатської області від 17.12.2015 року в справі №907/626/15 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами по справі 10 червня 2014 року укладено контракт № 10/06/14 про поставку шпону букового лущеного та додаткову угоду до нього від 10.06.2014 року, строком дії поставки до 31 грудня 2015 року.

Відповідно до п. 2.1, 2.2 контракту Загальна кількість товару, що поставляється по даному контракту складає близько 500, 00 м.куб. Ціна за 1 м. куб товару по даному контракту становить 160-440,00 євро. Загальна вартість товару, що постановляється по даному контракту, становить близько 220 000, 00 євро.

Згідно до п. 3.2, 3. 4 контракту продавець зобовязаний надати покупцеві разом з товаром наступні документи: комерційний інвойс; пакувальний лист; товарно-транспортну накладну; сертифікат походження; фіто-санітарний сертифікат. Прийом товару здійснюється представниками сторін, шляхом підписання акту прийому-передачі, з врахуванням технічних умов на товар, що вказані в специфікації № 1 даного контракту, за наступною адресою; Україна, м. Свалява, вул.. Чехова, 55.

До контракту укладена додаткова угода № 1 від 10.06.2014 року, відповідно до якої ОСОБА_2 "Алеф" (продавець) в особі директора ОСОБА_3 та Privat Limited Company "European Logistic systems" LTD (покупець) в особі ОСОБА_4 уклали додаткову угоду про те, що місцем відвантаження продукції вважати м. Кошіце (Словакія). Дана додаткова угода підписана від покупця директором ОСОБА_3, а від компанії ОСОБА_4 Умови поставки товару - FCA м. Свалява. Сторони погодили, що оплата товару попередня - 50 % від вартості товару, а решта - 50 % після отримання товару. Продавець товару зобов'язаний надати покупцеві для оплати комерційний інвойс. Покупець за власний рахунок повинен забезпечити подачу транспортного засобу для товару, що поставляється.

Відповідач на заперечення позовних вимог стверджує, що за даним контрактом позивач у 2014 році здійснив ряд замовлень у відповідача на суму, яка перевищує 60 000 Євро. Загальна вартість товару, що поставляється за Контрактом, складає 220 000 Євро.

Як вірно встановлено місцевим судом, в матеріалах справи наявний комерційний рахунок інвойс № 10 від 25.02.15 року; специфікацію до комерційного рахунку № 10 від 20.03.15 року, в якому зазначений вид продукції, кількість та суму 6 100 Євро; замовлення № 237 від 10.06.2014 року на виготовлення лущеного букового шпону; інвойс № 41 від 11.06.2014 року; меморіальний ордер від 20.06.2014 року про перерахування коштів згідно інвойсу; замовлення № 243 від 01.07.2014 року; комерційний інвойс № 45 від 01.07.2014 року; замовлення № 247 від 18.07.2014 року та комерційний рахунок № 47 від 22.07.2014 року і т. д.

Про виконання цього контракту свідчать наявні у матеріалах справи замовлення, комерційні рахунки (інвойс), платіжні документи та про що не заперечує сам представник позивача у наданих суду письмових поясненнях.

Private Limited Company "European Logistic systems LTD" - 04 березня 2015 року перерахував відповідачу суму 6 100 Євро, які вважає помилково сплачені на рахунок ОСОБА_2 «Алеф». Представником позивача в апеляційній скарзі зазначено, що на момент перерахування цих коштів компанія не замовляла у відповідача ОСОБА_2 "Алеф" будь які товари, послуги, відповідно відповідачу не виставлявся до оплати комерційний рахунок (інвойс).

Слід зазначити, що 15.05.2015 року позивач направив на адресу відповідача претензію, в змісті якої також є покликання на контракт № 10/06/14 від 10 червня 2014 року та інвойс № 49 на суму 12 194,36 Євро.

ОСОБА_2 «Алеф на вищенаведену претензію надав відповідь в якому зазначив, що позивача було включено в графік замовлень на березень місяць, шпон виготовлений та зданий на склад в кількості 12 пакетів 14, 699 м3 на суму 6100 євро.

Відповідно до п. 5 ст. 54 ГПК України в позовній заяві серед іншого повинні бути наведені посилання на норми матеріального права, на підставі яких подається позов. Матеріально-правовою підставою даного позову позивач обрав ст. 1212 ЦК України.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відтак, як встановлено судами та вбачається із матеріалів справи, 10.06.2014 року між сторонами укладено контракт на поставку шпону букового лущеного та додатову угоду до нього від 10.06.2014 року, строком дії поставки до 31.12.2015 року.

Як вбачається з апеляційної скарги та позовної заяви позивача, факт поставки шпону букового лущеного виготовлених відповідачем заперечується, однак не спростовується факт перерахування коштів, як передоплату за виготовлення шпону.

Загальні положення ст.1212 Цивільного кодексу України про зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави встановлює, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз зазначеного положення дає підстави для висновку, що зобов'язання із набуття або збереження майна без достатньої правової підстави має місце за наявності таких умов: по-перше, має місце набуття або збереження майна. Це означає, що особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння; по-друге, мало місце набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; по-третє, обов'язково має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов'язків (стаття 11 Цивільного кодексу України).

Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, передбачених ст.11 ЦК України. До відсутності правової підстави стаття 1212 ЦК України відносить також і ситуацію, коли підстава, на якій було набуте або збережене майно, на момент набуття або збереження існувала, але згодом відпала.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, дії сторін свідчать про виникнення між ними господарських правовідносин, у відповідності до ст.174 Господарського кодексу України, тому спірні грошові кошти отримані на визначених законодавством та учасниками підставах та не є такими, що підпадають під поняття та ознаки безпідставно отриманих коштів. Відтак суд вважає що у даних спірних правовідносинах виключається застосування положень ст.1212 Цивільного кодексу України, оскільки такі можуть бути застосовані лише після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена чи припинена, або відсутня взагалі.

Згідно ст.ст. 526, 527 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 16. Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; тощо. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

У постанові від 02.10.2013 року № 6-88цс13 Верховний Суд України зазначив, що "у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу".

Вказана правова позиція викладена також у постанові Верховного Суду України від 22.01.2013 р. №5006/18/13/2012 про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 2 липня 2012 року у справі № 5006/18/13/2012.

Відповідно до вимог ст.111-28 ГПК України рішення Верховного Суду України є обов'язковими для всіх судів України.

Слід також зазначити, що порушення однією із сторін умов договору не можна кваліфікувати, як відсутність правової підстави для перерахування коштів, оскільки правовою підставою договірного зобов'язання слугує тільки договір (правочин) як такий, а не його окремі умови.

Передумови для кондиційного позову (зобов'язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави іменуються також зобов'язаннями з безпідставного збагачення, або кондиційними зобов'язаннями, а позови, якими вони захищаються - кондиційними) можуть виникнути тоді, коли між сторонами немає договірних зобов'язань або правопорушення виходить за межі договору, який їх пов'язує. Якщо вимоги позивача грунтуються на тому, що обов'язки відповідача випливають з існуючого договору, такий позов не може кваліфікуватись як кондиційний.

Норми глави 83 "Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави" ЦК України та ст.1212 ЦК України, зокрема, можуть бути застосовані тоді, коли дії набувача майна не можуть кваліфікуватися як правопорушення (порушення умов договору).

Доводи апелянта в апеляційній скарзі про наявність умов виникнення у Відповідача зобов'язання повернути безпідставно набуте майно (грошових коштів) у порядку ст. 1212 ЦК України є необґрунтованими.

Окрім того, в матеріалах справи містяться докази звернення апелянта до відповідача, про отримання продукції, в рахунок перерахованих коштів (6100 Євро), тобто сам апелянт визнає, що між ними є договірні стосунки, в межах яких були перераховані спірні кошти.

Згідно п. 4 частини третьої статті 129 Конституції України та ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Інші твердження апелянта, які викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки вони не доведені належними та допустимими доказами та спростовуються матеріалами даної справи.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.ст.33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи наведене, апеляційний господарський суд, вважає, що рішення господарського суду першої інстанції прийняте, з урахуванням всіх обставин справи та з дотриманням норм чинного законодавства, а тому підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Закарпатської області від 17.12.2015 року в справі №907/626/15 залишити без змін.

2. Апеляційну скаргу Private Limited Company European Logistic systems LTD залишити без задоволення.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

4. Матеріали справи направити на адресу місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлений 03.06.2016 р.

Головуючий -суддя Малех І. Б.

Суддя Желік М. Б.

Суддя Костів Т. С.