РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.04.2016Справа №910/772/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізинг ІТ-СПВ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Капітал Таймс"

про визнання договору недійсним

Суддя Цюкало Ю.В.

Представники сторін:

від позивача:Фрідман Д.А. - директор;

від відповідача: Сізоненко В.П. - за довіреністю від 08.02.2016 року.

В судовому засіданні 13 квітня 2016 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У січні 2016 року до канцелярії Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізинг ІТ-СПВ" (позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Капітал Таймс" (відповідач) про визнання недійсним Договору викупу емітентом цінних паперів власної емісії № ДД26364-13; 2013-43 від 30.08.2013 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірні правочини підлягають визнанню недійсними на підставі ст.ст. 232, 241 Цивільного кодексу України.

Відповідач звернувся до суду із відзивом, у якому за викладених підстав проти позову заперечував.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.01.2016 року суддею Цюкало Ю.В. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі №910/772/16. Розгляд справи призначено на 15.02.2016 року.

Судове засідання, призначене на 15.02.2016 року, не відбулось у зв'язку із перебуванням судді Цюкало Ю.В. у відпустці.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.03.2016 року розгляд справи призначено на 23.03.2016 року.

17.03.2016 року через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника відповідача надійшли додаткові пояснення по справі.

В судове засідання, призначене на 23.03.2016 року, з'явились представники сторін , надали усні пояснення, відповіли на запитання суду.

В даному судовому засіданні, представником позивача, враховуючи, що закінчується строк вирішення даного спору, подано клопотання про продовження строку вирішення спору на 15 днів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.03.2016 року продовжено строк розгляду справи на 15 днів. Оголошено перерву в засіданні до 13.04.2016 року.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 811 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд, -

ВСТАНОВИВ:

30.08.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Капітал Таймс» (далі - продавець) та Товариством з обмеженою «Лізинг ІТ-СПВ» (надалі - покупець) укладено Договору № ДД26364-13;2013-43 викупу емітентом цінних паперів власної емісії (далі - Договір), згідно з п. 1.1. якого продавець зобов'язується передати у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти і оплатити на умовах договору пакет цінних паперів (ЦП): іменні відсоткові облігації підприємств в бездокументарній формі, належним чином знерухомлені у ПАТ "НДУ", емітентом яких є Товариство з обмеженою відповідальністю "Лізинг ІТ-СПВ"; номінальна вартість одного ЦП становить 1 000,00 грн. у кількості 514 штуки з кодом ISIN UA, ціна одного ЦП визначається діленням вартості пакету ЦП на кількість ЦП, вартість пакету ЦП ідентична сумі Договору становить 557 694,16 грн., накопичений відсотковий дохід (НВД) на один ЦП на 30.08.2013 року становить 31,51 грн.

Відповідно до п. 2.1. Договору загальна вартість ЦП за даним Договором ідентична його сумі та становить 557 694,16 грн. Покупець зобов'язаний надати своєму зберігачу всі необхідні документи та провести необхідні розрахунки зі зберігачем для зарахування на його рахунок ЦП протягом 1 робочого дня з моменту підписання договору.

Згідно з п. 2.2. Договору покупець зобов'язаний перерахувати на рахунок продавця грошові кошти в день підписання договору.

Пунктом 2.3. Договору сторони погодили, що

Продавець зобов'язаний надати розпорядження про списання ЦП зі свого рахунку, на рахунок покупця протягом 1 робочого дня з моменту підписання договору, з дотриманням вимог чинного законодавства України (п. 2.3. Договору).

Договір набирає чинності з дати його підписання та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за договором. Факт виконання Договору засвідчується підписанням сторонами акту до Договору (п. 7.1. Договору).

Позивач стверджує, що Договір викупу емітентом цінних паперів власної емісії № ДД26364-13; 2013-43 від 30.08.2013 року підлягає визнанню недійсним на підставі ст.ст. 232, 241 Цивільного кодексу України, оскільки вчинений його директором з перевищенням повноважень, встановлених статутом товариства, крім того, спірний правочин укладено внаслідок зловмисної домовленості уповноважених осіб сторін.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

В силу положень ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Приписами ст. 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За змістом ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до п. 1 ст. 656 Цивільного кодексу України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Згідно з ч. 1 ст. 194 Цивільного кодексу України цінним папером є документ установленої форми з відповідними реквізитами, що посвідчує грошове або інше майнове право, визначає взаємовідносини емітента цінного папера (особи, яка видала цінний папір) і особи, яка має права на цінний папір, та передбачає виконання зобов'язань за таким цінним папером, а також можливість передачі прав на цінний папір та прав за цінним папером іншим особам.

Відповідно до п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Зміст правочину складають як права та обов'язки, про набуття, зміну, припинення яких домовилися учасники правочину.

Отже, дійсність правочину це визнання за ним властивостей юридичного факту, що породжує правовий наслідок, до якого прагнули суб'єкти правочину при його вчиненні. Таке можливе лише у випадку, коли правочин відповідає сукупності вимог, визначених законом, які йменуються умовами дійсності правочинів. Сукупність таких вимог закріплено у ст. 203 Цивільного кодексу України.

Відповідно до п. 2.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» у силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Згідно з ч. 3 ст. 237 Цивільного кодексу України представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.

Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта. Особа, призначена повноважним органом виконуючим обов'язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності (п. 3.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду від 29.05.13. № 11 "Про деякі питання практики визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Як встановлено судом, Договір викупу емітентом цінних паперів власної емісії № ДД26364-13; 2013-43 від 30.08.2013 року від імені позивача підписано директором ОСОБА_3, який діє на підставі статуту.

До матеріалів справи позивачем додано статут в редакції 24.03.2014 року, спірний Договір підписано 30.08.2013 року.

Проспект емісії іменних відсоткових забезпечених облігацій позивача (Серія В) містить витяг зі статуту позивача в редакції, що діяла з 25.12.2008 року по 24.03.2014 року, тобто станом на день підписання Договору.

Відповідно до п. 14.8. Статуту позивача до компетенції загальних зборів учасників товариства належить затвердження договорів (угод), укладених на суму, що перевищує 500 000,00 грн.

При цьому, суд відмічає, що статутом не передбачено положень стосовно надання дозволу чи попередньої згоди на укладення таких договорів (угод) директору загальними зборами.

Згідно зі ст. 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Пунктом 3.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду від 29.05.13. № 11 "Про деякі питання практики визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз'яснено, що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Враховуючи викладене, з урахуванням того, що сторонами виконувались взяті на себе зобов'язання за Договором, що не заперечувалось останніми, суд дійшов висновку про подальше схвалення оспорюваного правочину позивачем, у зв'язку із чим його посилання на перевищення повноважень директором ОСОБА_3 судом відхиляється.

Щодо посилання позивача на наявність зловмисної домовленості представників сторін при укладенні Договору викупу емітентом цінних паперів власної емісії № ДД26364-13; 2013-43 від 30.08.2013 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 232 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Пунктом 3.10. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» передбачено, що у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі, в тому числі, ст. 232 Цивільного кодексу України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Зловмисна домовленість - це умисна змова представника однієї сторони правочину з другою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої вчинено правочин. У визнанні правочину недійсним з відповідної підстави доведенню підлягає не наявність волі довірителя на вчинення правочину, а існування умислу представника, який усвідомлює факт вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для останнього наслідків та бажає чи свідомо допускає їх настання. При цьому, представником не може вважатися орган юридичної особи, в тому числі її керівник, навіть якщо він діяв всупереч інтересам цієї особи: представництво в даному разі визначається за правилами глави 17 названого Кодексу.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що належних та допустимих доказів на підтвердження зловмисної домовленості представників сторін при укладенні Договору викупу емітентом цінних паперів власної емісії № ДД26364-13; 2013-43 від 30.08.2013 року позивачем не представлено, що зумовлює відхилення відповідного твердження останнього.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що підлягають залишенню без задоволення.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати залишаються за позивачем.

Керуючись ст.ст. 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізинг ІТ-СПВ" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Капітал Таймс" про визнання недійсним Договору викупу емітентом цінних паперів власної емісії № ДД26364-13; 2013-43 від 30.08.2013 року відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 30.05.2016 року.

Суддя Цюкало Ю.В.