РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.05.2016Справа №910/6083/16

Суддя Господарського суду міста Києва Карабань Я.А. розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія

«Нафтогаз України»

до Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії

«Нафтогаз України»

про стягнення заборгованості у розмірі 1 072 695 713,50 грн,

за участю представників сторін:

від позивача: Сидоренко А.С. (довіреність № 14-100 від 18.04.2014);

від відповідача: Онищенко І.П. (довіреність № 138/16 від 01.02.2016),

В С Т А Н О В И В:

04.04.2016 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - позивач) до дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (далі - відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 1 072 695 713,50 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач пояснив, що 23.01.2009 між ним та відповідачем був укладений договір поставки природного газу промисловим споживачам № 06/09-11 (далі - договір), згідно з умовами якого позивач зобов'язувався передати відповідачу імпортований природний газ (далі - товар), а відповідач зобов'язувався вказаний товар прийняти та оплатити вчасно і в повному обсязі.

Проте, відповідач зобов'язання, взяті на себе згідно з умовами договору, виконав неналежним чином, товар, поставлений позивачем, оплатив частково та з порушенням строку, встановленого умовами договору.

Вважаючи, що його права порушені позивач звернувся до суду, просив стягнути з відповідача три проценти річних у розмірі 88 130 178,36 грн та суму, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, у розмірі 984 565 535,14 грн.

Провадження у справі № 910/6083/16 порушено ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.04.2016 та призначено її розгляд на 25.04.2016.

22.04.2016 через загальний відділ діловодства суду від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке судом було задоволено. А також відзив на позовну заяву, в якому позивач вказав, що враховуючи положення п. 2.2 ст. 2 Закону України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» позовні вимоги є безпідставними. Крім того, зазначив, що строк позовної давності для частини позовних вимог сплив. Просив суд в задоволенні позову відмовити.

25.04.2016 у судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.04.2016 розгляд справи, на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), було відкладено на 23.05.2016.

05.05.2016 через загальний відділ діловодства суду від представника позивача надішли заперечення на відзив, в яких позивач зазначив, що строк позовної давності переривався зверненням позивача до суду із позовом у справі № 910/6858/13 та станом на 30.03.2016 не сплив. Крім того, вказав на те, що Закон України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» втратив чинність 30.06.2012, а списання заборгованості, передбачене його положеннями, можливе лише за умови дотримання певної процедури, визначеної Порядком списання заборгованості за природний газ та електричну енергію.

23.05.2016 представник позивача в судовому засіданні подав документи, витребувані ухвалою суду від 07.04.2016, для долучення до матеріалів справи, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував, вважав їх необґрунтованими та безпідставними, просив суд в задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні 23.05.2016 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив:

23.01.2009 між публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - позивач або постачальник) та дочірньою компанією «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (далі - відповідач або покупець) був укладений договір поставки природного газу промисловим споживачам № 06/09-11 (далі - договір), згідно з умовами якого постачальник зобов'язувався передати покупцеві у 2009 році імпортований природний газ (далі - природний газ), за наявності його обсягів, для подальшої реалізації промисловим споживачам та для власних потреб об'єктів, які знаходяться на балансі газорозподільних підприємств (далі - споживачам), та протранспортувати природний газ через територію Молдови для споживачів України, а покупець зобов'язувався вказаний природний газ та послуги з його транспортування прийняти та оплатити вчасно і в повному обсязі.

Проте, відповідач зобов'язання, взяті на себе згідно з умовами договору, виконав неналежним чином, природний газ та послуги з його транспортування оплатив частково та з порушенням строку, встановленого умовами договору. У зв'язку з чим, у квітні 2013 позивач звернувся до суду, просив стягнути з відповідача 1 288 762 624,32 грн основного боргу, 125 111 516,70 грн трьох процентів річних та суми, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, у розмірі 178 670 756,65 грн.

За результатами розгляду вищевказаного позову Господарським судом міста Києва було винесено рішення від 20.10.2015 по справі № 910/6858/13, позов задоволено частково, стягнуто 1 288 762 624,32 грн основного боргу, в іншій частині позову відмовлено, з огляду на те, що на підставі ст. 2 Закону України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» три проценти річних та сума, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, підлягають списанню. Вказане рішення залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.01.2016.

Під час розгляду справи № 910/6858/13 судом було встановлено, зокрема, що позивач передав відповідачу протягом 2009 року 1 258 082 574 м.куб. природного газу та надав послуги з його транспортування загальною вартістю 10 915 690 645,05 грн, а відповідач здійснив оплату

отриманих природного газу та послуг з його транспортування в розмірі 9 626 928 020,73 грн. Таким чином, станом на 20.03.2013 заборгованість відповідача перед позивачем становила 1 288 762 624,32 грн, про що зазначено в рішенні Господарського суду міста Києва від 20.10.2015 по справі № 910/6858/13.

Частиною 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно з твердженнями позивача, викладеними у позовній заяві, предметом розгляду в справі № 910/6858/13 було, зокрема, стягнення трьох процентів річних та суми, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, за період з 26.05.2009 по 20.03.2013, нарахованих на заборгованість з оплати природного газу та послуг з його транспортування, наданих позивачем протягом січня - грудня 2009.

З огляду на те, що відповідачем не виконані належним чином умови договору, позивач звернувся до суду, просив стягнути з відповідача три проценти річних у розмірі 88 130 178,36 грн та суму, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, у розмірі 984 565 535,14 грн, за період з 21.03.2013 по 30.06.2015, нараховані на заборгованість з оплати природного газу та послуг з його транспортування, наданих позивачем протягом січня - грудня 2009.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ч. 1 ст. 174 ГК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 7 вказаної статті, не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Розрахунки за газ та послуги з його транспортування покупець здійснює грошовими коштами в національній валюті України шляхом перерахування на рахунок постачальника протягом місяця, в якому здійснюється постачання газу. Остаточний розрахунок проводиться покупцем на підставі акту приймання-передачі газу не пізніше 25-го числа місяця, наступного за місяцем поставки (п. 5.1 договору).

Відповідно до ст. 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Разом з тим, ст. 1 Закону України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» (що діяв у період з 04.06.2011 по 30.06.2012) встановлено, що дія цього Закону поширюється на підприємства незалежно від їхніх форм власності, що виробляють, транспортують і постачають теплову та електричну енергію, надають послуги з диспетчерського управління об'єднаною енергетичною системою України, суб'єктів господарювання, що здійснюють постачання природного газу та електричної енергії за регульованим тарифом, Національну акціонерну компанію «Нафтогаз України» та її дочірні підприємства ДК «Газ України», ДК «Укртрансгаз», ДК «Укргазвидобування», ДАТ «Чорноморнафтогаз» та ДП «Енергоринок».

На умовах, визначених цим Законом, підлягають списанню, зокрема, заборгованість (у тому числі встановлена судовими рішеннями) з пені, штрафних та фінансових санкцій (три відсотки річних та індекс інфляції), які нараховані підприємствам, визначеним у статті 1 цього Закону, на заборгованість за природний газ, спожитий ними у період з 1 січня 1997 року по 1 січня 2011 року, і не сплачена станом на дату набрання чинності цим Законом (п. 2.2 ст. 2 Закону України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію»).

Судом встановлено, що:

по-перше, приписами Закону України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» прямо встановлено, що його дія поширюється, зокрема, на Національну акціонерну компанію «Нафтогаз України» та її дочірнє підприємство ДК «Газ України», які є сторонами даного спору;

по-друге, три проценти річних та сума, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, нараховані позивачем на заборгованість з оплати природного газу та послуг з його транспортування, спожитих відповідачем протягом 2009 року, тобто в межах періоду з 01.01.1997 по 01.01.2011, визначеного п. 2.2 ст. 2 Закону України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію»;

по-третє, заборгованість з оплати природного газу та послуг з його транспортування, спожитих відповідачем протягом 2009 року не була сплачена станом на 04.06.2011 (дату набрання чинності Законом України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію») та ще існувала станом на 20.10.2015 (день винесення Господарським судом міста Києва рішення по справі № 910/6858/13).

Щодо доводів позивача, викладених в запереченнях на відзив, про те, що списання заборгованості, передбачене положеннями Закону України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію», можливе лише за умови дотримання певної процедури, визначеної Порядком списання заборгованості за природний газ та електричну енергію суд зазначає наступне.

Положення ст. 2 Закону України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» носять імперативний характер, а тому позивач, на якого також розповсюджується дія цього Закону, зобов`язаний був самостійно списати заборгованість відповідача з трьох процентів річних та суми, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, та не був обмежений діями/бездіяльністю відповідача щодо списання (аналогічна правова позиція міститься у постанові Вищого господарського суду України від 29.03.2016 по справі № 910/6416/13).

Щодо твердження позивача про те, що норми Закону України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» не можуть застосовуватись під час вирішення даного спору, оскільки Закон втратив чинність 30.06.2012, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 5 ЦК України якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Водночас положення п. 2.2 ст. 2 Закону України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» містять пряме посилання на те, що дія Закону розповсюджується на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності - 04.06.2011.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Згідно з ч. 3 ст. 16 ЦК України, суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Суд вважає, що утримавшись від нарахування фінансових санкцій до та під час дії Закону України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію», позивач не вправі нараховувати ці суми після втрати чинності цим Законом, оскільки здійснення прав у такий спосіб всупереч вимог ч. 2 ст. 13 ЦК України порушує права відповідача, позбавляє його можливості списання заявлених сум, призводить до непередбачених чинним законодавством матеріальних втрат його як суб'єкта паливно-енергетичного комплексу.

Зважаючи на викладене, а також враховуючи, що Закон України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» був прийнятий з метою вирішення проблеми боргів, що накопичилися між підприємствами паливно-енергетичного комплексу та поліпшення фінансово-економічного стану в паливно-енергетичному секторі економіки, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача трьох процентів річних у розмірі 88 130 178,36 грн та суми, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, у розмірі 984 565 535,14 грн задоволенню не підлягають.

У відзиві на позовну заяву відповідач, зокрема, зазначив про сплив строку позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Пунктом 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» № 10 від 29.05.2013 роз'яснено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Оскільки судом відмовлено в задоволенні позовних вимог з огляду на їх необґрунтованість позовна давність застосуванню не підлягає.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 49 ГПК України встановлено, що у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що в задоволенні позовних вимог судом відмовлено, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись статтями 33-34, 43-44, 49, статтями 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В :

1. В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 30 травня 2016 року.

Суддя Я.А. Карабань