РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.05.2016Справа №910/8473/16

За позовом Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства «Уманський

тепличний комбінат»

до Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь»

про визнання договору № 82642-20/13-1 від 23.09.2013 недійсним

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача Залізняк І.І. - по дов. № б/н від 14.09.2015

від відповідача Баранов О.В. - по дов. №; 73 від 31.03.2016

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства «Уманський тепличний комбінат» до Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» про визнання недійсним кредитного договору на відкриття відновлювальної кредитної лінії № 82642-20/13-1 від 23.09.2013 на підставі ст. 215 Цивільного кодексу України, у зв'язку з тим, що договір містить умови (п.п. 8.1 - 8.6 договору) про відповідальність за неналежне виконання договірних зобов'язань лише позичальника.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.05.2016 порушено провадження у справі № 910/8473/16 та розгляд справи призначено на 24.05.2016.

Відповідачем 24.05.2016 до відділу діловодства суду подано клопотання про залучення до участі у справі третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Національний банк України та Фонд гарантування фізичних осіб.

Суд розглянувши в судовому засіданні 24.05.2016 дане клопотання відмовив в його задоволенні.

Відповідач у поданих 24.05.2016 до відділу діловодства суду запереченнях на позовну заяву зазначає, що твердження позивача про те, що умови договору передбачають відповідальність виключно для позивальника не відповідає дійсності, виходячи з умов п. 8.7 договору. Зазначає. що недійсність окремих положень договору не тягне за собою недійсність договору в цілому.

Позивачем 24.05.2016 до відділу діловодства суду подано клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з неможливістю направити повноважного представника в судове засідання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/8473/16 від 24.05.2016, у зв'язку з нез'явленням в засідання суду представника позивача та невиконанням сторонами вимог ухвали про порушення провадження у справі від 10.05.2016, розгляд справи був відкладений на 31.05.2016.

Позивачем 31.05.2016 до відділу діловодства суду подано клопотання про зупинення провадження у справі № 910/8473/16 до вирішення пов'язаної з нею справи № 705/3582/16-ц про визнання недійсним кредитного договору № 82642-20/13-1 від 23.09.2013.

Суд розглянувши заявлене відповідачем клопотання про зупинення провадження відмовив в його задоволенні, оскільки

Відповідно до ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

Пов'язаність справ полягає у тому, що рішення суду, який розглядає іншу справу, встановлює обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі. Дані обставини повинні бути такими, що мають значення для даної справи та не можуть бути встановлені господарським судом самостійно. При цьому відповідач у поданому клопотанні не наводить обставин, які можуть бути встановлені у іншій справі, яка розглядається Господарському суді міста Києва та які самостійно не можуть бути встановлені Господарським судом у справі 910/8473/16.

Враховуючи матеріали справи, мотиви клопотання та положення ст.ст. 32-34, 79 Господарського процесуального кодексу України, суд не вбачає підстав та доцільності для його задоволення, з огляду на те, що розгляд справи № 705/3582/16-ц не є обставиною, яка свідчить про неможливість розгляду даної справи.

Позивач в судовому 31.05.2016 позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач в судовому засіданні 31.05.2016 проти задоволення позовних вимог заперечував повністю.

В судовому засіданні 31.05.2016, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників позивача і відповідача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

23.09.2013 між Публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь» (Банк, відповідач) та Приватно-орендним сільськогосподарським підприємством «Уманський тепличний комбінат» (Позичальник, позивач) укладено кредитний договір на відкриття відновлювальної кредитної лінії № 82642-20/13-1 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору (зі змінами) Банк відкриває Позичальнику відновлювальну відкличну кредитну лінію та зобов'язується надавати кредитні кошти у розмірі та на умовах, визначених цим договором, а Позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти та інші платежі кредит надасться в грошовій формі на наступних умовах:

1.1.1. Ліміт кредитної лінії - 13 000 000,00 грн.;

1.1.2. Кінцевий термін повернення кредиту - 21.09.2015;

1.1.3. Ціль використання кредиту - поповнення обігових коштів;

1.1.4. Тип процентної ставки за цим договором - фіксована;

1.1.5. Процентна ставка за користування кредитом - 25,0 річних.

Згідно з п. 5.2.7 договору Банк має право у відповідності до п. 4.10 договору самостійно списувати з рахунків Позичальника, зазначених у п. 4.10.1 договору, грошові кошти та спрямовувати їх на погашення заборгованості за кредитом у випадках порушення Позичальником умов договору, а саме: у разі неповернення або несвоєчасного повернення кредиту та/або у разі несплати або несвоєчасної сплати процентів за його користування, плат та штрафних санкцій, а також у інших випадках, передбачених п. 9.1, 9.2 договору.

Розділ 8 містить наступну відповідальність сторін

8.1. У випадку порушення строків (термінів) повернення кредиту та/або сплати нарахованих процентів за користування ним та/або винагород Банку Позичальник сплачує Банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період прострочення, від невчасно сплаченого платежу за кожен день прострочення.

Пеня сплачується у національній валюті України. У разі, якщо пеня нараховуються за порушення строків платежів за заборгованістю в іноземній валюті. її сума розраховується за офіційним курсом гривні до валюти заборгованості, за несвоєчасну сплату якої нараховується пеня, встановленим НБУ на дату сплати.

8.2. У випадку порушення Позичальником строків (термінів) повернення Кредиту та/або процентів Позичальник зобов'язаний сплатити суму заборгованості за Кредитом, нарахованим процентами та іншими платежами згідно з договором з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 30 (тридцять) процентів річних від простроченої суми, за весь час прострочення.

8.3. У разі нецільового використання кредиту Позичальник сплачує Банку штраф у розмірі 25% від суми кредиту, використаної не за цільовим призначенням.

Штраф сплачується у національній валюті України. У разі, якшо штраф нараховуються за нецільове використання частини кредиту, наданої в іноземній валюті, його сума розраховується за офіційним курсом гривні до валюти частини кредиту, використаної не за цільовим призначенням, встановленим НБУ на дату сплати.

8.4. У випадку невиконання Позичальником вимог п.п. 6.1.5, 6.1.6, 6.1.7. 6.1.8 договору Позичальник сплачує Банку штраф у розмірі 500,00 грн. за кожний випадок невиконання.

8.5. У випадку втрати або пошкодження предмету забезпечення та ненадання Позичальником та/або його майновими поручителями в заставу/іпотеку Банку іншого рівноцінного майна у строки, зазначені в договорах забезпечення, Позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф у розмірі 10% (десять) процентів від вартості предмета забезпечення, зазначеної в договорі забезпечення.

8.6. Позичальник зобов'язаний сплатити нараховані штрафні санкції за весь час прострочення ним виконання своїх зобов'язань за договором, починаючи з дня, наступного за днем коли зобов'язання мало бути виконане до дня його фактичного виконання.

Крім сплати штрафних санкцій Позичальник зобов'язаний відшкодовувати Банку заподіяні збитки в повному обсязі.

Відповідно до п. 9.1 договору у випадку зміни умов придбання кредитних ресурсів та/або порядку виконання зобов'язань сторін за договором - за погодженням з Позичальником та його поручителями (в т.ч. майновими поручителями, гарантами, тощо) вносяться зміни до договору та до договорів забезпечення протягом 10 (десяти) календарних днів, з дати надіслання Банком Позичальнику відповідної пропозиції, оформленої у вигляді письмового повідомлення в порядку, визначеному в п. 10.5 договору.

У випадку неукладення Позичальником та/або його поручителями (майновими поручителями) відповідних договорів про внесення змін і доповнень до договору та/або до договорів забезпечення з Банком протягом вищезазначеного строку, через 20 (двадцять) календарних днів з дати надіслання Банком пропозиції щодо внесення вищезазначених змін та доповнень кінцевий термін повернення кредиту згідно договору вважається таким, що настав.

Спір виник внаслідок того, що позивач вважає, що умови п.п. 8.1 - 8.6 договору суперечать нормам законодавства та містять відповідальність виконання зобов'язань виключно для Позичальника. Також договір містить умови, які допускають односторонню відмову Банку від договору та встановлюють непропорційно великий розмір санкцій для Позичальника (п. 5.2.7 та п. 9.1 договору).

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Положеннями частини 7 статті 179 Господарського кодексу України визначено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, встановлених Господарським кодексом.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Частина 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Статтею 224 Господарського кодексу України визначено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Відповідно до ст. 232 Господарського кодексу України якщо за невиконання або неналежне виконання зобов'язання встановлено штрафні санкції, то збитки відшкодовуються в частині, не покритій цими санкціями.

Законом або договором можуть бути передбачені випадки, коли:

допускається стягнення тільки штрафних санкцій;

збитки можуть бути стягнуті у повній сумі понад штрафні санкції;

за вибором кредитора можуть бути стягнуті або збитки, або штрафні санкції.

Згідно з ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ч. 1 ст. 547 правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчиняється у письмовій формі.

Передбачивши в договорі умови про сплату Позичальником, який порушив господарське зобов'язання за договором, пені, штрафу та збитків не суперечить нормам чинного законодавства України.

Розділом 8 договору встановлено відповідальність обох сторін виходячи з переліку та обсягу прав та обов'язків кожної сторони.

Так, пунктом 8.7 договору передбачено, що у разі порушення Банком обов'язку, передбаченого п. 1.1 цього договору з урахуванням вимог п.п. 2.5., 5.2.6. договору, він зобов'язаний сплатити Позичальнику пеню п розмірі 0,005 % від суми несвоєчасно наданого кредиту за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період невиконання зобов'язань за цим договором.

Отже, не відповідають дійсності твердження позивача що договір містить умови про відповідальність виключно за неналежне виконання зобов'язань Позичальника.

Посилання позивача на те, що п. 5.2.7 та п. 9.1 договору допускають односторонню відмову від зобов'язання з боку відповідача або односторонню зміну відповідачем його умов не відповідає дійсності, оскільки зазначеними положеннями договору Банку надано право самостійно списувати кошти з рахунків Позичальника та спрямовувати їх на погашення заборгованості Позичальника за кредитним договором, виключно у випадку порушення умов договору (п. 5.2.7.) та встановлено порядок дій сторін за кредитним договором у випадку зміни умов придбання кредитних ресурсів та/або порядку виконання кредитних зобов'язань сторін за договором (п. 9.1.).

Підписуючи редакцію договору позивач фактично погодився з передбаченими ним умовами, в тому числі і з п.п. 8.1 - 8.6 договору, п. 5.2.7, 9.1 договору. Позивач на момент укладення договору не скористався наданим йому законом правом, за наявності заперечень щодо окремих умов договору, скласти протокол розбіжностей (ч. 4 ст. 181 Господарського кодексу України).

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Заявляючи позов про визнання недійсним договору позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним і настанням відповідних наслідків.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ст. 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, частинами 1-3, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що умови договору суперечать нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

Згідно з п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Враховуючи викладене, судом встановлено, що правові підстави для визнання кредитного договору на відкриття відновлювальної кредитної лінії № 82642-20/13-1 від 23.09.2013 недійсним відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства «Уманський тепличний комбінат» є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 49, ст.ст. 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 07.06.2016.

СуддяВ.В. Сівакова