ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" травня 2016 р.Справа № 916/326/16
ОСОБА_1 апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Колоколова С.І.

суддів: Разюк Г.П., Петрова М.С.

при секретарі судового засідання: Полінецький В.С.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2 (довіреність № 342 від 05.10.2015)

від відповідача: ОСОБА_3 (довіреність № 08-13/1219 від 21.04.2016)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України

на рішення господарського суду Одеської області від 28 березня 2016 року, повний текст якого складено та підписано 04 квітня 2016 року

по справі № 916/326/16

за позовом ОСОБА_1 міської ради

до відповідача ОСОБА_1 обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України

про визнання недійсним рішення

В С Т А Н О В И В :

11.02.2016 року Одеська міська рада (далі по тексту позивач) звернулась до господарського суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_1 обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (далі по тексту відповідач) про визнання недійсним рішення адміністративної колегії ОСОБА_1 обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 17.12.2015 року № 156-р/к по справі № 140-01/2014 «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції».

Позовні вимоги мотивовані тим, що оскаржуване рішення Антимонопольного комітету України є таким, що суперечить положенням чинного законодавства, оскільки спеціально відведені автостоянки чинним законодавством не відносяться до обєктів благоустрою, а тому в даному випадку при вирішенні питання про порядок її експлуатації не можуть бути застосовані акти, які регулюють питання утримання обєктів благоустрою.

Рішенням господарського суду Одеської області від 28.03.2016 року по справі № 916/326/16 (суддя Зайцев Ю.О.) позов ОСОБА_1 міської ради до відповідача ОСОБА_1 обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України про визнання недійсним рішення - задоволено. Визнано недійсним рішення Адміністративної колегії ОСОБА_1 обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України № 156-р/к від 17.12.2015р. по справі №140-01/2014.

Такий висновок суду мотивований тим, що відповідачем не було доведено наявність встановленого законодавством обовязку міської ради з організації проведення конкурсів з визначення балансоутримувачів спеціально відведених автостоянок, а тому як зазначено у рішенні суду, відповідач помилково дійшов висновку про бездіяльність ОСОБА_1 міської ради та порушенні законодавства про захист економічної конкуренції відповідно до положень ч.1 ст.15 ЗУ «Про захист економічної конкуренції».

Не погоджуючись із зазначеним вище рішенням місцевого господарського суду, Одеське обласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України звернулося до ОСОБА_1 апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати повністю та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Скаржник в своїх доводах та запереченнях посилається на те, що суд повно та всебічно не перевірив всі обставини справи, не дав належну правову оцінку доказам, порушив та невірно застосував норми матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим виніс незаконне і необґрунтоване рішення, яке не відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Так, апелянт в апеляційній скарзі зазначає, що місцевий господарський суд при прийнятті рішення помилково дійшов висновку всупереч положенням ЗУ «Про благоустрій населених пунктів», що спеціально відведена автостоянка не є відведеним майданчиком для паркування, а тому не може бути обєктом благоустрою населених пунктів.

Також скаржник, посилається на те, що Одеська міська рада не здійснила заходи направлені на організацію проведення конкурсу з визначення балансоутримувача серед суб'єктів господарювання, які планують ведення діяльності по забезпеченню паркування транспорту на спеціально відведених автостоянках, а тому не реалізувала свої повноваження щодо організації проведення конкурсу, у звязку з чим бездіяльність органу місцевого самоврядування може створити для субєктів господарювання обмеження на здійснення зазначеного виду діяльності та несприятливі умови.

Крім того, апелянт зазначає, що судом першої інстанції всупереч положенням ст.35 ГПК України не було взято до уваги рішення Приморського районного суду м.Одеси, яке набрало законної сили по справі № 522/28051/13-а, та яким було визнано незаконним та скасовано п.5.7 Положення про організацію та порядок паркування транспортних засобів у м. Одесі, затвердженого рішенням ОСОБА_1 міської ради № 1251-VI від 20.09.2011.

Представником позивача надано до суду відзив на апеляційну скаргу, відповідно до його представник в судовому засіданні просив залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, вважаючи його правомірним, обґрунтованим та відповідаючим матеріалам справи.

Розглянувши матеріали справи та апеляційну скаргу, відзив на неї, заслухавши у судовому засіданні пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 17.12.2015 року адміністративною колегією ОСОБА_1 обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України прийнято рішення № 156-р/к у справі №140-01/2014 Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, яким постановлено визнати бездіяльність ОСОБА_1 міської ради, яка полягає у неналежній реалізації повноважень щодо організації проведення конкурсів з визначення балансоутримувачів спеціально відведених автостоянок м. Одеси, які включені до переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів на території м. Одеси, затвердженого рішенням ОСОБА_1 міської ради від 16.04.2013 року № 3350-VI, порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого ч. 1 ст. 15 Закону України Про захист економічної конкуренції, у вигляді антиконкурентних дій органів місцевого самоврядування, які можуть призвести до усунення конкуренції.

Зазначеним рішенням зобовязано Одеську міську раду припинити порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого п.1 вказаного рішення у тримісячний строк (т.1 а.с.21-28).

Визнаючи бездіяльність ОСОБА_1 міської ради порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист економічної конкуренції» у вигляді антиконкурентних дій органів місцевого самоврядування, територіальне відділення Антимонопольного комітету посилається на те, що такі дії можуть призвести до усунення конкуренції, ОСОБА_1 міською радою всупереч положень чинного законодавства не проводиться конкурсів з визначення балансоутримувача (оператора) спеціально відведених автостоянок, що може призвести до надання окремим суб'єктам господарювання переваг, які ставлять їх у привілейоване становище відносно конкурентів, що призводить або може призвести до усунення конкуренції.

Судова колегія погоджується з висновками місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 міської ради та вважає, що доводи, заперечення і вимоги ОСОБА_1 обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними, необґрунтованими та задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Так, рішення адміністративної колегії ОСОБА_1 обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України № 156-р/к від 17.12.2015 по справі №140-01/2014 мотивоване посиланнями на Правила паркування транспортних засобів, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 року № 1342, в яких зазначено, що майданчики для паркування транспортних засобів є обєктами благоустрою і повинні відповідати нормам, нормативам, стандартам у сфері благоустрою населених пунктів.

У звязку з чим, як зазначено у рішенні адміністративної колегії, міські ради зобовязані визначати субєктів господарювання для виконання організації та обслуговування місць для паркування транспортних засобів з проведенням процедури відбору таких субєктів господарювання на конкурсних засадах.

Як вірно було встановлено та зазначено судом першої інстанції, відповідач фактично ототожнює поняття спеціально відведена автостоянка, місця для паркування транспортних засобів та майданчики для платного паркування транспортних засобів.

Пунктом 3 Правил паркування транспортних засобів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 року №1342, ці Правила не регулюють питання організації та порядку надання послуг із зберігання транспортних засобів (автомобілів, автобусів, мотоциклів, моторолерів, мотоколясок, мопедів та причепів), що належать громадянам та юридичним особам, а також транзитних транспортних засобів, що здійснюють міжнародні та міжміські перевезення, організація та порядок надання яких встановлені Правилами зберігання транспортних засобів на автостоянках, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 22 січня 1996 р. N 115.

Суттєва різниця правової природи майданчиків для паркування та спеціально відведених автостоянок, що, зокрема, виражається у різних підходах до їх організації та утримання, правил зберігання автотранспорту, доступу до відповідних територій тощо, у звязку із чим, відсутні підстави застосовувати в даному випадку аналогію закону. Згідно вищезазначених Правил - майданчики для паркування поділяються на два різновиди: відведені майданчики для паркування та спеціально обладнані майданчики для паркування.

Відповідно до п. 4 Правил паркування транспортних засобів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 року №1342, відведені майданчики для паркування це майданчики для паркування, розміщені в межах проїзної частини вулиці, дороги або тротуару та обладнані відповідно до вимог цих Правил і Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. N 1306.

Водночас, відповідно до Правил, спеціально обладнані майданчики для паркування це майданчики для паркування, розміщені поза межами проїзної частини вулиці, дороги або тротуару та обладнані відповідно до вимог цих Правил і Правил дорожнього руху. Питання експлуатації спеціально відведених автостоянок визначається іншим правовим актом, тобто, вони не відносяться ані до категорії відведених майданчиків для паркування, ані до спеціально обладнаних майданчиків для паркування.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, адміністративно колегією ОСОБА_1 обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України при прийнятті оскаржуваного рішення, не було посилань на Правила паркування транспортних засобів, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 року № 1342, та не ототожнювались поняття «спеціально відведена автостоянка», «місця для паркування транспортних засобів» та «майданчики для платного паркування» спростовується викладеними мотивувальної частини рішення адміністративної колегії обставинами (т.1 а.с.24).

Колегія суддів не приймає викладені в апеляційній скарзі доводи відносно того, що спеціально відведені автостоянки віднесені до територій загального користування, а відтак, і до категорії об'єктів благоустрою, оскільки доступ до спеціально відведених автостоянок може мати кожний водій автомобільного транспорту, який має належні документи на відповідний автомобільний транспорт, що на його думку свідчить про загальний характер користування відповідними територіями.

Так, п.8 Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 22.01.1996 року №115, на які посилається апелянт, вказуючи на загальнодоступний характер спеціально відведених автостоянок передбачено, що на території автостоянки забороняється знаходитися стороннім особам, встановлювати ящики та шафи для зберігання інвентарю, запасних частин чи інструментів. Відповідальність за охорону транспортних засобів та майна, що тимчасово або постійно знаходиться на території автостоянки, за додержання санітарних і пожежних правил, інших вимог несуть працівники автостоянки.

Згідно із пунктами 10, 11 цих Правил здавання транспортного засобу на автостоянку провадиться: власником, а також особою, яка має оформлене відповідно до законодавства доручення на право користування (або) розпоряджання даним транспортним засобом; водієм транспортного засобу, що належить суб'єкту господарської діяльності, за умови наявності відповідно оформлених документів. Під час здавання транспортного засобу на автостоянку його володілець зобов'язаний пред'явити черговому приймальнику документи, що посвідчують його особу, та реєстраційні документи на транспортний засіб, а також страховий поліс, якщо транспортний засіб застрахований.

Пунктами 21, 22 вказаних Правил також встановлено, що транспортний засіб видається з автостоянки після здавання черговому приймальнику перепустки у разі його довготермінового зберігання чи пред'явлення квитанції (касового чека) про оплату - у разі тимчасового зберігання та після того, як одержувач розпишеться в журналі обліку щоденного та одноразового заїзду і виїзду транспортних засобів. Наступна постановка транспортного засобу на зберігання посвідчується відміткою і розписом чергового приймальника в цьому журналі. При цьому перепустка чи квитанція (касовий чек) повертається володільцеві транспортного засобу.

Транспортний засіб може бути виданий іншій особі за умови пред'явлення оформленого відповідно до законодавства доручення власника та перепустки чи документа, що посвідчує особу одержувача транспортного засобу.

Водночас, з п. 13 цих Правил вбачається, що для зберігання транспортного засобу на автостоянці необхідно отримати дозвіл, який для тимчасового зберігання транспортного засобу видається черговим приймальником, а для довготермінового - уповноваженою посадовою особою автостоянки.

У звязку з чим, для допуску особи до території спеціально відведеної автостоянки вона має отримати дозвіл на зберігання свого автотранспортного засобу на цій території, пред'явити черговому приймальнику документи, що посвідчують його особу, та реєстраційні документи на транспортний засіб, а також страховий поліс, якщо транспортний засіб застрахований. Також у випадку видачі транспортного засобу з автостоянки таким правом може скористатися особа, яка має доручення власника, а також перепустку чи документ, що посвідчує особу одержувача транспортного засобу. Іншим особам забороняється знаходитись на спеціально відведеній автостоянці.

Обмеження кола осіб, які можуть бути допущені до території, встановлення особливих правил допуску до такої території безперечно свідчить про відсутність загального характеру використання такої території, чим спростовується висновок апелянта про віднесення спеціально відведених стоянок до територій загального користування та, відповідно, об'єктів благоустрою населених пунктів.

Для порівняння слід враховувати, що інші прямо визначені у Законі України «Про благоустрій населених пунктів» території загального користування (парки (гідропарки, лугопарки, лісопарки, парки культури та відпочинку, парки - пам'ятки садово-паркового мистецтва, спортивні, дитячі, історичні, національні, меморіальні та інші), рекреаційні зони, сади, сквери та майданчики; пам'ятки культурної та історичної спадщини; майдани, площі, бульвари, проспекти; вулиці, дороги, провулки, узвози, проїзди, пішохідні та велосипедні доріжки; пляжі; кладовища) не мають будь-яких обмежень щодо осіб, які можуть бути до них допущені, чим й визначається їх характер загального користування.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відносячи відповідно до положень ст.28-1 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», автомобільні стоянки до об'єктів вулично-дорожньої мережі та встановлення порядку використання вказаних об'єктів свідчить про те, що спеціально відведена автостоянка є об'єктом благоустрою.

Однак відповідно до ст. 1 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», спеціально відведені автостоянки дійсно відносяться до категорії вулично-дорожньої мережі, особливості утримання об'єктів благоустрою якої передбачені у ст. 28-1 зазначеного Закону.

Згідно зі ст. 28-1 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» власники або балансоутримувачи об'єктів благоустрою вулично-дорожньої мережі населених пунктів забезпечують її утримання відповідно до Правил утримання вулично-дорожньої мережі населених пунктів та технічних засобів регулювання дорожнього руху, які затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.

Власник або балансоутримувач об'єкта благоустрою вулично-дорожньої мережі населеного пункту забезпечує утримання такого об'єкта з необхідною кількістю машин, механізмів, спеціалізованої техніки, посипних матеріалів та реагентів. Тарифи на послуги з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів встановлюються органами місцевого самоврядування відповідно до порядку формування цих тарифів, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

Вулично-дорожня мережа та об'єкти благоустрою вулично-дорожньої мережі не є тотожними поняттями та співвідносяться як частина та ціле. Тобто, не кожний складовий елемент вулично-дорожньої мережі є об'єктом благоустрою вулично-дорожньої мережі.

Статтею 13 ЗУ «Про благоустрій населених пунктів» визначаються обєкти благоустрою, відповідно до якої серед всіх елементів вулично-дорожньої мережі об'єктами благоустрою визначено лише вулиці, дороги, провулки, узвози, проїзди, пішохідні та велосипедні доріжки.

Спеціально відведені автостоянки всупереч твердженням апелянта чинним законодавством України не віднесені до об'єктів благоустрою, у зв'язку з чим у вирішенні питання про порядок їх експлуатації не можуть застосовуватись нормативні акти, які регулюють питання утримання об'єктів благоустрою.

Так, перелік об'єктів благоустрою наведений у ст. 13 Закону України «Про благоустрій населених пунктів». Зазначеною нормою законодавства спеціально відведені автостоянки прямо не віднесено до категорії об'єктів благоустрою населених пунктів.

Натомість, на відміну від спеціально відведених автостоянок, майданчики для паркування транспортних засобів прямо визначені об'єктами благоустрою населених пунктів в інших актах законодавства, у зв'язку з чим у Положенні про організацію та порядок паркування транспортних засобів у місті ОСОБА_2, затвердженому рішенням ОСОБА_1 міської ради від 20.09.2011 року № 1251-VI, Одеська міська рада й передбачила конкурсні засади визначення операторів таких майданчиків.

Відповідно до п. 7 Правил паркування транспортних засобів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 року № 1342, майданчики для паркування є об'єктами благоустрою і повинні відповідати нормам, нормативам, стандартам у сфері благоустрою населених пунктів.

Згідно із пп. «г» п. 1.2.1. Порядку проведення ремонту та утримання об'єктів благоустрою населених пунктів, затвердженого наказом Держжитлокомунгоспу України від 23.09.2003 року № 154, до об'єктів благоустрою населених пунктів належать такі території загального користування як вулиці, дороги, провулки, узвози, проїзди, пішохідні та велосипедні доріжки, майданчики для паркування транспортних засобів.

Відповідно до п. 1.2. ДБН Б.2.2-5:2011 «Благоустрій територій», затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 28.10.2011 року № 259, ці норми поширюються на об'єкти благоустрою незалежно від їх підпорядкування та форми власності: парки (гідро-, луго-, лісопарки, парки культури та відпочинку, парки пам'ятки садово-паркового мистецтва, спортивні, дитячі, історичні, національні, меморіальні та інші), рекреаційні зони, сади, сквери; пам'ятки культурної та історичної спадщини; майдани, площі, бульвари, проспекти; вулиці, дороги, провулки, узвози, проїзди, пішохідні та велосипедні доріжки, зупинки та споруди міського громадського транспорту, майданчики для паркування; пляжі; кладовища; інші території загального користування; прибудинкові території; території підприємств та закріплені за ними території на умовах договору; водоохоронні зони в межах населених пунктів; прибережні захисні смуги в межах населених пунктів.

Таким чином, діючими актами законодавства у сфері благоустрою населених пунктів однозначно визначається, що майданчики для паркування є об'єктом благоустрою населених пунктів, тоді як жодним нормативно-правовим актом України не встановлено, що спеціально відведені автостоянки віднесені до категорії об'єктів благоустрою населених пунктів. Навпаки, встановлений порядок їх експлуатації надає підстави стверджувати, що вони безперечно не є територією загального використання, що в свою чергу є визначальним критерієм у питанні віднесення певного об'єкта до категорії об'єктів благоустрою.

Таким чином, колегія суддів виключає правові підстави для застосування до регулювання питання балансоутримання спеціально відведених автостоянок положень Закону України «Про благоустрій населених пунктів», а також Положення про порядок конкурсного відбору підприємств з утримання об'єктів благоустрою населених пунктів, затвердженого наказом Державного комітету з питань житлово-комунального господарства від 11.11.2005 року № 160.

Крім того, апелянт в апеляційній скарзі зазначає, що Одеська міська рада, яка є органом місцевого самоврядування, не здійснила заходи спрямовані на організацію проведення конкурсу, чим позбавила можливості обирати з претендентів того, хто запропонував би кращі умови для споживачів послуг з паркування автомобільного транспорту на спеціально відведених автостоянках.

Однак як вірно встановлено місцевим господарським судом, чинним законодавством не встановлено вимог щодо необхідності визначення суб'єктів, які здійснюють утримання спеціально відведених автостоянок, на конкурсних засадах.

Крім того, чинним законодавством не встановлено обов'язку міської ради регулювати порядок проведення такого конкурсу. В свою чергу, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, що виключає можливість прийняття ними рішень, прямо не віднесених до їх компетенції.

Більш того, такий порядок вже є врегульованим актом центрального органу виконавчої влади, а саме наказом Державного комітету з питань житлово-комунального господарства від 11.11.2005 року № 160, у зв'язку є неврегульованим питання відповідно до якого акта законодавства міська рада зобов'язана регулювати відповідні правовідносини, оскільки наявність відповідного обов'язку у сукупності з його безпідставним невиконанням є визначальним критерієм бездіяльності певної особи, що в даному випадку не має місця.

Крім того, п. 1.4. вказаного Положення встановлено, що конкурс проводиться за умови визначення організатором конкурсу необхідності його проведення, тобто, організатор в даному випадку наділений правом, а не обов'язком визначати необхідність проведення такого конкурсу Зазначене кореспондує приписам ч. 1 ст. 15 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», відповідно до якої орган місцевого самоврядування наділений дискреційними повноваженнями у сфері управління об'єктами благоустрою, маючи право на свій розсуд визначати, у який спосіб організовувати їх утримання: шляхом створення відповідного комунального підприємства або делегування відповідних функцій суб'єктам господарювання приватного сектору на конкурсних засадах відповідно до закону. При цьому орган місцевого самоврядування наділений правом вирішувати такі питання стосовно всіх одразу об'єктів благоустрою або визначати умови утримання окремо визначених об'єктів благоустрою.

Також є безпідставне посилання скаржника на постанову Приморського районного суду м. Одеси від 13.05.2015 року та ухвалу ОСОБА_1 апеляційного адміністративного суду від 11.08.2015 року у справі № 522/2805І/13-а за позовом заступника прокурора Одеської області до ОСОБА_1 міської ради про визнання протиправним та скасування рішення у частині, за результатами розгляду якої скасовано п. 5.7 Положення про організацію та порядок паркування транспортних засобів у місті ОСОБА_2, затвердженого рішенням ОСОБА_1 міської ради від 20.09.2011 року № 1251-УІ.

Предметом розгляду зазначеної судової справи є законність положення вищезгаданого нормативно-правового акта міської ради, яким визначалась можливість укладання уповноваженим органом договору з визначення тимчасового оператора майданчика для платного паркування без проведення конкурсу на строк до проведення конкурсу, але не більш ніж три місяці. Однак обґрунтування заявленого позову заступника прокурора Одеської області є саме на його думку незаконність, визначення тимчасового оператора майданчиків для платного паркування, та взагалі не стосувалось спеціально відведених автостоянок.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 міською радою не було порушено законодавства про захист економічної конкуренції, що свідчить про наявність підстав для визнання недійсним рішення адміністративної колегії ОСОБА_1 обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, яким безпідставно прийнято рішення на підставі ч. 1 ст. 48 Закону України «Про захист економічної конкуренції» про визнання вчинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції та припинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції.

Вищезазначене повністю спростовує доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, на підставі чого судова колегія дійшла до висновку про правомірність та обґрунтованість винесеного місцевим господарським судом рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

За викладених обставин, колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Одеської області від 28.03.2016 року по справі № 916/326/16 відповідає вимогам чинного законодавства та матеріалам справи, підстави для його скасування або зміни відсутні, а тому воно підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга ОСОБА_1 обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України без задоволення.

Керуючись статтями 99, 101-105 Господарського

процесуального кодексу України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Одеської області від „28 березня 2016 року по справі № 916/326/16 залишити без змін.

Постанова в порядку статті 105 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постанови законної сили.

Повний текст постанови

складено „27 травня 2016 року

Головуючий суддя С.І. Колоколов

Суддя Г.П. Разюк

Суддя М.С. Петров