КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" травня 2016 р. Справа№ 911/5382/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Власова Ю.Л.

Хрипуна О.О.

за участю представників:

від позивача: Верховець О.В. - представник за довіреністю

від відповідача (апелянт): не з'явився

розглянувши матеріали апеляційної скарги Дочірнього підприємства "Аромат" на рішення Господарського суду Київської області від 21.01.2016 по справі № 911/5382/15 (суддя: Кошик А.Ю.)

за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтерагроінвест"

до Дочірнього підприємства "Аромат"

про стягнення 249 526, 29 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Київської області від 21.01.2016 по справі № 911/5382/15 позов ТОВ "Інтерагроінвест" до Дочірнього підприємства "Аромат" про стягнення 249 526,29 грн.- задоволено повністю, а саме: стягнуто 219 571,73 грн. основного боргу, 7 559, 24 грн. пені, 4 575,01 грн. 3% річних, 17 820,31 грн. інфляційних втрат та 3 742,89 грн. витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач в порушення як умов договору від 01.12.2012, так і домовленості про розстрочення погашення боргу, свої зобов'язання за договором поставки з оплати отриманої продукції своєчасно та в повному обсязі не виконав, у зв'язку з чим утворилася заборгованість в сумі 219 571,73 грн., що відповідачем не заперечено та не спростовано. Заборгованість відповідача в сумі 219 571,73 грн. також підтверджується Актом звіряння взаємних розрахунків станом на листопад 2015 року. Враховуючи наведене, суд першої інстанції задовольнив повністю позовні вимоги в частині стягнення основної заборгованість за договором від 01.12.2012. Крім того, у зв'язку із простроченням відповідачем своїх зобов'язань за вищевказаним договором, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача про стягнення з відповідача 7 559, 24 грн. пені, 4 575,01 грн. 3% річних, 17 820,31 грн. інфляційних втрат.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду Київської області від 21.01.2016 по справі № 911/5382/15 відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Київської області від 21.01.2016 - скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення порушив норми матеріального та процесуального права. Так, апелянт зазначив, що помилковими є висновки місцевого господарського суду про те, що позивачем повністю дотримано умови договору від 01.12.2012 та належним чином поставлено товар відповідачу, оскільки останнім не надано ані видаткових, товарно-транспортних накладних, ані приймальних квитанцій, які б підтверджували факт поставки товару. Враховуючи вищенаведене, посилаючись на приписи Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», скаржник зазначив, що підстави для задоволення позовних вимог - відсутні.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями, апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Аромат" по справі № 911/5382/15 розподілено судді - доповідачу Станіку С.Р. для розгляду у складі колегії суддів: головуючий суддя: Станік С.Р., судді: Корсакова Г.В., Хрипун О.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.02.2016 поновлено Дочірньому підприємству «Аромат» строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Київської області від 21.01.2016 по справі № 911/5382/15, апеляційну скаргу прийнято до розгляду та порушено апеляційне провадження, розгляд справи призначено на 23.03.2016.

23.03.2016 через канцелярію Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому позивач вказував на відповідність оскаржуваного апелянтом рішення нормам матеріального та процесуального права. Крім того, позивач у письмовому відзиві посилався на те, що наявність боргу відповідача перед позивачем в сумі 219 571,73 грн. за договором поставки підтверджується первинними бухгалтерськими документами (прийомними квитанціями, товарно - транспортними накладними), копії яких подані до матеріалів справи.

Розпорядженням від 23.03.2016 у зв'язку з перебуванням судді Корсакової Г.В., який не є головуючий суддею (суддею-доповідачем) на лікарняному, відповідно до підпунктів до п.2.3.25, 2.3.49 п.2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний авторозподіл справи № 911/5382/15.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів Київського апеляційного господарського суду від 23.03.2016, сформовано для розгляду зазначеної апеляційної скарги колегію суддів у складі: головуючий суддя: Станік С.Р., судді Хрипун О.О., Власов Ю.Л.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.03.2016 апеляційну скаргу ПАТ "ХДІ страхування" по справі № 910/28363/15 прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя: Станік С.Р., судді: Власов Ю.Л., Хрипун О.О. та призначено до розгляду на 18.05.2016.

В судовому засіданні 18.05.2016 представник позивача, з урахуванням відзиву на апеляційну скаргу, проти доводів апеляційної скарги - заперечував, вказуючи на те, що рішення суду першої інстанції винесено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування - відсутні.

Апелянт в судове засідання 18.05.2016 представників не направив, через канцелярію суду заяв та клопотань не подавав. Про розгляд справи 18.05.2016 був повідомлений належним чином за адресою свого місцезнаходження (поштове повідомлення 683).

Дослідивши матеріали справи, які містять докази повідомлення відповідача про дату, час та місце судового засідання, з метою дотримання процесуальних строків вирішення спору, судова колегія вважає можливим розглянути справу за наявними у ній матеріалами, за відсутності представника апелянта, оскільки його неявка не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними матеріалами справи, 01.12.2012 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтерагроінвест" , як продавцем, та Дочірнім підприємство «Аромат» в особі директора філії «Сир», як покупцем, було укладено договір на закупівлю сільськогосподарської продукції (сировини), за умовами якого позивач зобов'язався передати у власність відповідача сільськогосподарську продукцію (сировину - молоко коров'яче), а відповідач, в свою чергу, зобов'язався прийняти та оплатити товар (п.1.1.).

Відповідно до п. 1.4. договору від 01.12.2012 перехід права власності на товар від Продавця до Покупця здійснюється після повного та фактичного закінчення процедури приймання товару за місцезнаходженням виробничих потужностей (виробництва) Покупця, підписання всіх необхідних документів та наявності відмітки Покупця про прийом товару на товаротранспортній накладній.

Пунктом 1.5 договору від 01.12.2012 визначено, що прийом - передача товару проводиться уповноваженими представниками від сторін. Представником покупця при приймання - передачі товару визнається водій автоцистерни.

Згідно з п. 2.4. договору від 01.12.2012, розрахунок за поставлену продукцію повинен здійснюватися між сторонами за кожні 15 днів поставки молока.

Відповідно до акту звірки взаєморозрахунків станом на 28.02.2015 заборгованість ДП "Аромат" філія "Сир" за поставлену продукцію складала 329 571,73 грн.

З 01.03.2015 позивач припинив поставки продукції відповідачу, у зв'язку із порушенням ДП "Аромат" філія "Сир" умов п. 2.4. договору від 01.12.2012, в частині оплати за поставлений товар.

Як зазначив позивач в позовній заяві, 02.04.2015 відповідачем на виконання зобов'язань за договором від 01.12.2012 було сплачено 15 000,00 грн., а 17.04.2015 - 10 000,00 грн.

20.04.2015 ТОВ "Інтерагроінвест" на адресу ДП "Аромат" філія "Сир" було надіслано претензію № 1 про сплату коштів у сумі 304 571,73 грн., у відповідь на яку (вих. № 44 від 22.04.2015) відповідач визнав заборгованість та зобов'язувався погасити її до 15.05.2015 шляхом щотижневих платежів по 101 523,91 грн.

Також, 02.06.2015 року ТОВ "Інтерагроінвест" на адресу ДП "Аромат" філія "Сир" було надіслано претензію № 2 про сплату коштів у сумі 294 571,73 грн., у відповідь на яку (вих. № 60 від 25.06.2015 року) відповідач визнав заборгованість та зобов'язувався погасити її шляхом здійснення щотижневих платежів по 5000,00 грн.

Так, 14.05.2015 відповідач сплатив позивачу - 10 000 грн. та в період з 25.06.2015 по 01.12.2015 було сплачено ще 75 000,00 грн., решта заборгованості в сумі 219 571,73 грн. всупереч умов договору від 01.12.2012 і домовленостей про розстрочення погашення боргу відповідачем позивачу сплачена не була.

Згідно акту звіряння взаємних розрахунків станом на листопад 2015 року заборгованість Дочірнього підприємства "Аромат" філія «Сир» перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтерагроінвест" становить 219 571,73 грн.

Враховуючи вищенаведене, Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтерагроінвест" звернулося до суду з позовом про стягнення з Дочірнього підприємства "Аромат" основного боргу в сумі 219 571,73 грн., а також внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов'язання за договором на закупівлю сільськогосподарської продукції (сировини) від 01.12.20127, 559,24 грн. - пені 17 820,31 грн. -інфляційних та 4 575,01 грн. - 3 % річних.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 2 ст. 193 Господарського кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для неналежного виконання нею зобов'язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно з ч. 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч.2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 629 ЦК України - договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частина 1 ст. 265 Господарського кодексу України передбачає, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ч. 6 ст. 265 ГК України до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Відповідно до ст.688 ЦК України покупець зобов'язаний повідомити продавця про порушення умов договору купівлі-продажу щодо кількості, асортименту, якості, комплектності, тари та (або) упаковки товару у строк, встановлений договором або актами цивільного законодавства, а якщо такий строк не встановлений, - в розумний строк після того, як порушення могло бути виявлене відповідно до характеру і призначення товару.

Пунктами 1-3 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Статтею 525 Цивільного кодексу України та ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися - належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати всій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1. статті 612 Цивільного кодексу України,боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Договір, згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Отже, позивач обґрунтував свої вимоги щодо стягнення заборгованості за договором від 01.12.2012 в сумі 219 571,73 грн. тим, що відповідач визнав вказану заборгованість, що підтверджується підписаним між сторонами актом звіряння взаємних розрахунків за листопад 2015 року та зобов'язаннями щодо погашення заборгованості згідно листів відповідача № 44 від 22.04.2015 та № 60 від 25.06.2015, з чим місцевий господарський суд погодився та дійшов висновку про обґрунтованість та законність позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерагроінвест".

Разом з тим, відповідно до ст. 1 Закону "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинним є документ, що містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

До первинних документів слід віднести господарський договір і похідні документи, що підтверджують його виконання (акти прийому - передачі товару, розрахункову документацію і т. д.).

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 9 Закону до первинних документів належать документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. При цьому, вони повинні містити певний перелік даних, які включають в себе, серед іншого, зміст та обсяг господарської операції.

Акт звірки за правовою природою не вважається документом, що має юридичну силу доказу наявності обов'язку сплатити грошові кошти або ж відсутності такого обов'язку. Акт звірки розрахунків є зведеним обліковим документом, який відображає загальну суму заборгованості та фіксує стан розрахунків між сторонами, а не господарські операції, відповідно сам по собі не породжує будь-яких прав та обов'язків сторін, в той час як зобов'язання сторін підтверджуються первинними документами (договором, накладними, рахунками тощо).

Суд апеляційної інстанції, здійснивши перегляд справи в апеляційному порядку, дійшов висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги у заявлених до стягнення позивачем показниках. Проте, задоволення позову було здійснено Господарським судом Київської області лише на підставі Акту звірки взаєморозрахунків станом на листопад 2015 року, але відповідний Акт може слугувати належним та допустимим доказом наявності у відповідача обов'язку з оплати поставленої продукції лише в сукупності з іншими належними та допустимими доказами, які підтверджують виникнення між сторонами певних господарських правовідносин, зокрема правовідносин поставки в контексті спору, що розглядається.

При цьому, суд апеляційної інстанції керуючись наданими йому правами згідно ст.ст. 99, 100 Господарського процесуального кодексу України, дослідив оригінали (надані представником позивача в судовому засіданні), а також подані позивачем в матеріали справи копії первинних документів, які підтверджують поставку позивачем та прийняття відповідачем товару за умовами укладеного договору, і вказані докази в сукупності з актом звірки, приймаються судом апеляційної інстанції за результатами перегляду справи в апеляційному порядку, як належні та допустимі докази в розумінні вимог ст.ст. 33, 34 Господарського кодексу України, як належні та допустимі докази виконання позивачем перед відповідачем свого обов'язку з поставки товару за договором.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, матеріали справи № 911/5382/15 містять наступні первинні бухгалтерські документи з поставки товару, які, в свою чергу, судом першої інстанції витребувані не були, а саме:

- прийомна квитанція № 152 за період з 01.07.2014 по 31.07.2014 року, товарно-транспортні накладні за період з 01.07.2014 по 31.07.2014:№ 903 від 01.07.2014 p.; № 904 від 02.07.2014 p.; № 905 від 03.07.2014 p.; № 906 від 04.07.2014 p.; № 907 від 05.07.2014 p.; № 908 від 06.07.2014 p.; № 910 від 07.07.2014 p.; № 911 від 08.07.2014 p.; № 912 від 09.07.2014 p.; №913 від 10.07.2014 p.; №914 від 11.07.2014 p.; №915 від 12.07.2014 р.;№ 916 від 13.07.2014 p.; № від 14.07.2014 p.; № 918 від 15.07.2014 p.; № 919 від 16.07.2014 p.; № 920 від 17.07.2014 p.; № 921 від 18.07.2014 p.;№ 922 від 19.07.2014 p.; № 923 від 20.07.2014 p.; № 924 від 21.07.2014 p.; № 925 від 22.07.2014 p.; № 926 від 23.07.2014 p.; № 927 від 24.07.2014 p.; № 928 від 25.07.2014 p.; № 929 від 26.07.2014 p.; № 930 від 27.07.2014 p.; № 931 від 28.07.2014 p.; № 932 від 29.07.2014 p.; № 933 від 30.07.2014 p.; №934 від 31.07.2014;

- прийомна квитанція № 175 за період з 01.08.2014 по 31.08.2014, товарно-транспортні накладні за період з 01.08.2014 по 31.08.2014: № 935 від 01.08.2014 p.; № 936 від 02.08.2014 p.; № 937 від 03.08.2014; № 938 від 04.08.2014 p.; № 939 від 05.08.2014 p.; № 940 від 06.08.2014 p.; № 941 від 07.08.2014 p.; № 942 від 08.08.2014 p.; № 943 від 09.08.2014 p.; №944 від 10.08.2014 p.; №945 від 11.08.2014 p.; № 946 від 12.08.2014 р.; № від 13.08.2014 p.; № від 14.08.2014 p.; № 947 від 15.08.2014 р.; № від 16.08.2014 p.; №949 від 17.08.2014 p.; № 950 від 18.08.2014 р.; № 951 від 19.08.2014 p.; №952 від 20.08.2014 p.; № 953 від 21.08.2014.; № 954 від 22.08.2014 p.; № 955 від 23.08.2014 ; № 956 від 24.07.2014.;

- прийомна квитанція № 194 за період з 01.09.2014 по 30.09.2014, товарно-транспортні накладні за період з 01.09.2014 по 30.09.2014: № 964 від 01.09.2014 р.; № від 02.09.2014 р.; № 966 від 03.09.2014 р.; № 967 від 04.09.2014 р.; № 968 від 05.09.2014 р.; № 969 від 06.09.2014 р.; № 970 від 07.09.2014 р.; № 971 від 08.09.2014 р.; № 972 від 09.09.2014 р.; №974 від 10.09.2014 р.; №973 від 10.09.2014 р.; № 975 від 11.09.2014 р.; № 976 від 12.09.2014 р.; № 977 від 13.09.2014 р.; № 978 від 14.09.2014 р.; № 979 від 15.09.2014 р.; № 980 від 16.09.2014 р.; № 981 від 17.09.2014 р.; № 982 від 18.09.2014 р.; № 983 від 19.09.2014 р.; № 984 від 20.09.2014 р.; № від 21.09.2014 р.; № від 22.09.2014 р.; № 887 від 23.09.2014 р.; № 888 від 24.09.2014 р.; № 889 від 25.09.2014 р.; № 890 від 26.09.2014 р.; № 891 від 27.09.2014 р.; № 892 від 28.09.2014 р.; № 893 від 29.09.2014 р.; № 894 від 30.09.2014;

- прийомна квитанція № 212 за період з 01.10.2014 по 31.10.2014, товарно-транспортні накладні за період з 01.10.2014 по 31.10.2014: № 895 від 01.10.2014 р.; № 896 від 02.10.2014 р.; № 897 від 03.10.2014 р.; № 898 від 04.10.2014 р.; № 899 від 05.10.2014 р.; № 900 від 06.10.2014 р.; № 901 від 07.10.2014 р.; № 902 від 08.10.2014 р.; № 903 від 09.10.2014 р.; № 904 від 10.10.2014 р.; №905 від 11.10.2014 р.; № 906 від 12.10.2014 р.; № 907 від 13.10.2014 р.; № 908 від 14.10.2014 р.; № 909 від 15.10.2014 р.; № 910 від 16.10.2014 р.; № 911 від 17.10.2014 р.; № 912 від 18.10.2014 р.; №913 від 19.10.2014 р.; № 914 від 20.10.2014 р.; № 915 від 21.10.2014 р.; № 916 від 22.10.2014 р.; № 917 від 23.10.2014 р.; № 918 від 24.10.2014 р.; № 918 від 25.10.2014 р.; № 919 від 26.10.2014 р.; № 920 від 27.10.2014 р.; № 921 від 28.10.2014 р.; № 921 від 29.10.2014 р.; № 924 від 30.10.2014 р.; №925 від 31.10.2014;

- прийомна квитанція № 225 за період з 01.11.2014 по 30.11.2014, товарно-транспортні накладні за період з 01.11.2014 по 30.11.2014 року: № 926 від 01.11.2014 р.; № 927 від 02.11.2014 р.; № 928 від 03.11.2014 р.; № 929 від 04.11.2014 р.; № 930 від 05.11.2014 р.; № 931 від 06.11.2014 р.; № 932 від 07.11.2014 р.; № 933 від 08.11.2014 р.; № 934 від 09.11.2014 р.; № 935 від 10.11.2014 р.; №936 від 11.11.2014 р.; №937 від 12.11.2014 р.; № 938 від 13.11.2014 р.; №939 від 14.11.2014 р.; № 940 від 15.11.2014 р.; № 941 від 16.11.2014 р.; № 942 від 17.11.2014 р.; № 943 від 18.11.2014 р.; № 944 від 19.11.2014 р.; № 945 від 20.11.2014 р.; № 946 від 21.11.2014 р.; № 947 від 22.11.2014 р.; № 948 від 23.11.2014 р.; № 949 від 24.11.2014 р.; № 950 від 25.11.2014 р.; № 951 від 26.11.2014 р.; № 952 від 27.11.2014 р.; № 953 від 28.11.2014 р.; № 954 від 29.11.2014 р.; № 955 від 30.11.2014;

- прийомна квитанція № 255 за період з 01.12.2014 по 31.12.2014, товарно-транспортні накладні за період з 01.12.2014 по 31.12.2014 року: № 955 від 01.12.2014 р.; № 956 від 02.12.2014 р.; № 958 від 03.12.2014 р.; № 959 від 04.12.2014 р.; № 960 від 05.12.2014 р.; № 961 від 06.12.2014 р.; № 962 від 07.12.2014 р.; № 963 від 08.12.2014 р.; № 964 від 09.12.2014 р.; №965 від 10.12.2014 р.; №966 від 11.12.2014 р.; № 967 від 12.12.2014 р.; № 968 від 13.12.2014 р.; № 969 від 14.12.2014 р.; № 970 від 15.12.2014 р.; № 971 від 16.12.2014 р.; № 972 від 17.12.2014 р.; № 973 від 18.12.2014 р.; № 974 від 19.12.2014 р.; № 975 від 20.12.2014 р.; № 976 від 22.12.2014 р.; № 977 від 24.12.2014 р.; № 978 від 26.12.2014 р.; № 980 від 28.12.2014 р.; № 981 від 30.12.2014 р.;

- прийомна квитанція № 16 за період з 01.01.2015 по 31.01.2015, товарно-транспортні накладні за період з 01.01.2015 по 31.01.2015 року: № 1 від 01.01.2015 р.; № 2 від 03.01.2015 р.; № 3 від 05.01.2015 р., № 4 від 07.01.2015 р.; № 5 від 09.01.2015 р.; № 6 від 11.01.2015 р.; № 7 від 13.01.2015 р.; № 8 від 15.01.2015 р.; № 9 від 17.01.2015 р.; № 10 від 19.01.2015 р.; № 11 від 21.01.2015 р.; № 12 від 23.01.2015 р.; № 13 від 25.01.2015 р.; № 14 від 27.01.2015 р.; № 15 від 29.01.2015 р.; № 16 від 31.01.2015 р.;

- прийомна квитанція № 31 за період з 01.02.2015 по 28.02.2015, товарно-транспортні накладні за період з 01.02.2015 по 28.02.2015: № 17 від 02.02.2015 р.; № 18 від 04.02.2015 р.; № 19 від 06.02.2015 р.; № 20 від 08.02.2015 р.; № 21 від 10.02.2015 р.; № 22 від 12.02.2015 р.; № 23 від 14.02.2015 р.; № 24 від 16.02.2015 р.; № 25 від 18.02.2015 р.; № 26 від 20.02.2015 р.; № 28 від 22.02.2015 р.; № 28 від 24.02.2015 р.; № 29 від 26.02.2015 р.; № 30 від 28.02.2015 р.

Відповідна до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення; відповідно до частин 1, 2 статті 9 зазначеного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи (ч. 1).

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити:

назву документа (форми);

дату і місце складання;

назву підприємства, від імені якого складено документ;

зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції;

посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (ч. 2).

Згідно пункту 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, первинні документи (на паперових і машино зчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити: назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа. При застосуванні засобів обчислювальної та іншої оргтехніки реквізити можуть бути зафіксовані у вигляді коду. Залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: ідентифікаційний код підприємства, установи з Державного реєстру, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача тощо.

Відповідно до п. 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 р. №363, вони визначають права, обов'язки і відповідальність власників автомобільного транспорту - перевізників та вантажовідправників і вантажоодержувачів - замовників. Товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Відповідно до п. 1.4. договору від 01.12.2012 перехід права власності на товар від Продавця до Покупця здійснюється після повного та фактичного закінчення процедури приймання товару за місцезнаходженням виробничих потужностей (виробництва) Покупця, підписання всіх необхідних документів та наявності відмітки Покупця про прийом товару на товаротранспортній накладній.

Відповідно до п. 1.5. договору від 01.12.2012 прийом-передача товару проводиться уповноваженими представниками від сторін. Представником Покупця при прийманні-передачі товару визнається водій автоцистерни, або інша уповноважена особа постачальника.

Так, колегією суддів апеляційної інстанції було встановлено, що згідно вищевказаних прийомних квитанцій та товарно-транспортних накладних позивачем було поставлено, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 663 140, 90 грн. Позивач у позові наголошував на здійсненні відповідачем часткових оплат поставленого товару, у зв'язку з чим сума заборгованості відповідача станом на момент звернення з позовом складала 219 571,73 грн., яка і була заявлена позивачем до стягнення.

При дослідження вищевказаних документів, судом апеляційної інстанції встановлено, що товарно-транспортні накладні містять назву документу, відомості про дату і місце складання, відмітки про те, що товар було поставлено відповідачу (в особі філії) шляхом його перевезення автомобільним транспортом та отримано представниками відповідача - водіями Сміленюк, Білоцерківським , Котелянець, Мілль, Дойко, як і обумовлено сторонами в п.1.5. договору від 01.12.2012. Крім того, вищевказані товарно-транспортні накладні містять відмітку відповідача у вигляді відтиску штемпеля філії «Сир» та відмітку позивача у вигляді відтиску печатки юридичної особи в особі філії.

Серед іншого, колегією суддів апеляційної інстанції встановлено, що прийомні квитанції на товар містять відтиск печатки відповідача в особі філії, що також підтверджує факт поставки позивачем відповідачу по укладеному між ними договору товару на суму 663 140, 90 грн.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про те, що подані позивачем документи є первинними документами, як такі, що містять реквізити, які дозволяють ідентифікувати осіб, які приймають участь в господарській операції, вид, кількість, ціну товару, осіб, які представляють підприємства, дати здійснення господарських операцій, а отже, відповідають приписам ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", та в сукупності підтверджують факт здійснення між сторонами господарських операцій, внаслідок яких у сторін виникли певні права та обов'язки, зокрема у відповідача щодо оплати отриманого товару, у зв'язку з чим приймаються судом апеляційної інстанції як належні та допустимі докази в розумінні ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, які підтверджують факт поставки позивачем відповідачу по укладеному між ними договору та прийняття товару відповідачем.

При цьому, вищенаведені документи не містять будь-яких зауважень та заперечень (відміток) відповідача щодо кількості, якості та вартості отриманого від позивача товару.

Крім того, суд апеляційної інстанції наголошує, що вищенаведена норма Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" дійсно містять вимоги щодо обліку господарських операцій на підставі первинних документів, а також вимоги до реквізитів вказаних документів. Разом з тим, Закон не містить норм, що вказували б на юридичну нікчемність таких документів внаслідок неточностей відомостей чи їх неповноти, а так само відсутності певних обов'язкових реквізитів в таких документах чи недотримання чіткості та послідовності викладення в цих документах певних відомостей.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вищенаведені документи в сукупності є належними та допустимими доказами в розумінні вимог ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, які підтверджують факт поставки позивачем відповідачу по укладеному між ними договору товару, і які є первинними документами, які підтверджують факт здійснення господарської операції, внаслідок якої у сторін виникли певні права та обов'язки, зокрема у відповідача щодо оплати отриманого товару. При цьому, вищенаведені документи не містять будь-яких зауважень та заперечень (відміток) відповідача щодо кількості, якості та вартості отриманого від позивача товару.

Згідно до частини 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з п. 2.4. договору від 01.12.2012, розрахунок за поставлену продукцію повинен здійснюватися між сторонами за кожні 15 днів поставки молока.

З огляду на викладене, враховуючи те, що інший строк оплати за укладеним між сторонами договором не встановлено, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що строк оплати відповідачем отриманого від позивача товару є таким, що настав.

Відповідно до ч. 2 ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, порушення або неправильне застосування норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до прийняття неправильного рішення.

Згідно п. 3.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» № 18 від 24.12.2011, посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв'язку з цим господарський суд, з'ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

У п. 32 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 13.08.2008 № 01-8/482 «Про деякі питання застосування норм Господарського процесуального кодексу України», порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у першому півріччі 2008 року" на запитання, чи підлягає обов'язковому скасуванню в апеляційному порядку рішення місцевого господарського суду, в якому він помилково застосував норму права, що не підлягала застосуванню до спірних правовідносин, але в резолютивній частині якого дійшов по суті правильного висновку, дана така відповідь. Якщо помилка місцевого господарського суду у застосуванні норм матеріального права не вплинула на загальну правову оцінку обставин справи та на правильність судового висновку що вирішення спору, то у суду апеляційної інстанції немає підстав для скасування відповідного судового рішення. Водночас апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи. Що ж до порушення або неправильного застосування місцевим господарським судом норм процесуального права, то згідно з частиною другою статті 104 ГПК воно може бути підставою для скасування або зміни рішення названого суду лише за умови, якщо це порушення призвело до прийняття неправильного рішення.

Крім того, у п. 12 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" зазначається, що не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи.

Отже, враховуючи вищенаведене, з урахуванням поданих позивачем доказів, що підтверджують факт здійснення господарських операцій за договором від 01.12.2012, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про обґрунтованість та законність позовних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтерагроінвест" в частині стягнення основної заборгованості в сумі 219 571,73 грн.

Крім того, у зв'язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов'язання з оплати отриманої продукції, позивач просить стягнути 7 559,24 грн. пені за період з 01.05.2015 року по 31.10.2015 (6 місяців) з посиланням на припис п. 4.2 договору від 01.12.2012, 17 820,31 грн. інфляційних втрат та 4 575,01 грн. 3% річних за період з 01.05.2015 по 30.11.2015 з посиланням на припис ст. 625 Цивільного кодексу України.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, що передбачено ст. 3 зазначеного Закону.

Пунктом 4.2 договору від 01.12.2012, за несвоєчасне понад встановлений даним Договором строк, проведення розрахунків за прийнятий Товар, Продавець вправі вимагати від Покупця сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченого платежу за кожен день прострочення сплати.

Відповідно до п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку, пеня нарахована по кожному періоду протстрочення з врахуванням проведених відповідачем часткових сплат за період, що не перевищує 6 місяців. Річні та інфляційні нараховані на суму заборгованості за фактичний період прострочення у відповідності до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Таким чином, враховуючи встановлені судом апеляційної інстанції обставини щодо наявності заборгованості відповідача та факту прострочення платежів, колегія суддів апеляційної інстанції, здійснивши перерахунок заявлених до стягнення показників щодо сум, строків, ставок нарахувань та часткових оплат, дійшла висновку про правомірність вимог позивача про стягнення 7 559, 24 грн. пені (за період з 01.05.2015 по 31.10.2015), 4 575,01 грн. 3% річних (за період з 01.05.2015 по 30.11.2015), 17 820,31 грн. інфляційних втрат (за період з травня 2015 року по листопад 2015 включно), а також з вірністю проведеного розрахунку судом першої інстанції, з яким суд апеляційної інстанції погоджується щодо сум, строків, ставок нарахувань.

Враховуючи викладені обставини та вимоги діючого законодавства, колегія суддів Київського апеляційного суду дійшла висновку, що позов ТОВ "Інтерагроінвест" до Дочірнього підприємства "Аромат" підлягає задоволенню з мотивів, викладених у мотивувальній частині постанови. Проте, враховуючи те, що суд першої інстанції виніс рішення про задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції у оскаржуваному апелянтом рішенні про задоволення позову, у зв'язку з чим підстави для скасування рішення Господарського суду Київської області від 21.01.2016 по справі № 911/5382/15- у суду апеляційної інстанції відсутні.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, а тому рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги, у відповідності до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на апелянта.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу апеляційної скарги Дочірнього підприємства "Аромат" на рішення Господарського суду Київської області від 21.01.2016 по справі № 911/5382/15 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 21.01.2016 по справі № 911/5382/15 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 911/5382/15 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді Ю.Л. Власов

О.О. Хрипун