РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" травня 2016 р. Справа № 924/1968/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючої судді Олексюк Г.Є.

суддів Сініцина Л.М.

суддів Гулова А.Г.

при секретарі судового засідання Вох В.С.

розглянувши апеляційну скаргу відповідача 1 на рішення господарського суду Хмельницької області від 03.03.16 р.

у справі № 924/1968/15 (суддя Вибодовський О.Д. )

позивач ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністью "Агрохімічна компанія "ВІТАГРО"

відповідач ОСОБА_2 товариства з обмеженою відповідальністю "Славутич" с.Великі Вікнини, Збаразького району, Тернопільської області

відповідач ОСОБА_3 сільськогосподарський кооператив "Шпичинці" с. Шпичинці Хмельницького району

про стягнення солідарно суми 74 021,70 грн.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_4,представник,довіреність в справі

відповідача 1,2- не з'явився

Судом розяснено представнику позивача права та обовязки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 03.03.2016 р. у справі №924/1968/15 (суддя Вибодовський О.Д.) позов ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Агрохімічна компанія "ВІТАГРО", м. Волочиськ Хмельницької області до ОСОБА_2 товариства з обмеженою відповідальністю "Славутич", с.Великі Вікнини, Збаразького району, Тернопільської області до ОСОБА_3 сільськогосподарського кооперативу "Шпичинці", с. Шпичинці, Хмельницького району, Хмельницької області про стягнення з відповідачів солідарно 3 899,75 грн. пені, 30 547,40 грн. штрафу, 5 767,81 грн. 36% річних та 33 806,74 грн. курсової різниці задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 товариства з обмеженою відповідальністю "Славутич", (с.Великі Вікнини, Збаразького району, Тернопільської області, ідентифікаційний код 30828056) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Агрохімічна компанія "ВІТАГРО" (м. Волочиськ Хмельницької області, вул. Косовського, буд. 7, ідентифікаційний код 37993500) 1 950,00 грн. пені, 15 274,00 грн. штрафу, 5 767,81 грн. 36% річних та 33 806,74 грн. курсової різниці. Обовязок ОСОБА_2 товариства з обмеженою відповідальністю "Славутич", с.Великі Вікнини, Збаразького району, Тернопільської області зі сплати 1 950,00 грн. пені, 15 274,00 грн. штрафу, 5 767,81 грн. 36% річних та 33 806,74 грн. курсової різниці є солідарним (інший солідарний боржник ОСОБА_3 сільськогосподарський кооператив "Шпичинці" (с. Шпичинці Хмельницького району Хмельницької області, ідентифікаційний код 03788721)).

Стягнуто з ОСОБА_3 сільськогосподарського кооперативу "Шпичинці" (с. Шпичинці Хмельницького району Хмельницької області, ідентифікаційний код 03788721) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Агрохімічна компанія "ВІТАГРО" (м.Волочиськ Хмельницької області, вул. Косовського, буд. 7, ідентифікаційний код 37993500) 1 950,00 грн. пені, 15 274,00 грн. штрафу, 5 767,81 грн. 36% річних та 33 806,74 грн. курсової різниці. Обовязок виробничого сільськогосподарського кооперативу "Шпичинці" зі сплати 1 950,00 грн. пені, 15 274,00 грн. штрафу, 5 767,81 грн. 36% річних та 33 806,74 грн. курсової різниці є солідарним (інший солідарний боржник Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Славутич", (с.Великі Вікнини, Збаразького району, Тернопільської області, ідентифікаційний код 30828056)

У решті позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 товариства з обмеженою відповідальністю "Славутич", (с.Великі Вікнини, Збаразького району, Тернопільської області, ідентифікаційний код 30828056) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Агрохімічна компанія "ВІТАГРО" (м. Волочиськ Хмельницької області, вул.Косовського, буд. 7, ідентифікаційний код 37993500) 609,00 грн. відшкодування судового збору.

Стягнуто з виробничого сільськогосподарського кооперативу "Шпичинці" (с. Шпичинці Хмельницького району Хмельницької області, ідентифікаційний код 03788721) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Агрохімічна компанія "ВІТАГРО" (м. Волочиськ Хмельницької області, вул. Косовського, буд. 7, ідентифікаційний код 37993500) 609,00 грн. відшкодування судового збору.

Задовольняючи частково позовні вимоги, місцевий господарський суд керувався положеннями ст. ст.204,524,526,530, ч.1 ст. 543,ч.ч.1-3 ст. 549,ч.ч.1,2 ст. 551,625,632, 655,692 Цивільного кодексу України, п.3 ч.1 ст.83 , ст.193 Господарського кодексу України та прийшов до висновку, що враховуючи встановлені судом факти, зміст позовних вимог та наданого суду розрахунку заборгованості, а також зміст положень договору поставки №94-03/14 ХМ від 25.04.2014р. (в тому числі розділів 2, 7) та договору поруки №94-03/14 ХМ від 26.04.2014р., з огляду на невиконання обовязку зі своєчасної оплати отриманого товару, вимоги позивача щодо солідарного стягнення з відповідачів заборгованості, існуючої станом на час вирішення спору, в сумі 74 021,70 грн. з яких 3 899,75грн. пені (за період з 04.06.2014р. по 20.11.2014р.), 30 547,40грн. штрафу, 5 767,81грн. 36% річних (за період 04.06.2014р. по 20.11.2014р.) та 33 806,74грн. курсової різниці є правомірними. Відповідачами доказів на підтвердження добровільного погашення вказаної заборгованості не подано.

Разом з тим, суд прийшов до висновку про необхідність зменшення розміру нарахованих сум пені та штрафу на 50%, зважаючи на невідповідність розміру стягуваної неустойки наслідкам порушення зобов'язання.

Не погодившись з постановленим рішенням, відповідач 1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій вказує, що місцевим господарським судом стягнуто з відповідачів одночасно пеню та штраф, а таке застосування подвійної відповідальності за одне й те саме порушення умов договору є незаконним.

Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Славутич" просить скасувати рішення господарського суду Хмельницької області від 03.03.2016 р. у справі №924/1968/15 за позовом ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Агрохімічна компанія "ВІТАГРО", м.Волочиськ Хмельницької області до ОСОБА_2 товариства з обмеженою відповідальністю "Славутич", ОСОБА_3 сільськогосподарського кооперативу "Шпичинці" про стягнення з відповідачів солідарно 3899,75 грн. пені, 30547,40 грн. штрафу, 5767,81 грн. 36% річних та 33806,74 грн. курсової різниці у частині стягнення 15274,00 грн. штрафу та прийняти нове рішення, яким у позові у цій частині відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Агрохімічна компанія "ВІТАГРО" наводить свої міркування на спростування доводів скаржника та вказує на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

З посиланням на ст.ст. 11,509,525,526,553,554,625 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України зазначає, що судом першої інстанції правомірно було прийняте рішення про стягнення суми заборгованості з урахуванням штрафних санкцій, передбачених Договором, а також 36 % річних та курсової різниці.

Просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 товариства з обмеженою відповідальністю "Славутич" залишити без задоволення, а рішення господарського суду Хмельницької області від 03.03.16р. у справі № 924/1968/15 залишити без змін.

У судове засідання з"явилась представник позивача - ОСОБА_4, яка заперечила вимоги апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві. Наголосила, що рішення господарського суду Хмельницької області від 03.03.2016 р. прийняте у повній відповідності до норм матеріального та процесуального права. Додатково наголосила, що відповідач здійснив часткову оплату згідно умов Договору від 25.04.2014 р., а саме на суму 146 242,92 грн. Просила рішення місцевого суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідачі 1,2 в судове засідання не з"явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином та заздалегідь ( а.с. 144).

Зокрема, від відповідача 2 повернувся поштовий конверт з відміткою "за зазначеною адресою не проживає" ( а.с.147).

Пунктом 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" встановлено, що розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання. Пункт 3.9.1. вказаної Постанови передбачає, що особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

За таких обставин відповідач 2 ОСОБА_3 сільськогосподарський кооператив "Шпичинці" повідомлений про час та місце апеляційного перегляду справи .

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Оскільки відповідачі 1,2 належним чином повідомлялись про час та місце апеляційного перегляду справи, враховуючи обмеженість строків вирішення спору, явка відповідачів обов'язковою не визнавалась, судова колегія не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та визнала за можливе розглянути справу у їх відсутність.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. У процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Заслухавши пояснення представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при винесенні оскаржуваного рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга відповідача 1 СТОВ "Славутич" не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, між ТОВ "Агрохімічна компанія "ВІТАГРО" (постачальником) та СТОВ "Славутич" (покупцем) укладено договір поставки № 94-03/14 ХМ від 25.04.2014р., ( а.с.10-11, зворот), відповідно до умов якого в строки, визначені договором, постачальник зобов'язується передати у власність покупця засоби захисту рос- лин, біопрепарати, регулятори росту рослин та/або мікродобрива (товар), а покупець зобов'язується прийняти товар і оплатити його вартість (п. 1.1.)

Згідно з п. 1.2. договору найменування товару, його кількість, ціна за одиницю, термін поставки покупцю та базис поставки, вартість товару загальна, термін оплати, а також інші умови будуть визначені в специфікаціях - додатках до договору, які є невід'ємними частинами договору.

Як передбачено п.1.4. договору, покупець заявляє та стверджує, що він є сільськогосподарським товаровиробником і купує товар для викорис тання його в технологічних процесах виробництва сільськогосподарської продукції.

Відповідно до п. 2.1. договору ціна товару вираховується, як сума вартостей усіх партій товару (згідно з відповідними специфікаціями), переданих постачальником у власність покупцю.

Згідно з п. 2.2. договору покупець проводить оплату вартості товару шляхом перерахування коштів на рахунок постачальника у банківській установі. Термін та схема оплати кожної партії товару будуть обговорюватись сторонами в кожному конкретному випадку окремо, та відображатись у відповідних специфікаціях-додатках, які є додатками до цього договору. Як передбачено пп. 2.3.1. договору, сторони встановлюють, що протягом строку дії договору, грошові зобов'язання покупця існують і підлягають сплаті у гривнях.

Як передбачено п.п. 2.3.2. договору, сторони встановлюють, що постачальник визначає у видатковій накладній вартість товару із розрахунку множення грошового еквівалента ціни товару в іноземній валюті вказаній в додатках до договору (специфікація), на курс продажу іноземної валюти, встановленого ПАТ „ОСОБА_5 Аваль на дату формування видаткової накладної. Однак, сторони погоджуються, що ця умова не застосовується, якщо курс продажу іноземної валюти, встановленого ПАТ „ОСОБА_5 Аваль на дату формування видаткової накладної, менший (нижчий) або рівний курсу, який був встановлений на день підписання специфікації, в цьому випадку вар тість товару визначається за ціною, яка була встановлена на момент підписання відповідної специфікації. Відповідно до пп. 2.3.3.договору, сума у гривнях, яку покупець повинен сплатити постачальнику як оплата вартості товару, визначається шляхом множення грошового еквівалента ціни товару (її неоплаченої частини) в іноземній валюті, вказаній в додатках до договору (специфікація) на курс продажу іноземної валюти, встановленого ПАТ „ОСОБА_5 Аваль на банківський день фактичної оплати покупцем ціни товару (її неоплаченої частини). Однак, сторони погоджуються, що ця умова не застосовується, якщо курс продажу іноземної валюти, встановленого ПАТ „ОСОБА_5 Аваль на банківський день фактичної оплати покупцем ціни товару (її неоплаченої частини), менший (нижчий) або рівний курсу, який був визначений у видатковій накладній на товар, який оплачується, в цьому випадку оплата здійснюється за ціною, яка була встановлена на момент формування видаткової на кладної.

Як передбачено п. 2.8. договору, у випадку порушення покупцем більше 30 календарних днів строку оплати за товар, вказаного в відповідній специфікації-додатку, постачальник має право відмовити у подальшій поставці товару та вважається, що строк опла ти за товар, поставлений раніше, відповідно до умов даного договору настав. При цьому, покупець зобов'язаний оплатити в повному розмірі за поставлений товар протягом 3 банківських днів з моменту отримання вимоги постачальника.

В свою чергу Розділом 3 договору визначені права та обовязки сторін, зокрема в п. 3.2. вказано, що покупець зобовязаний, зокрема: прийняти товар в строки, які вказані в специфікаціях; оплатити вартість товару в термін(и), вказані в додатках (специфікаціях), враховуючи при цьому умови п. 2.3. та п.2.8 цього договору. При перерахуванні коштів обов'язково вказувати в платіжному документі номер і дату укла дення цього договору. У випадку відсутності в платіжному документі цих реквізитів, постачальник самостійно ви - зазначає порядок та напрями зарахування отриманих сум в погашення будь-яких існуючих зобов'язань покупця перед постачальником. Виконання обов'язку покупця з оплати товару може забезпечуватись договорами застави, договорами поруки, іншими видами забезпечення виконання зобов'язань.

Даний договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами та припиняється належним виконанням всіх умов даного договору сторонами (п. 5.1. договору).

Розділом 7 договору встановлена відповідальність сторін, де в п.п. 7.2. вказано, що покупець несе відповідальність: за затримку з оплатою постачальнику за поставлений товар, сплачуючи штраф в розмірі 25% від суми боргу (його неоплаченої частини) на перший день прострочення платежу, а також сплачує пеню в розмірі подвійної обліко вої ставки НБУ, що діяла в період прострочення від суми заборгованості за кожен день прострочення оплати; за відмову від приймання товару, зазначеного у додатках до даного договору, від постачальника, якщо це не пов'язано з умовами зазначеними в п. 4.1., п. 4.3. даного договору, покупець сплачує постачальнику штраф в розмірі двадцять п'ять відсотків вартості даного товару, зазначеної у відповідній графі додатків до даного договору; відповідно до вимог ст. 625 Цивільного кодексу України за порушення грошового зобов'язання, покупець зобов'язується сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та тридцять шість відсотків річних від простроченої (неоплачуваної) суми; у разі повернення покупцем належним чином прийнятого товару постачальнику, постачальник може прийня ти такий товар за вирахуванням тридцяти відсотків від початкової вартості поставленого товару, який підлягає пове рненню.

Відповідно до п. 7.3. договору сплата неустойки, встановленої на випадок прострочення або іншого неналежного виконання обов'язків, та відшкодування збитків, спричинених неналежним виконанням умов даного договору, не звільняє винну сторону від виконання своїх обов'язків заданим договором.

Згідно з п. 7.4. договору строк нарахування штрафних санкцій (неустойки) за цим договором не обмежується строком, встановленим ч.6 ст. 232 ГК України. Штрафні санкції за прострочення виконання зобов'язань за цим договором нараховуються до моменту належного виконання відповідного зобов'язання. До вимог про стягнення штрафних санкцій за цим договором не застосовується строк спеціальної позовної давності, передбачений п.1 ч.2 ст. 258 Цивільного кодексу України. Кредитор за зобов'язанням, що порушене, може звернутися до суду з вимогою про стягнення штрафних санкцій за цим договором в межах строку загальної позовної давності, встановленого ст. 257 Цивільного кодексу України. Сто- рони дійшли згоди, що за прострочення виконання зобов'язання за даним договором строк позовної давності припиняється через три роки від дня, коли зобовязання повинно було бути виконане.

Відповідно до Додатків до Договору поставки № 94-03/14 ХМ від 25.04.2014 року сторони погодили курс долара США на день підписання Договору поставки та додатків до нього становив:

Додаток №1 по курсу - 12,10 грн./долар США; Додаток №2 по курсу - 17,00 грн./Євро; Додаток №3 по курсу - 17,00 грн./Євро; Додаток №4 по курсу - 17,00 грн./Євро; Додаток №5 по курсу 12,10 грн./долар США; Додаток №6 по курсу - 12,00 грн./долар США; Додаток №7 по курсу 12,00 грн./долар США; Додаток №8 по курсу - 16,60 грн./Євро; Додаток №9 по курсу - 11,95 грн./долар США.( а.с.12-19).

Згідно представленого розрахунку, який додається розмір курсової різниці (проіндексована вартість поставленого товару) яка підлягає сплаті на дату підготовки позову становить - 33 806,74 грн.

25 квітня 2014 року сторони підписали Додаток №1 до Договору № 94-03/14 ХМ від 25 квітня 2014 року, 21.05.2014р., Додаток №2 до Договору № 94-03/14 ХМ від 25 квітня 2014 року, 24.05.2014р. Додаток №3 до Договору № 94-03/14 ХМ від 25 квітня 2014року, 27.05.2014р. Додаток №4 до договору №94-03/14 ХМ від 25 квітня 2014 року, 28.05.2014р. Додаток №5 до Договору №94-03/14 ХМ від 25 квітня 2014 року, 07.06.2014р. Додаток №6 до Договору №94-03/14 ХМ від 25 квітня 2014 року, 07.06.2014 р. Додаток №7 до Договору №94-03/14 ХМ від 25 квітня 2014 року, 07.06.2014р. Додаток №8 до Договору №94-03/14 ХМ від 25 квітня 2014 року, 17.06.2014р. Додаток №9 до Договору №94-03/14 ХМ від 25 квітня 2014 року, яким встановили назву товару, кількість, ціну, загальну вартість товару, терміни поставки та календарний графік платежів.

На виконання умов договору СТОВ Славутич отримало від Постачальника:

- по Видатковій накладній № 1422 від 13 травня 2014 року через ОСОБА_6 по Довіреності № 55 від 13.09.2014 року товар: Преміум інокулянт на загальну суму 14 520,00 грн.;

- по Видатковій накладній № 1842 від 30 травня 2014 року через ОСОБА_6 по Довіреності № 98 від 27.05.2014 року товар: Авангард Р Хелат Цинку на загальну суму 13 939,20 грн.;

- по Видатковій накладній № 1839 від 30 травня 2014року через ОСОБА_6 по Довіреності №97 від 27.05.2014 року товар: Гуміфілд ВР-18 на загальну суму 5 002,08 грн.;

- по Видатковій накладній № 1840 від 30 травня 2014 року через ОСОБА_6 по Довіреності № 97 від 27.05.2014 року товар: Гуміфілд на загальну суму 4 418,64 грн.;

- по Видатковій накладній № 1841 від 30 травня 2014 року через ОСОБА_6 по Довіреності № 97 від 27.05.2014 року товар: Гуміфілд ВР-18 на загальну суму 7 503,12 грн.;

- по Видатковій накладній № 2093 від 13 червня 2014 року через ОСОБА_6 по Довіреності № 106 від 06.06.2014 року товар: Гуміфілд ВР-18 на загальну суму 7 673,04 грн.;

- по Видатковій накладній № 2091 від 14 червня 2014 року через ОСОБА_6 по Довіреності № 106 від 06.06.2014 року товар: Гулівер на загальну суму 12 096,00 грн.

- по Видатковій накладній № 2092 від 14 червня 2014 року через ОСОБА_6 по Довіреності № 106 від 06.06.2014 року товар: Унікаль на загальну суму 51 840,00 грн.;

- по Видатковій накладній № 2175 від 19 червня 2014 року через ОСОБА_6 по Довіреності № 124 від 18.06.2014 року товар: Ті Рекс на загальну суму 19 717,50 грн.

Таким чином, на виконання умов договору СТОВ Славутич отримало від Постачальника засобів захисту рослин на загальну суму 136 709,58 грн. ( а.с. 18-31).

На виконання умов Договору поставки Позивач поставив Відповідачу 1 товар на загальну суму 9 330,00 доларів США та 1 457,75 Євро.

Крім того, 26.04.2014р. між виробничим сільськогосподарським кооперативом "Шпичинці" (поручителем) та товариством з обмеженою відповідальністю "Агрохімічна компанія "ВІТАГРО" (кредитором) укладено договір поруки № 94-03/14 ХМ, відповідно до умов якого поручитель зобов'язується відповідати перед кредитором за виконання всіх зобов'язань СТОВ Славутич (далі боржника), що виникли з договору поставки № 94-03/14 ХМ від 25.04.2014р. (основний договір), який був укладений між кредитором та боржником (п. 1.1. договору) ( а.с.32, зворот ).

Відповідно до основного договору, порукою забезпечуються, в тому числі, наступні зобов'язання боржника:

здійснити оплату за поставлені засоби захисту рослин та/або мікродобрива тощо в обсязі та на умовах договору поставки №94-03/14 ХМ від 25.04.2014р.;

відшкодувати збитки та сплатити штрафні санкції у випадках, передбачених договором поставки №94-03/14 ХМ від 25.04.2014р.

Згідно з п. 2.2. договору строк виконання зобов'язання за договором поставки №94-03/14 ХМ від 25.04.2014р. до належного виконання договору поставки №94-03/14 ХМ від 25.04.2014р.

Як передбачено п.п. 3.1., 3.2. договору, поручитель та боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором за належне виконання боржником забезпеченого зобов'язання. Поручитель цією порукою забезпечує виконання зобов'язань за основним договором в обсязі грошових стягнень відповідно до розділу 2 та розділу 7 основного договору.

Розділом 4 договору визначені права та обовязки сторін, де в п. 4.3. вказано, що поручитель має право, зокрема: прийняти після виконання зобов'язання боржника за основним договором усі права кредитора за основними договорами по відношенню до боржника.

Відповідно до п. 4.4.2 договору кредитор має право: у разі невиконання боржником своїх зобов'язань за основним договором протягом року звернутись до поручителя з вимогою про виконання таких зобов'язань.

Розділом 5 договору встановлена відповідальність сторін, де в п. 5.1. вказано, що у випадку порушення своїх зобов'язань за цим договором сторони несуть відповідальність визначену цим договором та чинним законодавством. Порушенням зобов'язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до моменту припинення зобовязань за основним договором (п. 6.1. договору).

Як вбачається з матеріалів справи, покупцем не оплачено гривневий еквівалент 1173,86 доларів США та 149,93 Євро, що відповідно курсу продажу валют, встановленого ПАТ ОСОБА_5 АВАЛЬ на 23.12.2015 року складає 33 806,74 грн. ( 1173,86 Доларів США х 25,30 грн. та 149,93 Євро х 27,40), що становить курсову різницю (29 698,66 грн. + 4 108,08 грн.), у зв"язку з чим позивач звернувся з позовом до суду.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідачів солідарно : 3 899,75 грн. пені , 30 547,40 грн. штрафу,5767,87грн-36% річних.

Аналізуючи зазначені обставини справи, колегія суддів вважає за необхідне застосувати такі положення чинного законодавства України.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України є, зокрема, договори. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.( ст. 626 ЦК України )

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 179 Господарського кодексу України ( надалі-ГК) господарсько-договірними зобов'язаннями є майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів.

Згідно частини 1 статті 175 Господарського кодексу України, майнові зобовязання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

У відповідності до ст.712 ЦК України за договором поставки продавець постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічні положення містяться і у статті 265 Господарського кодексу України (далі по тексту - ГК України).

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина друга статті 712 ЦК України).

Як вбачається з правовідносин, що виникли між сторонами, їм притаманні ознаки, що характеризують цивільні відносини, які виникають з договорів поставки.

Згідно зі статтею 655 Цивільного кодексу України: одна сторона - продавець передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Нормою частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України визначено, що: покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як встановлено місцевим судом та знайшло своє підтвердження в суді апеляційної інстанції, на виконання умов договору поставки №94-03/14 ХМ від 25.04.2014р. ТОВ "Агрохімічна компанія "ВІТАГРО" (постачальник) поставило СТОВ Славутич (покупцю) товар на загальну суму 9 330,00 доларів США та 1 457,75 Євро.

Разом з тим , відповідач 1, всупереч вимогам договору поставки, свої зобов'язання щодо оплати за отриманий товар не виконав.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок суми не оплаченого товару, колегія судів констатує, що станом на дату звернення із позовом до суду покупцем не оплачено гривневий еквівалент 1173,86 доларів США та 149,93 Євро, що відповідно курсу продажу валют, встановленого ПАТ ОСОБА_5 АВАЛЬ на 23.12.2015 року складає 33 806,74 грн. (1173,86 Доларів США х 25,30 грн. та 149,93 Євро х 27,40), що становить курсову різницю (29 698,66 грн. + 4 108,08 грн.).

В свою чергу, приписами частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України закріплено, що: боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За змістом статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Так, у відповідності до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Крім того, положеннями ч. 2 ст. 524 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони можуть визначати грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. (ч.2 ст. 533 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст.632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін; зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках та на умовах, встановлених договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 691 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

У зв'язку з цим, сторонам надано право визначати, зокрема, у договорі, грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті, що відповідає пункту 8.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17 грудня 2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань".

Так, колегія суддів зауважує, що Розділом 2 договору поставки між позивачем та відповідачем 1 встановлено порядок обчислення суми коштів, яка підлягає сплаті за поставлений товар. При цьому, складовою розрахунку є курс продажу іноземної валюти, встановлений ПАТ "ОСОБА_5 банк Аваль".

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що статтею 192 Цивільного кодексу України визначено, що законним платіжним засобом, обовязковим для приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня.

Іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Обіг іноземної валюти на території України підпорядковується спеціальному правовому режиму, встановленому законодавством України, у тому числі Законами України "Про Національний банк України", "Про порядок розрахунків в іноземній валюті", Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №19-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", нормативно-правовими документами Національного банку України.

Разом з тим, не суперечить цивільному законодавству України спосіб визначення грошового зобовязання із застосуванням еквіваленту вартості гривні в іноземній валюті.

Стаття 524 Цивільного кодексу України визначає, що: зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні; сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно зі статтею 533 Цивільного кодексу України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Отже, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак, не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Дана правова позиція висвітлена в постановах Верховного Суду України від 4 липня 2011 року в справі № 3-62гс11 та від 26 грудня 2011 року в справі № 3-141гс11.

Відповідно до підпункту 2.3.2 Договору, сторони погодили, що Позивач визначає у видатковій накладній вартість товару із розрахунку множення грошового еквівалента ціни товару в іноземній валюті вказаній в додатках до договору (специфікація), на курс продажу іноземної валюти, встановленого ПАТ "ОСОБА_5 Аваль" на дату формування видаткової накладної.

При цьому, підпунктом 2.3.3 Договору визначено, що сума у гривнях, яку покупець повинен сплатити постачальнику як оплата вартості товару, визначається шляхом множення грошового еквівалента ціни товару (її неоплаченої частини) в іноземній валюті, вказаній в додатках до Договору (специфікація) на курс продажу іноземної валюти, встановленого ПАТ "ОСОБА_5 Аваль" на банківський день фактичної оплати покупцем ціни товару (її неоплаченої частини).

Доказами, наявними в матеріалах справи підтверджено, що Відповідач 1 сплатив Позивачу за отриманий товар кошти в сумі 146 242,92 грн., що еквівалентно 8156,14 доларів США та 1 307,82 Євро ( а.с.5).

Згідно частиною 1 статті 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до частини 1 статті 553 Цивільного кодексу України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Статтею 554 Цивільного кодексу України визначено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя; поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Як зазначалось вище, 26.04.2014р. між виробничим сільськогосподарським кооперативом "Шпичинці" (поручителем) та товариством з обмеженою відповідальністю "Агрохімічна компанія "ВІТАГРО" (кредитором) укладено договір поруки № 94-03/14 ХМ, відповідно до умов якого поручитель зобов'язується відповідати перед кредитором за виконання всіх зобов'язань СТОВ Славутич (далі боржника), що виникли з договору поставки №94-03/14 ХМ від 25.04.2014р. (основний договір), який був укладений між кредитором та боржником (п. 1.1. договору) ( а.с.32, зворот).

Таким чином, внаслідок несвоєчасної оплати отриманого товару, виникла курсова різниця в розмірі 33 806,74 коп., яка правомірно стягнута з відповідачів1,2 судом першої інстанції.

Щодо, позовних вимог про стягнення з відповідачів 3 899,75 грн. пені та 30 547,40 грн. штрафу колегія суддів відзначає таке.

Так, окрім курсової різниці, Позивачем заявлено вимогу про стягнення з Відповідача 1 та Відповідача 2 пеню в розмірі 3 899,75 грн. та штраф в розмірі 30 547,40 грн.

Розглянувши дану позовну вимогу щодо її обґрунтованості, колегія суду зазначає наступне.

Підпунктом 7.2. Договору сторони погодили, що: Відповідач 1 несе відповідальність за затримку з оплатою Позивачу за поставлений товар, сплачуючи штраф в розмірі 25 % від суми боргу (його неоплаченої частини) на перший день прострочення платежу, а також сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення від суми заборгованості за кожен день прострочення оплати.

В підпункті 7.2.3 Договору сторони передбачили, що: відповідно до вимог статті 625 Цивільного кодексу України за порушення грошового зобов'язання, Відповідач 1 зобовязався сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та тридцять шість відсотків річних від простроченої (неоплачуваної) суми.

Пунктом 7.3 Договору передбачено, що: сплата неустойки, встановленої на випадок прострочення або іншого неналежного виконання обов'язків, та відшкодування збитків, спричинених неналежним виконанням умов даного Договору, не звільняє винну сторону від виконання своїх обов'язків за даним Договором.

З поданого Позивачем розрахунку вбачається, що нарахування пені здійснено по кожному періоду наявності заборгованості з урахуванням розміру боргу за вказаний період та часткових оплат, проведених Відповідачем 1.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що: у разі порушення зобов'язання настають встановлені договором правові наслідки, зокрема сплата неустойки - штрафу, пені, які обчислюються відповідно до статті 549 цього Кодексу.

У відповідності до статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно частини 1 статті 550 Цивільного кодексу України встановлено, кредитор має право на стягнення неустойки у всіх випадках порушення боржником зобов'язання, незалежно від того, виникли чи ні у зв'язку з цим порушенням збитки на стороні кредитора.

Як визначено статтею 551 Цивільного кодексу України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно; якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У відповідності до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Отже, одним із видів господарських санкцій згідно з статті 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню.

Згідно статей 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін; розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобовязання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно із статтею 549 Цивільного кодексу України, пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватись різний набір санкцій.

Дана правова позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 9 квітня 2012 року в справі № 20/246-08.

Крім того, правові висновки про те, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобовязання за договором, штрафу та пені не суперечить законодавству України, викладені в п.4 Оглядового листа Вищого господарського суду України від 29.04.2013 року №01-06/767/2013 "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань".

Окрім того, положення про застосування відповідальності за затримку оплати товару у вигляді штрафу та пені, сторонами погоджено в Розділі 7 п. 7.2 Договору № 94-03/14ХМ від 25.04.2014 року, доказів визнання недійсним чи розірвання вказаного договору сторонами суду надано не було.

Судом береться до уваги, що на підставі договірних положень позивачем заявлено до стягнення 3 899,75 грн. пені та 30 547,40 грн. штрафу.

Перевіривши розрахунок штрафу та пені (а.с. 4, зворот), колегія суддів вважає його арифметично вірним та підставним, а оскільки несвоєчасне виконання Відповідачем 1 обов'язку по оплаті поставленого товару по Договору має місце, то позовні вимоги про стягнення з Відповідача 1 (Відповідач 2 солідарний боржник) пені в розмірі 3 899, 75 грн. та штрафу в розмірі 30 547,40 грн. є обґрунтованими та доведеними.

Таким чином, доводи апелянта про неправомірність застосування судом першої інстанції одночасно штрафу і пені є помилковими та суперечать діючому законодавству.

Разом з тим, колегія вважає за необхідне зауважити, що Відповідачем 1 заявлялось клопотання про зменшення штрафних санкцій (а.с. 65-67 ), з даного приводу слід зауважити таке.

Частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України, встановлено, що: розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Аналогічне положення міститься і в статті 233 Господарського кодексу України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Пунктом 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26 грудня 2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" розяснено, що: вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Водночас, колегія суддів зазначає, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов'язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Така правова позиція викладена в рішенні Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013.

Виходячи з того, що можливість використання судом права на зменшення розміру штрафних санкцій, як і визначення розміру, до якого вони підлягають зменшенню, законодавством віднесено на розсуд суду, колегією суддів приймається до уваги, що розмір заявленої до стягнення пені та штрафу є неспіврозмірно значним, зважаючи на заявлені Позивачем вимоги про стягнення також 36 % річних та курсової різниці.

З огляду на зазначене, колегія суду приходить до висновку про правомірність застосування судом першої інстанції статті 551 Цивільного кодексу України, статті 233 Господарського кодексу України та пункту 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України щодо зменшення розміру заявлених до стягнення штрафу та пені на 50%, виходячи із принципу розумності і співрозмірності. Аналогічна правова позиція наведена в постановах Вищого господарського суду України від 30.03.2016 р. у справі № 921/831/15-г/8; 06.04.2016р. у справі № 904/4951/15; від 26.04.2016 р. у справі № 921/888/15г/16;

Таким чином, суд прершої інстанції правомірно стягненув з Відповідачів на користь Позивача пеню в розмірі 1 950,00 грн. та штраф в розмірі 15 274,00грн., а у решті сум пені та штрафу відмовив.

Щодо заявлених до стягнення 36 % річних в сумі 5 767, 81 грн., (за період 04.06.2014 р. по 20.11.2014 р.) колегія суддів відзначає таке.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно пункту 7.2.3 Розділу 7 Договору сторони погодили, що: за порушення грошового зобов'язання, покупець зобов'язується сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 36% річних від простроченої (неоплачуваної) суми ( а.с.11).

Проаналізувавши наданий Позивачем розрахунок 36 % річних , судова колегія вважає, що вказана сума 36 % річних - 5 767,81 грн. обґрунтовано заявлена до стягнення, а тому позов в цій частині правомірно задоволений судом першої інстанції.

Колегія суду зауважує, що відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Таким чином, доводи скаржника наведені в апеляційній скарзі не спростовують вірного висновку місцевого господарського суду в даній справі.

В силу ст.ст. 33, 38, 43,47 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, коли кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а суд, оцінивши подані по справі докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, повинен прийняти рішення за результатами обговорення усіх цих обставин.

Апеляційний господарський суд вважає, що судом першої інстанції в порядку статті 43 Господарського процесуального кодексу України всебічно, повно і об'єктивно досліджено матеріали справи та вірно застосовані норми процесуального і матеріального права, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Славутич та скасування чи зміни рішення господарського суду Хмельницької області від 03 березня 2016 року у справі № 924/1968/15 .

Судовий збір за подачу апеляційної скарги у зв»язку з відмовою в її задоволенні покаладається на апелянта.

Керуючись ст.ст. 49,99,101,103,105 ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Хмельницької області від 03.03.2016 року у справі №924/1968/15 залишити без змін, апеляційну скаргу відповідача-1 сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Славутич" - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуюча суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Сініцина Л.М.

Суддя Гулова А.Г.