РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.05.2016Справа №910/6746/16

За позовом: Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Фільм Лайт"

про: стягнення заборгованості по орендній платі у розмірі 100 322,66 грн. (з урахуванням заяви про зменшення розміру позову)

Суддя О.С. Комарова

Представники сторін:

від позивача Гармашов Б.С. (представник за довіреністю);

від відповідача не з'явились;

В судовому засіданні 24 травня 2016 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву, 12.04.2016 року звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою № 30-10/3823 від 07.04.2016 року до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю "Фільм Лайт" про стягнення заборгованості по орендній платі.

Через відділ діловодства суду 12.04.2016 року від Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву надійшло клопотання про відстрочення сплати судового збору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.04.2016 року задоволено клопотання Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву про відстрочення сплати судового збору до ухвалення судового рішення у справі, порушено провадження у справі № 910/6746/16 та призначено розгляд справи на 10.05.2016 року.

Через відділ діловодства суду 05.05.2016 року від представника позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду, оформлені клопотанням б/н б/д, які булі долучені судом до матеріалів справи.

У судовому засіданні 10.05.2016 року представник позивача позовні вимоги підтримав та дав пояснення по суті спору. Представник відповідача у судове засідання 10.05.2016 року не з'явився, вимог ухвали суду про порушення провадження у справі не виконав, про причини неявки до суду не повідомив, про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.05.2016 року, відповідно до положень ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, судове засідання було відкладено до 24.05.2016 року.

Через відділ діловодства суду 19.05.2016 року від позивача надійшла довідка, якою останній підтвердив, що відповідачем заборгованість у сумі зазначеній у позові сплачена не була, а також додаткове клопотання. Зазначені документи були долучені судом до матеріалів справи.

У судовому засіданні 24.05.2016 року позивач, користуючись передбаченими ст. 22 Господарського процесуального кодексу України правами, подав клопотання про зменшення розміру позовних вимог, в якій просив суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фільм Лайт" грошові кошти у розмірі 100 322,66 грн., в т.ч. заборгованість по орендній платі в розмірі 61 496,83 грн., пеню у сумі 15 051,52 грн., штраф у сумі 1 844,90 грн. та інфляційні втрати 21 929,41 грн., а також подав клопотання про долучення додаткових документів, які були залучені судом до матеріалів справи.

Частина 4 статті 22 Господарського процесуального кодексу України визначає права, які належать лише позивачу. Так, відповідно до зазначеної норми права, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити або зменшити розмір позовних вимог.

Відповідно до абз. 1 п. 3.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 26.12.2011, № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Враховуючи те, що вищезазначені дії позивача не суперечать законодавству, вчинені представником позивача з достатнім обсягом повноважень на вчинення відповідної процесуальної дії, не порушують права і охоронювані законом інтереси інших осіб, суд приймає заяву про зменшення позовних вимог до розгляду.

Отже, оскільки зменшення розміру позовних вимог, викладене позивачем у його письмовій заяві, яка прийнята господарським судом до розгляду, то новою ціною позову, виходячи з якої розглядається спір є заборгованість у сумі 100 322,66 грн.

У судовому засіданні 24.05.2016 року позивач підтримав позовні вимоги з урахуванням заяви про зменшення позову. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, подав клопотання про відкладення розгляду справи, вимог ухвали суду не виконав, про причини неявки до суду не повідомив, про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

Розглянувши клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, суд відмовляє у його задоволенні з огляду на наступне. Як підставу відкладення розгляду справи відповідач вказує на необхідність ознайомлення з матеріалами, проте належних доказів стосовно того, чому це не було зроблено раніше, суду не надає. Також судом враховано факт отримання ухвали суду від 14.04.2016 року про порушення провадження у справі представником відповідача ОСОБА_2 29.04.2016 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яке наявне у матеріалах справи, та неявку представника відповідача у судове засідання 10.05.2016 року та неповідомлення про причини неявки в порушення вимог ухвали суду від 14.04.2016 року, якою явку позивача та відповідача визнано обов'язковою. Також суд звернув увагу суду на те, що 24.05.2016 року судом було проведено вже друге судове засідання, в яке представник відповідача не з'явився, не повідомивши про причину неявки.

Пунктом 11 "Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2007р. (02.04.2009р.)" передбачено, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Згідно із абз. 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосування засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

У відповідності до п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд -

ВСТАНОВИВ:

27 липня 2012 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву (надалі - орендодавець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фільм Лайт" (надалі - орендар, відповідач) було укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 6256 (надалі - договір) відповідно до п. 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно (надалі - майно) - нежилі приміщення загальною площею 82,50 кв.м., розміщене за адресою: м. Київ, просп. Перемоги, 44, на 1 поверсі цеху декоративно-технічних споруд при павільйонному корпусі, що перебуває на балансі державного підприємства «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка» (балансоутримувач), вартість якого визначена згідно зі звітом про незалежну оцінку станом на 31.01.2012 р. і становить 692500,00 грн., без ПДВ.

Відповідно до п. 1.2 Договору, майно передається в оренду з метою виробництва фільмів.

Відповідно до п. 2.1 Договору, орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у Договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього Договору та акта приймання-передавання майна.

За змістом п. 3.1. Договору, орендна плата визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропозиції її розподілу і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку - червень 2012 р. 8 647,46 грн. Орендна плата за перший місяць оренди - липень 2012 р. встановлюється шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за липень 2012 р.

Відповідно до п. 3.6. Договору, орендна плата перераховується до Держаного бюджету України та балансоутримувачу у співвідношенні 70% до 30% щомісяця не пізніше 10 числа місяця наступного за звітним відповідно до пропозицій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який встановлюється платіж.

Відповідно до п. 10.1 Договору, він укладається строком на 2 роки 11 місяців, що діє з 27.07.2012 до 27.06.2015 включно.

Згідно з п. 12 Договору, акт приймання-передавання майна є його невід'ємною частиною.

Представник позивача зазначив, що 27.07.2012 року за Актом приймання-передавання орендованого майна Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву відповідно до умов Договору передає, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Фільм Лайт" приймає в строкове платне користування майно - нежилі приміщення загальною площею 82,50 кв.м., розміщене за адресою: м. Київ, просп. Перемоги, 44, на 1 поверсі цеху декоративно-технічних споруд при павільйонному корпусі, що перебуває на балансі державного підприємства «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка».

Вказаний акт підписаний позивачем, відповідачем та балансоутримувачем, а також скріплений печатками сторін та балансоутримувача (копія акту наявна в матеріалах справи).

Надалі, 28.06.2015 року за Актом приймання-передачі (повернення) нерухомого майна Товариство з обмеженою відповідальністю "Фільм Лайт" відповідно до умов Договору повертає, а Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву приймає зі строкового платного користування майно - нежилі приміщення загальною площею 82,50 кв.м., розміщене за адресою: м. Київ, просп. Перемоги, 44, на 1 поверсі цеху декоративно-технічних споруд при павільйонному корпусі, що перебуває на балансі державного підприємства «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка».

Вказаний акт підписаний позивачем, відповідачем та балансоутримувачем, а також скріплений печатками сторін та балансоутримувача (копія акту наявна в матеріалах справи).

Позивач зазначив, що відповідач протягом дії оренди не повністю сплачував орендні платежі, а тому в останнього наявна заборгованість перед позивачем по основному боргу за несплату орендних платежів за період: квітень 2014 року та з серпня 2014 року по червень 2015 року та складає 61 496,83 грн., що підтверджується розрахунком наявним в матеріалах справи.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, господарський суд вважає, що позовні вимоги (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог), підлягають задоволенню з огляду на таке.

Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 509 Цивільного Кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до приписів ст. 526 Цивільного кодексу України, які кореспондуються з відповідними приписами ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Так, приписами ст. 759 Цивільного кодексу України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

У відповідності до ст. 760 Цивільного кодексу України, предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму. Предметом договору найму можуть бути майнові права.

Положеннями ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України визначено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

За умовами ст. 283 Господарського кодексу України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Пунктами 1, 4 ст. 285 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Як було установлено судом, 27 липня 2012 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фільм Лайт" було укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 6256 відповідно до п. 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно - нежилі приміщення загальною площею 82,50 кв.м., розміщене за адресою: м. Київ, просп. Перемоги, 44, на 1 поверсі цеху декоративно-технічних споруд при павільйонному корпусі, що перебуває на балансі державного підприємства «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка» (балансоутримувач), вартість якого визначена згідно зі звітом про незалежну оцінку станом на 31.01.2012 р. і становить 692500,00 грн., без ПДВ

Матеріалами справи підтверджено, що 27.07.2012 року по Акту приймання-передавання орендованого майна Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву відповідно до умов Договору передало, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Фільм Лайт" прийняло у строкове платне користування майно - нежилі приміщення загальною площею 82,50 кв.м., розміщене за адресою: м. Київ, просп. Перемоги, 44, на 1 поверсі цеху декоративно-технічних споруд при павільйонному корпусі, що перебуває на балансі державного підприємства «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка». Вказаний акт підписаний позивачем, відповідачем та балансоутримувачем, а також скріплений печатками сторін та балансоутримувача (копія акту наявна в матеріалах справи).

З матеріалів справи убачається, що 28.06.2015 року по Акту приймання-передачі (повернення) нерухомого майна Товариство з обмеженою відповідальністю "Фільм Лайт" відповідно до умов Договору повернуло, а Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву прийняло зі строкового платного користування майно - нежилі приміщення загальною площею 82,50 кв.м., розміщене за адресою: м. Київ, просп. Перемоги, 44, на 1 поверсі цеху декоративно-технічних споруд при павільйонному корпусі, що перебуває на балансі державного підприємства «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка». Вказаний акт підписаний позивачем, відповідачем та балансоутримувачем, а також скріплений печатками сторін та балансоутримувача (копія акту наявна в матеріалах справи).

Суд дійшов висновку, що, наразі, заборгованість відповідача перед позивачем по основному боргу за несплату орендних платежів за період: квітень 2014 року та з серпня 2014 року по червень 2015 року складає 61 496,83 грн., що підтверджується розрахунком позивача, наявним в матеріалах справи. Вказаний факт відповідачем не спростовано.

Проаналізувавши матеріали справи, суд також дійшов висновку, що позивачем 13.01.2016 року була направлена відповідачу вимога № 30-05/131 від 12.01.2016 року щодо погашення заборгованості з орендної плати у розмірі 61 496,83 грн. основного боргу та штрафні санкції, що підтверджується наявними в матеріалах справи описом вкладення у цінний лист та фіскальним чеком № 9429 від 13.01.2016 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Таким чином,суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 61 496,83 грн.

При зверненні до суду позивач також просив стягнути з відповідача на його користь, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, пеню за прострочення зобов'язання в розмірі 15 051,52 грн., суму інфляційних втрат у розмірі 21 929,41 грн. та штраф у розмірі 1 844,90 грн.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

З положень п.1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Нормами ст. 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

Частиною 2 ст. 549 Цивільного кодексу України встановлено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності з п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання. Застосування іншого виду неустойки - штрафу до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необґрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України у справах №23/225 від 28.02.2011 року, №06/5026/1052/2011 від 27.04.2012 року та № 3-88гс11 від 09.04.2012 року.

Відповідно до приписів статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Згідно з п.п. 3.7., 3.8 договору, орендна плата перерахована несвоєчасно або в не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до бюджету та Балансоутримувачу у визначеному пунктом 3.6. співвідношенні, відповідно до чинного законодавства України, з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості, за кожний день прострочення, включаючи день оплати. У разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість за нею становить загалом не менше ніж три місяці, орендар також сплачує штраф у розмірі 3% від суми заборгованості.

Таким чином, умовами договору та Господарського кодексу України передбачено цивільно-правову (господарсько-правову) відповідальність за порушення умов договору у вигляді сплати пені та штрафу.

Пунктом 1.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

За змістом ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені та 3% штрафу суд дійшов висновку, що вони виконані вірно, тому сума пені та штрафу, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача складають 15 051,52 грн. пені та 1 844,90 грн. 3% штрафу, відповідно до розрахунку позивача.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Дії відповідача, які полягають у порушенні зобов'язання щодо повної та своєчасної оплати вартості поставленого товару, є порушенням умов договору, що є підставою для захисту майнових прав та інтересів позивача відповідно до норм статті 625 Цивільного кодексу України.

У відповідності з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.97 № 62-97р; цього листа вміщено в газеті "Бизнес" від 29.09.97 N 39, а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство" і "Ліга".

Зокрема, рекомендації Верховного Суду України, викладені в листі № 62-97р від 03.04.1997 року щодо порядку нарахування індексів інфляції при розгляді судових справ передбачають, що сума, яка внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад, травня, індексується за період з розрахунком травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

Положеннями пунктів 3.1 та 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17 грудня 2013 року № 14 визначено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок індексу інфляції, суд дійшов висновку, що вони здійснені вірно , а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача суми індексу інфляції підлягають задоволенню у сумі 21 929,41 грн.

У відповідності зі ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як установлено судом, відповідач не скористався наданими йому ст. 22 Господарського процесуального кодексу України правами, жодного разу не з'явився у судові засідання, про дату і місце проведення яких був повідомлений належним чином, жодного доказу на спростування доводів позивача, або доказів, які б свідчили про відсутність у нього обов'язку сплатити заявлені до стягнення кошти, суду не надав.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи все вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, підлягають задоволенню про стягнення 100 322,66 грн., з них: основного боргу - 61 496,83 грн., пені - 15 051,52 грн., 3% штрафу - 1 844,90 грн., та індексу інфляції - 21 929,41 грн.

Судові витрати позивача щодо сплати судового збору у сумі 1 505,35 грн. відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 4-3, 33, 34, 43, 49, ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фільм Лайт" (, адреса: 02091, м. Київ, ВУЛИЦЯ ХАРКІВСЬКЕ ШОСЕ, будинок 172-Б) на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву (, адреса: 01032, м. Київ, БУЛЬВАР ТАРАСА ШЕВЧЕНКА, будинок 50-Г) грошові кошти: основного боргу - 61 496,83 грн. (шістдесят одна тисяча чотириста дев'яносто шість гривень 83 копійки), пені - 15 051,52 грн. (п'ятнадцять тисяч п'ятдесят одна гривня 52 копійки), 3% штрафу - 1 844,90 грн. (одна тисяча вісімсот сорок чотири гривні 90 копійок), індексу інфляції - 21 929,41 грн. (двадцять одна тисяча дев'ятсот двадцять дев'ять гривень 41 копійка) та судовий збір - 1 505,35 грн. (одна тисяча п'ятсот п'ять гривень 35 копійок). Видати наказ.

3. Копію рішення надіслати відповідачу у справі 910/6746/16.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку та в строки, передбачені нормами ст.ст. 91, 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 30.05.2016 року.

Суддя О.С. Комарова