РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.05.2016Справа № 910/4121/16

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Головіної К.І., при секретарі судового засідання Мельник Ю.О., розглянувши матеріали справи

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Рент Інвест"

до Комунального підприємства "Київтранспарксервіс",

Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансшлях сервіс"

про визнання недійсною додаткової угоди до договору № ДНП-2015-02/01 від 30.01.2015 р.

за участю представників:

від позивача:Башмаков К.О.- представник за довіреністю № 16/2 від 05.02.2016 р.
від відповідача -1:Перепелиця К.М.- представник за довіреністю б/н від 08.02.2016 р.
від відповідача -2:Глущенко М.М.- представник за довіреністю б/н від 28.09.2015 р.

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду м. Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Рент Інвест" (далі - позивач, ТОВ "Рент Інвест") з позовом до Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" (далі - відповідач-1, КП "Київтранспарксервіс"), Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансшлях сервіс" (далі - відповідач-2, ТОВ "Трансшлях сервіс") про визнання недійсною додаткової угоди № 2 від 29.09.2015 р., укладеної до договору про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування № ДНП-2015-02/01 від 30.01.2015 р.

Свої позовні вимоги ТОВ "Рент Інвест" обґрунтовує тим, що укладена до договору № ДНП-2015-02/01 від 30.01.2015 р. додаткова угода № 2 від 29.09.2015 р., не спрямована на реальне настання правових наслідків, а отже, відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦК України є фіктивною.

У позові ТОВ "Рент Інвест" просить суд визнати вказану додаткову угоду, що була укладена між КП "Київтранспарксервіс" та ТОВ "Трансшлях сервіс" 29.09.2015 р., недійсною.

У судовому засіданні представник позивача підтримав та обґрунтував свої позовні вимоги, уточнивши номер договору від 30.01.2015 р., до якого була укладена спірна додаткова угода, а саме - № ДНП-2015-02/01, просив позов задовольнити.

Представник відповідача-1 - КП "Київтранспарксервіс" проти позову заперечив, зазначив, що позивачем не надано належних доказів того, що оспорювана додаткова угода є фіктивною, а відповідач-1 ніяким чином не порушив права та інтереси позивача. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача-2 - ТОВ "Трансшлях сервіс" вважав, що позов не підлягає задоволенню та заявив клопотання про припинення провадження у справі на підставі п. 2 ст. 80 ГПК України, оскільки є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо того ж предмету та між тими ж сторонами.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Судом встановлено, що 30.01.2015 р. між Комунальним підприємством "Київтранспарксервіс" (сторона-1) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Трансшлях сервіс" (сторона-2) на підставі рішення Київської міської ради від 25.12.2008 №1051/1051 "Про Правила благоустрою міста Києва" був укладений договір № ДНП 2015-02/01 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування (далі - основний договір).

Відповідно до п. 1.1 цього договору сторона-1 надає за плату стороні-2 право на організацію та експлуатацію 171 місця для платного паркування транспортних засобів, а також 19 спеціальних місць для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять інвалідів, що розташовані на паркувальному майданчику за адресою: м. Київ, Дарницький р-н, просп. П. Григоренка, 22/20, в межах ІІІ територіальної зони паркування м. Києва, а також здійснення розрахунків з юридичними особами та фізичними особами за паркування їхнього автотранспорту.

Плата сторони-2 стороні-1 згідно з умовами даного договору становить 6,50 грн за одне місце для платного паркування транспортних засобів за добу (п. 3.1 договору).

Договір вважається укладеним і набирає чинності 01.02.2015 і діє до 31.12.2015 (п. 6.1 договору).

У подальшому строк дії договору був продовжений до 31.12.2019 р. з подальшою його пролонгацією на новий строк додатковою угодою № 2 від 29.09.2015 р. (далі - спірна додаткова угода).

Вказану додаткову угоду позивач вважає фіктивною, оскільки вона не спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування № ДНП 2015-02/01 від 30.01.2015 р.

Розглядаючи спір по суті та перевіряючи доводи сторін, господарський суд виходив з наступного.

Приписами ст. 203, 215 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

При цьому необхідно зазначити, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин без наміру виникнення, зміни або припинення цивільних прав та обов'язків, лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети.

Отже, позивач, який звертається з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину.

Разом з цим, у судовому засіданні не встановлено, а позивачем не надано доказів того, що укладенням спірної додаткової угоди відповідачі не мали наміру створити цією угодою юридичні наслідки.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Наявність умислу у сторін угоди означає, що вони усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність угоди, що укладалася, та сторони прагнули або свідомо допускали ненастання правових наслідків, обумовлених договором.

Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, для визнання зобов'язання таким, що вчинено фіктивно, закон вимагає наявність наступних умов:

- вина осіб, що проявляється у формі умислу, який спрямований на вчинення фіктивного договору;

- такий умисел повинен виникнути у сторін до моменту укладення договору;

- метою укладення такого договору є відсутність правових наслідків, обумовлених договором.

Відсутність хоча б однієї з цих умов не дає підстав стверджувати, що зобов'язання вчинялося фіктивно.

Як встановлено судом, ТОВ "Рент Інвест" не було надано належних доказів того, що спірна додаткова угода містить усі вказані вище ознаки фіктивності правочину, при тому, що доведення цих ознак покладається тільки на позивача. Самі лише його посилання на те, що ТОВ "Трансшлях сервіс" не має жодного відношення до паркувального майданчика за адресою: м. Київ, Дарницький р-н, просп. П. Григоренка, 22/20, і він цей майданчик не експлуатує та не сплачує вартість наданих місць для паркування, суд не приймає в якості підстави для визнання додаткової угоди недійсною, оскільки, як вже було зазначено, саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.

Отже, суд приходить до висновку, що відсутні умови, передбачені ст. 234 Цивільного кодексу України, в силу яких спірна додаткова угода має бути визнана недійсною.

При цьому суд звертає увагу, що відповідно до частини 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам, визначати умови такого договору. Однак під час укладення договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента.

Отже, суд вважає, що оспорювана додаткова угода не містить положень, що суперечили б вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, а волевиявлення сторін правочину є вільним і відповідає їхній внутрішній волі, що узгоджується із загальними вимогами, встановленими статтею 203 Цивільного кодексу України, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Крім того, необхідно зазначити, що доводи позивача про недійсність основного договору № ДНП 2015-02/01 від 30.01.2015 р., укладеного між КП "Київтранспарксервіс" та ТОВ "Трансшлях сервіс", перевірялись судом під час розгляду справи № 910/6436/15-г за позовом ТОВ "Рент Інвест", за результатами якого рішенням господарського суду міста Києва від 18.05.2015 р., що набрало законної сили, у позові ТОВ "Рент Інвест" було відмовлено.

Твердження ТОВ "Рент Інвест" щодо порушення його прав та інтересів через передачу паркувального майданчику, облаштованого за власний рахунок позивача у період дії попереднього договору № ДНП2012-12/13 від 21.12.2012 р., укладеного з позивачем, іншій особі, суд відхиляє, оскільки відповідно до пункту 2.2.2 вказаного договору, що міститься в матеріалах справи, сторона-2 (ТОВ "Рент Інвест") за власні кошти здійснює облаштування та обладнання об'єкту згідно з Правилами паркування (дорожніми знаками, дорожньою розміткою, шлагбаумом, приміщенням для охорони, огорожею, тощо), отже, такі дії позивача були його зобов'язанням. При цьому сторона-2 (позивач) самостійно несе відповідальність за наявність необхідних дозволів для ведення власної господарської діяльності, пов'язаної з облаштуванням, організацією та експлуатацією об'єкта (п. 2.2.1 договору).

Після припинення або розірвання договору (окрім випадку оформлення права власності/права користування земельною ділянкою у встановленому чинним законодавством порядку) позивач, втрачає право на експлуатацію об'єкту та зобов'язаний не пізніше дати припинення/розірвання даного договору звільнити ділянку, на якій розташований об'єкт (п. 6.8 договору). При цьому зміни у договір № ДНП2012-12/13 від 21.12.2012 можуть бути внесені тільки за домовленістю сторін, яка оформлюється додатковою угодою до цього договору (п. 6.2). Проте, доказів продовження строку дії договору № ДНП2012-12/13 від 21.12.2012 або укладення між позивачем та відповідачем-1 іншого договору про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування матеріали справи не містять.

За таких обставин, враховуючи положення чинного законодавства та відсутність порушення прав позивача, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання додаткової угоди від 29.05.2015 р. до договору № ДНП-2015-02/01 від 30.01.2015 р. недійсною, у зв'язку з чим у позовних вимогах необхідно відмовити.

Щодо клопотання представника відповідача-2 про припинення провадження у справі на підставі ч. 2 ст. 80 ГПК України, суд дійшов висновку, що воно (клопотання) не підлягає задоволенню, оскільки предмет позову, який розглядався у справі № 910/6436/15-г та на який посилався відповідач-1, є відмінним від предмету позову, що розглядається у даній справі.

Згідно зі статтею 49 ГПК України в разі відмови у позові судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 32-35, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Рент Інвест" до Комунального підприємства "Київтранспарксервіс", Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансшлях сервіс" про визнання недійсною додаткової угоди до договору № ДНП-2015-02/01 від 30.01.2015 р.

Рішення ухвалено в нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частини в судовому засіданні 30 травня 2016 року.

Повний текст рішення підписаний 6 червня 2016 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня підписання повного тексту рішення.

Суддя Головіна К.І.