РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.05.2016Справа №910/4833/16
Суддя Мудрий С.М., розглянувши справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Автопластгума"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма "Жако LTD"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

- приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чорноног ЛарисаВіталіївна

про визнання недійсним договору оренди №2/10/15 від 11.10.2015 року

Представники сторін:

від позивача: Яроцький В.О. - керівник, відповідно до виписки з ЄДРЮОтФОП від 14.09.2015 р.;

від відповідача: Мильнікова М.М. - представник з довіреністю № 31/03-16 від 31.03.2016 р.

від третьої особи: не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду м. Києва передані позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "Автопластгума" до товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма "Жако LTD" про визнання недійсним договору оренди №2/10/15 від 11.10.2015 року.

Обгунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначає, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ТОВ "Автопластгума" йому стало відомо про укладення 11.10.2015р. між "Автопластгума" та товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма "Жако LTD" договору оренди №2/10/15 майнового комплексу від 11.10.2015р., посвідченого приватним нотаріус Київського міського нотаріального округу Чорноног Ларисою Віталіївною, зареєстровано в реєстрі за № 1125.

На думку позивача, вищезазначений договір укладений з порушення прав ТОВ "Автопластгума" та чинного законодавства України у зв'язку з чим звернувся до суду з вимогою визнати недійсним з моменту укладання договір оренди №2/10/15 майнового комплексу від 11.10.2015 року.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 22.03.2016 року порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 12.04.2016 року.

12.04.2016 р. до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва позивач подав документи по справі, доповнення до позовної заяви, відповідач - клопотання про відкладення розгляду справи, клопотання про припинення провадження у справі, відзив на позовну заяву.

В судове засідання 12.04.2016 року представник третьої особи не з'явився, вимоги ухвали суду від 22.03.2016 р. не виконав, про поважні причини неявки суд не повідомив, хоча про час та дату судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення № 017.

Представник відповідача підтримав подане клопотання про припинення провадження у справі.

Представник позивача заперечував проти даного клопотання.

Суд відмовив у задоволенні клопотання відповідача про припинення провадження у справі.

Представник відповідача підтримав подане клопотання про відкладення розгляду справи.

Представник позивача не заперечував проти даного клопотання.

В судовому засіданні 12.04.2016 року оголошено перерву до 17.05.2016 року.

27.04.2016 р., 12.05.2016 р. до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва позивач подав клопотання про витребування доказів по справі, пояснення по справі, залучення третіх осіб, 05.05.2016 р. відповідач - пояснення по справі, 17.05.2016 р - документи по справі.

В судове засідання 17.05.2016 року представник третьої особи не з'явився, вимоги ухвали суду від 22.03.2016 р. не виконав, про поважні причини неявки суд не повідомив, хоча про час та дату судового засідання повідомлений належним чином.

Представник позивача підтримав подане клопотання про витребування доказів по справі, про залучення третіх осіб.

Представник відповідача заперечував проти клопотання про залучення третіх осіб та підтримав клопотання про витребування доказів по справі.

Суд відмовив у задоволенні клопотання позивача про залучення третіх осіб та задовольнив клопотання про витребування доказів по справі.

Суд зобов'язав представника відповідача надати суду акти приймання передачі за 2013-2015 роки.

В судовому засіданні оголошено перерву до 23.05.2016 року.

23.05.2016 року до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва позивач подав документи по справі, відповідач - документи по справі (акти приймання передачі за 2013-2015 роки).

В судове засідання 23.05.2016 року представник третьої особи не з'явився, вимоги ухвали суду від 22.03.2016 р. не виконав, про поважні причини неявки суд не повідомив, хоча про час та дату судового засідання повідомлений належним чином.

Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача заперечував проти позову та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Частина 1 статті 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п. 1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

11.10.2015 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Автопластгума" (орендодавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "Фірма "Жако LTD" (орендар) укладено договір оренди №2/10/15 майнового комплексу та обладнання, відповідно до п.1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування майновий комплекс загальною вартістю 10 785 534,00 грн., якій належить ТОВ «Автопластгума» на підставі договору купівлі-продажу майнового комплексу від 27 червня 2012р., який розташований за адресою: Вінницька область, Тиврівський район, смт. Сутиски, вул. Заводська, буд. 1 та обладнання загальною вартістю 5 654 780,17 грн. Склад майнового комплексу та обладнання визначено в додатку №1 до договору оренди, реєстраційний номер майна: 45(з/д), 45.

Договір з боку орендодавця підписаний представником за довіреністю б/н від 20.02.2014р. ОСОБА_4, а з боку орендаря - директором Вишневською Оленою Миколаївною.

Частиною 1 статті 759 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з п.4 статті 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, зокрема, мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до статті 628 ЦК України, статті 180 ГК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписами статті 638 ЦК України, статті 180 ГК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, згідно із п.3 статті 180 ГК України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Частиною 1 статті 284 ГК України істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу.

Відповідно до п.2.1 договору оренди, орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але з урахуванням положень договору оренди №1/08/13 майнового комплексу та обладнання від 01.08.2013р. та додаткової угоди №1 від 20.02.2014р. та акта приймання-передачі майна.

Орендна плата за весь період оренди (з урахування положень договору оренди №1/08/13 майнового комплексу та обладнання від 01.08.2013р. та додаткової угоди №1 від 20.02.2014р.) з 01.08.2013р. по 28.02.2033р. становить 6 000 000,00 грн. з урахуванням індексації та разом з податком на додану вартість (п.3.1 договору).

Згідно з п.11.1 договору оренди, цей договір вступає в силу з моменту його підписання представниками сторін та діє до 28 лютого 2023 р. включно.

Як вбачається з матеріалів справи, договір оренди №2/10/15 майнового комплексу та обладнання від 11.10.2015 року посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорнолог Л.В. та зареєстровано в реєстрі за №1125.

Відповідно до ч.2 статті 793 ЦК України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

Пунктами 1-3 статті 209 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу.

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що на думку позивача, договір оренди №2/10/15 майнового комплексу та обладнання від 11.10.2015 року є недійсним з наступних підстав:

- вищезазначений договір укладений з використанням печатки ТОВ «Автопластгума», яка визнана недійсною, про що була публікація;

- при підписанні договору була використана стара редакція статуту ТОВ «Автопластгума», та така щодо якої є публікація про втрату;

- договір був укладений без згоди іпотекодержателя (ПАТ КБ «Укргазбанк»);

- довіреність ОСОБА_4 не була нотаріально посвідчена;

- договір підписаний з перевищенням повноважень наданих статутом ТОВ Автопластгума» (п.16 п. 8.5 статуту - підписано договір загальна суму якого перевищує 1 000 000,00 грн. без згоди Загальних Зборів учасників товариства).

Відповідно до ч.1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч.1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу.

Цією статтею визначено перелік способів судового захисту, одним із яких є визнання правочину недійсним.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до статті 215 ЦК України, що кореспондуються з положеннями ст. 207 ГК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, господарському суду належить встановити наявність саме тих обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, зокрема, відповідність змісту правочину вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України).

Свобода договору означає можливість сторін вільно визначати зміст договору, який вони укладають і формувати його конкретні умови. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до абз. 4 п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» № 11 від 29.05.2013 року, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Судом встановлено, що Загальними зборами учасників ТОВ «Автопластгума» (протокол №20/07/2015 від 20.07.2015р.) було прийнято рішення: визнати всі існуючі печатки ТОВ «Автопластгума» недійсними та такими, що підлягають знищенню і виготовити нову печатку ТОВ ТОВ «Автопластгума» та використовувати лише її в діяльності товариства. На підставі даного протоколу було виготовлено нову печатку ТОВ «Автопластгума», а про визнання недійсними всіх печаток ТОВ «Автопластгума» було зроблено публікацію в газеті Експрес об'ява №29 від 31.07.2015р.

Загальними зборами учасників ТОВ «Автопластгума» було прийнято рішення (протокол №23/07/2015 від 23.07.2015р.) про: тимчасове відсторонення директора ТОВ «Автопластгума» ОСОБА_7 від виконання повноважень директора ТОВ «Автопластгума» з 23 липня 2015р. та призначення вконуючим обов'язки директором ТОВ «Автопластгума» Яроцького Валерія Олександровича з 23 липня 2015р. ОСОБА_7 зобов'язано передати виконуючому обов'язки директора ТОВ «Автопластгума» Яроцькому В.О. установчі та реєстраційні документи товариства; фінансові та бухгалтерські документи товариства; кадрові та всі інші документи, що пов'язані з діяльністю товариства, а також печатку товариства, яка було визнана недійсною, в термін до 24 липня 2015 р.

31.08.2015р. було зареєстровано нову редакцію статуту ТОВ «Автопластгума», у зв'язку із зміною місцезнаходження ТОВ «Автопластгума» на: 04210, м. Київ, просп. Героїв Сталінграда, буд. 12-Л та зміною складу учасників ТОВ «Автопластгума».

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що 01.08.2013 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Автопластгума" (орендодавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "Фірма "Жако LTD" (орендар) укладено договір оренди №1/08/13 майнового комплексу та обладнання.

Відповідно до п.1.1 договору №1/08/13 від 01.08.2013 року, орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування майновий комплекс загальною вартістю 10 785 534,00 грн., якій належить ТОВ «Автопластгума» на підставі договору купівлі-продажу майнового комплексу від 27 червня 2012р. та обладнання загальною вартістю 5 654 780,17 грн. (надалі - майно). Склад майнового комплексу та обладнання визначено в додатку №1 до договору.

Згідно з п.2.1 договору №1/08/13 від 01.08.2013 року орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передачі.

01.08.2013 року між сторонами підписано акт приймання-передачі майна, яке розташоване за адресою: Вінницька область, Тиврівський район, смт. Сутиски, вул. Заводська, буд. 1 та обладнання.

Цей договір вступає в силу з моменту його підписання представниками сторін та діє до 31 липня 2016 року включно (п.11.1 договору №1/08/13 від 01.08.2013 року).

Відповідно до п п.3.1 договору №1/08/13 від 01.08.2013 року орендна плата за весь період оренди з 01.08.2013 р. по 31.07.2016 року становить 1 800 000,00 грн. з урахуванням індексації та разом з податком на додану вартість.

Пунктом 3.2 договору №1/08/13 від 01.08.2013 року сторони передбачили, що орендар зобов'язується сплатити орендодавцю суму орендної плати за весь період оренди не пізніше 31.07.2016 року.

На виконання вищевказаного договору відповідачем 21.01.2014 року здійснено сплату орендної плати у розмірі 1 800 000,00 грн., яка прийнята позивачем, шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, про що складено відповідний акт зарахування зустрічних однорідних вимог.

20.02.2014 року сторони підписано додаткову угоду №1 до договору оренди майнового комплексу та обладнання №1/08/13 від 01.08.2013 року, якою було внесено зміни до положень п.3.3 вказаного договору в частині способів сплати орендної плати.

03.11.2014 року між сторонами укладено додаткову угоду №2 до договору оренди майнового комплексу та обладнання №1/08/13 від 01.08.2013р. (далі - додаткова угода № 2), відповідно до якої сторони вирішили збільшити період оренди, визначений у договорі, до 28.02.2023 року, а також, враховуючи збільшення періоду оренди, домовились, що орендна плата за весь період оренди з 01.08.2013 року по 28.02.2023 року становитиме 6 000 000,00 грн.

Також, позивач та відповідач домовились, що у зв'язку вказаними змінами сторони зобов'язуються до 01.11.2015 року укласти додатковий договір оренди майнового комплексу та обладнання з урахуванням договору оренди майнового комплексу та обладнання №1/08/13 від 01.08.2013 року та додаткової угоди №1 від 20.02.2014р. у якому визначити: «Орендна пата за весь період оренди (з урахуванням положень договору оренди №1/08/13 майнового комплексу та обладнання від 01.08.2013 року та додаткової угоди №1 від 20.02.2014р.) з 01.08.2013р. по 28.02.2023 р. становить 6 000 000,00 грн. (шість мільйонів гривень нуль копійок) з урахуванням індексації, та разом з податком на додану вартість.» (п.3 Додаткової угоди №2).

Крім того, у п.4 додаткової угоди №2 сторони дійшли згоди, що з моменту підписання цієї додаткової угоди та до укладення додаткового договору у відповідності до п.3 цієї додаткової угоди, що п.3.1 договору оренди майнового комплексу та обладнання №1/08/13 від 01.08.2013 року чинний у наступній редакції: «Орендна плата за весь період оренди з 01.08.2013р. по 28.02.2023 р. становить 6 000 000,00 грн. (шість мільйонів гривень нуль копійок) з урахуванням індексації, та разом з податком на додану вартість».

Вказана сума орендної плати була сплачена відповідачем позивачу 12.11.2014 року, шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, що підтверджується підписаним сторонами актом зарахування зустрічних однорідних вимог від 12.11.2014 року.

11.10.2015 року на виконання п.3 додаткової угоди №2 між позивачем на відповідачем укладено договір оренди майнового комплексу та обладнання №2/10/2015 з урахуванням положень договору оренди майнового комплексу та обладнання № 1 /08/13 від 01.08.2013 року та додаткової угоди до нього №1 від 20.02.2014 року.

Вищезазначене, також підтверджується п.2.1 договору оренди №2/10/15 майнового комплексу та обладнання від 11.10.2015 року, в якому зазначено, що орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але з урахуванням положень договору оренди №1/08/13 майнового комплексу та обладнання від 01.08.2013р. та додаткової угоди №1 від 20.02.2014р. та акта приймання-передачі майна.

Також, в п.3.1 договору визначено, що орендна плата за весь період оренди (з урахування положень договору оренди №1/08/13 майнового комплексу та обладнання від 01.08.2013р. та додаткової угоди №1 від 20.02.2014р.) з 01.08.2013р. по 28.02.2033р. становить 6 000 000,00 грн. з урахуванням індексації та разом з податком на додану вартість.

Вищезазначене свідчить, що правовідносини з приводу оренди майнового комплексу та обладнання розташованого за адресою: Вінницька обл. Тиврівський р-он смт. Сутиски вул. Заводська, 1, виникли у позивача та відповідача саме на підставі договору оренди майнового комплексу та обладнання №1/08/13 від 01.08.2013 року, а оскаржуваний договір оренди майнового комплексу та обладнання №2/10/2015 від 11.10.2015 року є додатковим договором до вищевказаного та укладений з урахуванням його положень та додаткової угоди №1 від 20.02.2014 року, у якому сторонами зафіксовано внесені зміни до окремих його положень.

Відповідно до ч.1 статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 статті 653 ЦК України у разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо.

Тобто, зміни, які вносились до договору оренди майнового комплексу та обладнання №1/08/13 від 01.08.2013 року додатковою угодою №1 від 20.02.2014 року, додатковою угодою №2 від 03.11.2014 року, договором №2/10/2015 від 11.10.2015 року, стосувались способів сплати орендної плати, її розміру, а також строку договору оренди. Об'єкт правовідносин цього договору (майновий комплекс та обладнання за адресою Вінницька обл. Тиврівський р-он смт. Сутиски вул. Заводська,1), з приводу якого склались відносини оренди, залишався незмінним.

Пунктом 1 статті 654 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Проте, оскільки з урахуванням умов додаткової угоди №2 від 03.11.2014 року до договору оренди майнового комплексу та обладнання №1/08/13 від 01.08.2013 року було збільшено строк оренди і загальний строк додаткового договору мав становити понад 3 роки, то обумовлений цією угодою додатковий договір №2/10/2015 від 11.10.2015 року посвідчено нотаріально.

Відповідно до ч.2 статті 793 ЦК України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

Таким чином, договором №2/10/2015 від 11.10.2015 року сторони у відповідності до чинного законодавства внесли зміни до договору оренди майнового комплексу та обладнання №1/08/13 від 01.08.2013 року.

При цьому, підписання й нотаріальне посвідчення оскаржуваного додаткового договору №2/10/2015 від 11.10.2015 не встановлює нових взаємовідносин між позивачем та відповідачем, а лише фіксує внесені зміни до договору оренди майнового комплексу та обладнання №1/08/13 від 01.08.2013 року.

Судом взято до уваги те, що на момент підписання основного договору оренди майнового комплексу та обладнання №1/08/13 від 01.08.2013 року, тобто на момент виникнення правовідносин між позивачем та відповідачем, майновий комплекс розташований за адресою: Вінницька обл. Тиврівський р-он смт. Сутиски вул. Заводська, 1, перебував в іпотеці АТ «КБ «ЕКСПОБАНК» згідно договорів № 8719, 8720, 8721 від 27.06.2012 року. Іпотекодержатель АТ «КБ «ЕКСПОБАНК» не заперечував проти укладення договорів оренди вказаного майнового комплексу, що підтверджується наданими ним погодженнями від 23.07.2013 року та від 17.03.2014 року.

Отже, договір оренди майнового комплексу та обладнання був укладений у відповідності до положень ч.3 ст.9 Закону України «Про іпотеку» на підставі згоди іпотекодержателя.

Отримання згоди іпотекодержателя на внесення змін до окремих умов договору оренди переданого в іпотеку майна, укладеного за згодою останнього, законодавством України не передбачається. Тому наявність згоди іпотекодержателя під час підписання і нотаріального посвідчення оскаржуваного додаткового договору №2/10/2015 від 11.10.2015, яким було оформлено зміни до окремих умов договору оренди майнового комплексу та обладнання №1/08/13 від 01.08.2013 року, не є обов'язковою.

Те, що на час укладення додаткового договору №2/10/2015 від 11.10.2015 об'єкт оренди (майновий комплекс розташований за адресою: Вінницька обл. Тиврівський р-он смт. Сутиски вул. Заводська, 1) було змінено іпотекодержателя, не скасовує наданої попереднім іпотекодержателем згоди на укладення договору оренди, так як при відступлені прав за іпотечним договором від однієї особи до іншої, відбувається перехід усіх прав та обов'язків, які належали попередньому їх володільцю.

Відповідно до ч.2 статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Частинами 1, 3 статті 92 ЦК України передбачено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

За приписами статті 97 ЦК України управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

У статті 58 Закону України "Про господарські товариства", статті 145 ЦК України зазначено, що вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори учасників. Вони складаються з учасників товариства або призначених ними представників.

За змістом положень ч.1 статті 62 Закону України "Про господарські товариства", ч.2 статті 145 ЦК України у товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган (колегіальний або одноособовий), який здійснює поточне керівництво його діяльністю і є підзвітним загальним зборам його учасників.

Відповідно до п.8.8 статуту ТОВ «Автопластгума», затвердженого загальними зборами учасників ТОВ «Автопластгума» протокол №10/08/2015 від 10.08.2015 року, директор вирішує усі питання діяльності товариства, за винятком тих, що входять до виключної компетенції Загальних зборів учасників.

Згідно з пп.16 п.8.5 статуту, до виключної компетенції Загальних зборів учасників належать: надання згоди на укладення директором договорів та правочинів, загальна сума яких за період їх дії або не визначена, або перевищує 1 000 000,00 грн. Згода Загальних зборів учасників оформлюється у вигляді протоколу Загальних зборів учасників.

В матеріалах справи наявна довіреність від 18.07.2013 року видана головою загальних зборів учасників ТОВ «Автопластгума» в якій зазначено, що рішенням загальних зборів учасників ТОВ «Автопластгума» від 18.07.2013 року які діють на підставі статуту, уповноважено директора ТОВ «Автопластгума» ОСОБА_7 заключати договору на здачу в оренду майнового комплексу за адресою: Вінницька обл. Тиврівський р-он смт. Сутиски вул. Заводська, 1, та заключати договір оренди обладнання. Довіреність видана на суму без обмеження та з правом передоручення, строком на три роки і дійсна до 18 липня 2016 року.

Також, в матеріалах справи наявне відповідне погодження загальних зборів учасників на ОСОБА_7 щодо укладання особисто та на підставі доручення виданої ним довіреності іншим особам укладати договір на здачу в оренду майнового комплексу за адресою: Вінницька обл. Тиврівський р-он смт. Сутиски вул. Заводська, 1, та заключати договору оренди обладнання. Дійсне до 18.07.2016 року.

Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань, обмеження керівника позивача щодо представництва від імені юридичної особи, як укладення договорів, загальна сума яких за період їх дії не визначена або перевищує 1 000 000,00 грн., тільки за згодою Загальних зборів учасників товариства, були внесені до статуту позивача та реєстру 21.06.2013 року. Проте, це обмеження встановлено для керівника позивача, який діє на підставі Статуту й не стосується повіреного, що діє на підставі довіреності.

Вказані погодження та довіреність були видані після внесення відповідних обмежень, а саме 18.07.2013 року та діють до 18.07.2016 року.

В свою чергу директором ТОВ «Автопластгума» ОСОБА_7 видано довіреність від 20.02.2014 року на ОСОБА_4, якою надано право останньому на укладення договорів, в тому числі нотаріально посвідчені оренди та додаткові угоди до них.

Відповідно до ч.2, 3 статті 244 ЦК України представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Згідно з п. 1 статті 246 ЦК України довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами.

Таким чином, діючий на той час (20.02.2014 року) директор позивача ОСОБА_7. підписавши 20.02.2014 року довіреність ТОВ «Автопластгума», не міг перевищити своїх повноважень, оскільки діяв як повірений за наявності згоди Загальних зборів учасників товариства та був уповноважений на передоручення своїх повноважень іншим особам.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази скасування довіреності від 18.07.2013 року на ОСОБА_7 та протоколу (рішення) загальних зборів учасників товариства від 18.07.2013 року.

Щодо твердження позивача про те, що довіреність ОСОБА_4 не була нотаріально посвідчена, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 статті 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Згідно з п.1 статті 246 ЦК України довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами.

В листі Міністерства Юстиції України № 7-0-2-11-19від 13.01.2011 року «Щодо роз'яснення термінів та надання інформації про законодавчі акти України, у яких вони містяться» зазначено таким чином, виходячи із системного аналізу норм законодавства (статті 245 ЦК України), можна зробити висновок, що довіреність має бути складена виключно у письмовій формі. При цьому вона може посвідчуватися нотаріусом; органом, що вчиняє нотаріальні дії; посадовими особами, визначеними законом.

Крім того, довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами, та скріплюється печаткою цієї юридичної особи (стаття 246 ЦК). При цьому вимоги щодо нотаріального посвідчення такої довіреності зазначена стаття не передбачає.

Таким чином, видана позивачем довіреність на ОСОБА_4 вчинена так само як і договір оренди у письмовій формі.

Щодо недійсності договору у зв'язку з тим, що договір укладений з використанням печатки ТОВ «Автопластгума», яка визнана недійсною, про що була публікація.

З наявних в матеріалах справи пояснень ОСОБА_4 вбачається, що печатка ТОВ «Автопластгума» була надана йому, як повіреному на укладення договору оренди, позивачем в особі директора ОСОБА_7 для проставлення її на договорі під час його укладення. Жодною інформацією про недійсність вказаної печатки ОСОБА_4 не володів. Вона (печатка) не була втрачена, а тому визнавати її недійсною не було підстав.

Відповідно до ч.2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Обов'язковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін.

В листі Міністерства Юстиції України №31-38-35 від 11.02.2004 року зазначено, що враховуючи те, що нотаріальне посвідчення правочинів, у тому числі за участю юридичних осіб, передбачає укладання їх у письмовій формі, вчинення на них посвідчувального напису з одночасним скріпленням його печаткою нотаріуса, такі правочини не потребують попереднього скріплення печатками юридичних осіб.

Так, в договорі оренди сторони не передбачали обов'язковість його скріплення печатками сторін, тому їх проставлення взагалі не має юридичних наслідків, не є обов'язковим, а наявність чи відсутність печатки не може свідчити про дійсність або не дійсність договору.

Також, не відповідають дійсним обставинам твердження позивача про використання під час підписання договору оренди втраченої редакції статуту ТОВ «Автопластгума».

Оскільки, статут ТОВ «Автопластгума» не був втраченим, а був наданий позивачем, своєму повіреному на укладення договору оренди ОСОБА_4 разом із печаткою підприємства.

Також, позивач не звертався до свого повіреного за установчим документом підприємства й не повідомляв його про реєстрацію нової редакції статуту, про що зазначає ОСОБА_4 у своїх поясненнях.

Як зазначено позивачем у позовній заяві, 31.08.2015 року ним було зареєстровано нову редакцію статуту у зв'язку із зміною місцезнаходження та зміною складу учасників позивача. Вказане свідчить, що у новій редакції статуту не змінювався обсяг цивільної правоздатності та дієздатності позивача, у тому числі щодо укладення договорів.

Судом враховано, що сума орендної плати по договору оренди №2/10/15 майнового комплексу та обладнання від 11.10.2015 року, в розмірі 6 000 000, 00 грн. (за період з 01.08.2013 р. по 28.02.2023 р.) відповідачем позивачу сплачена в повному обсязі шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог від 12.11.2014 року.

Отже, зважаючи на встановлені обставини справи та враховуючи положення чинного законодавства, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання оскаржуваного договору недійсним, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Судовий збір, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ч.1 ст. 32, ч.1 ст.ст. 33, 34, 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання рішення: 09.06.2016 року.

Суддя С.М.Мудрий