КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" травня 2016 р. Справа№ 910/32946/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Мальченко А.О.

Сухового В.Г.

секретар судового засідання Яценко І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лі Кон Д» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2016 року

у справі № 910/32946/15 (суддя - Смирнова Ю.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Лі Кон Д»

до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група «Життя»

про стягнення 532 012, 00 грн

за участю представників сторін:

від позивача: Гонтарчук Г.В., довіреність №50/01-11.13 від 09.11.2015 року

від відповідача: не з'явились

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Лі Кон Д» (позивач у справі) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група «Життя» (відповідач у справі) про стягнення 532 012,00 грн збитків.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем в порушення умов договору №07-0117-0007 від 29.11.2006 та вимог Закону України «Про страхування» не було виплачено позивачу викупну суму, яка підлягає виплаті у зв'язку із припиненням дії договору страхування життя. Оскільки розмір викупної суми можна розрахувати лише за формулою, математичні показники якої відсутні у позивача та є відомими виключно відповідачу, а інформацію про точні розміри належних до виплати викупних сум відповідач не надав, позивач вказує на наявність підстав для стягнення на його користь реальних збитків у сумі 532 012,00 грн, що становить собою суму фактично перерахованих відповідачу сум страхових платежів за договором за період з листопада 2006 року по листопад 2013 року.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.02.2016 року у задоволені позову відмовлено повністю.

При прийнятті рішення місцевий господарський суд виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності всіх складових елементів, необхідних для стягнення збитків, при цьому судом зазначено, що кошти, які були сплачені позивачем в якості страхових платежів на виконання договору добровільного страхування не можуть вважатись у розумінні ст. 22 ЦК України збитками.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Лі Кон Д», подав апеляційну скаргу № 50/01-03.09 від 14.03.2016 року, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2016 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, позивач посилається на те, що місцевим господарським судом було неповно досліджено всі обставини справи та невірно застосовано норми матеріального права, оскільки поданими ним доказами повністю підтверджується заподіяння позивачеві збитків та існування підстав необхідних для відшкодування за рахунок відповідача понесених збитків.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.03.2016 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лі Кон Д» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2016 року прийнято до провадження та призначено розгляд справи на 25.05.2016 року.

В судовому засіданні 25.05.2016 року, представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги, просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2016 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представники відповідача у судове засідання 25.05.2016 року не з'явились, хоча про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги відповідач повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення №059.

24.05.2016 року представник відповідача через відділ діловодства суду подав клопотання б/н від 24.05.2016 року (вх. №09-11/10302/16) про відкладення розгляду справи. Подане клопотання обґрунтовано знаходженням повноважного представника відповідача на лікарняному.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Колегія суддів зазначає, що з урахуванням обставин конкретної справи суд може не брати до уваги доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою-четвертою статті 28 Господарського процесуального кодексу України, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32-34 Господарського процесуального кодексу України).

Зважаючи на те, що відповідачем у справі не подано жодних доказів в підтвердження знаходження уповноваженого представника на лікарняному та доказів неможливості явки у судове засідання інших уповноважених осіб, згідно ст. 28 ГПК України, суд апеляційної інстанції відмовляє у задоволенні поданого клопотання про відкладення розгляду справи.

Беручи до уваги наведене, а також те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, враховуючи закінчення встановлених ст. 102 ГПК України строків розгляду апеляційної скарги, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права встановила наступне.

29.11.2006 року між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Українська страхова група «Життя» (страховик за договором, відповідач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лі Кон Д» (страхувальник за договором, відповідач у справі) було укладено договір добровільного страхування життя №07-0117-0007.

Згідно з пунктами 1.1, 3.1 договору його предметом є здійснення страховиком страхування життя і здоров'я працівників страхувальника. Об'єктом страхування є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані із життям, здоров'ям та працездатністю застрахованої особи.

У відповідності до Додатку №1 «Заява на страхування» та Додатку №2 «Список осіб, що підлягають страхуванню» до договору, позивачем застраховано всього 14 працівників.

Одночасно позивачем отримано від відповідача на застрахованих осіб відповідні оригінали полісів страхування життя.

01.12.2006 року сторонами підписано Додаткову угоду №1 до договору, якою було внесено зміни в список застрахованих осіб в частині розмірів страхових платежів з 01.12.2006, зокрема, збільшено розмір всіх місячних платежів до загальної суми 3438,00 грн.

01.02.2007 року сторонами підписано Додаткову угоду №2 до договору, якою повторно внесено зміни до розмірів страхових платежів з 01.02.2007, зокрема, збільшено розмір місячних платежів до загальної суми 3584,25 грн.

01.04.2007 року сторонами підписано Додаткову угоду №3 до договору, якою погоджено з 01.04.2007 зміни до списку застрахованих осіб оформлювати шляхом підписання Акту звірки за формою, погодженою Сторонами.

02.04.2007 року сторонами підписано Додаткову угоду №3 до договору (з Актом звірки), якою погоджено з 01.04.2007 року змінити та збільшити кількість застрахованих осіб позивача на 2 особи.

Одночасно, позивачем отримано від відповідача на вказаних осіб оригінали полісів страхування життя.

04.01.2011 року сторонами підписано Додаткову угоду №4 до договору, якою погоджено внести з 04.01.2011 зміни в Договір, зокрема, в тому числі змінено:

- назву договору на «Договір добровільного пенсійного страхування життя №07-0117-0007»,

- предмет договору викладено в наступній редакції «Предметом цього договору є майнові інтереси страхувальника та/або працівників страхувальника (надалі - Застрахованих осіб), що не суперечить закону і пов'язані з життям, здоров'ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням»,

- викладено в новій редакції перелік страхових випадків, тощо.

Пунктом 1.7. Додаткової угоди №4 від 04.01.2011 року також викладено Додаток №2 «Список осіб, що підлягають страхуванню» до Договору в новій редакції, якою затверджено новий список Застрахованих осіб в кількості 29 осіб, з новими показниками щомісячних страхових платежів.

За правовою природою укладений між сторонами договір є договором добровільного страхування.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

У відповідності до ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

За змістом ч. 1 ст. 10 Закону України «Про страхування» страховий платіж (страховий внесок, страхова премія) - плата за страхування, яку страхувальник зобов'язаний внести страховику згідно з договором страхування.

Відповідно до п.п. 5.1,5.2 договору розмір страхових платежів за даним договором є сумою страхових платежів за кожним із полісів страхування працівників страхувальника. Розмір страхового платежу за кожним полісом страхування визначається на підставі відповідної страхової суми і тарифу за таким полісом страхування. Страхові платежі за даним договором сплачуються страхувальником щомісячно до початку місяця, за який проводиться сплата за страхування, на підставі наданого страховиком рахунку-фактури шляхом перерахування належної до сплати суми на рахунок страховика. Разом із рахунком страховик надає страхувальнику відповідний розрахунок розміру місячного страхового платежу за формою, наведеною у Додатку №4 до даного Договору, що є його невід'ємною частиною. Рахунок-фактура і розрахунок суми відповідного страхового платежу страховик надає страхувальнику до 5 числа місяця, у який має бути здійснена оплата.

З поданих позивачем документів, а саме розрахунків страхових платежів, рахунків на їх оплату, які виставлялись страховиком, карткою рахунку позивача та банківськими виписками з його особового рахунку, підтверджується, що на виконання своїх договірних зобов'язань у період з листопада 2006 року по листопад 2013 року позивач сплатив на користь відповідача 532 012,00 грн страхових платежів.

Згідно ст. 997 ЦК України договір страхування припиняється у випадках, встановлених договором та законом. Якщо страхувальник прострочив внесення страхового платежу і не сплатив його протягом десяти робочих днів після пред'явлення страховиком письмової вимоги про сплату страхового платежу, страховик може відмовитися від договору страхування, якщо інше не встановлено договором. Страхувальник або страховик може відмовитися від договору страхування в інших випадках, встановлених договором.

Відповідно до ст. 28 Закону України «Про страхування» дія договору страхування припиняється та втрачає чинність за згодою сторін, а також у разі: 1) закінчення строку дії; 2) виконання страховиком зобов'язань перед страхувальником у повному обсязі; 3) несплати страхувальником страхових платежів у встановлені договором строки. При цьому договір вважається достроково припиненим у випадку, якщо перший (або черговий) страховий платіж не був сплачений за письмовою вимогою страховика протягом десяти робочих днів з дня пред'явлення такої вимоги страхувальнику, якщо інше не передбачено умовами договору; 4) ліквідації страхувальника - юридичної особи або смерті страхувальника - фізичної особи чи втрати ним дієздатності, за винятком випадків, передбачених статтями 22, 23 і 24 цього Закону; 5) ліквідації страховика у порядку, встановленому законодавством України; 6) прийняття судового рішення про визнання договору страхування недійсним; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

У відповідності до п.10.4.3 договору дія полісів страхування, укладених згідно даного договору, припиняється у випадку несплати страхувальником страхових платежів у встановлені даним договором строки. При цьому поліс страхування вважається достроково припиненим у випадку, якщо страховий платіж не був сплачений за додатково наданою відповідною письмовою вимогою страховика протягом 10 робочих днів з дня надання такої вимоги страхувальнику.

З урахуванням приписів Закону України «Про страхування», колегія суддів зазначає, що сторони при укладенні зазначеного договору погодили випадки, при настанні яких дія договору припиняється, а несплата страхувальником страхових платежів у встановлені договором строки є одним із таких випадків.

Позивач зазначає, що починаючи з грудня 2013 року у зв'язку із значним зниженням рівня прибутку та незадовільним матеріальним станом, позивач перестав перераховувати на користь відповідача страхові платежі. У зв'язку з чим відповідач направив лист №4435 від 16.07.2014 (а.с. 162), в якому зазначалось про наявність прострочених сум платежів та необхідність їх погашення, а у іншому випадку страховик змушений буде здійснити редукування. Вказаний лист, суд оцінює саме як вимогу, оскільки з його тексту вбачається, що страховик просив погасити існуючу станом на 16.07.2014 року заборгованість та вчасно внести черговий платіж. Однак вказана вимога відповідача залишена ТОВ «Лі Кон Д» без виконання. Згодом, позивачем додатково отримано від відповідача інші листи №4461 від 04.09.2014 року (а.с. 167) з нагадуванням про наявність заборгованості, які позивачем також залишено без виконання.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що через несплату позивачем страхових платежів за договором, дія договору добровільного страхування життя №07-0117-0007 від 29.11.2006 року була припинена в силу п. 3 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про страхування» зі спливом 10 робочих днів з моменту отримання вимоги про сплату страхових платежів, відповідно до п. 10.4.3. договору. (Аналогічні висновки викладені у постановах Вищого господарського суду України від 06.10.2010 року №13/430, від 17.01.2008 року №26/67).

При цьому, колегія суддів відхиляє посилання відповідача на те, що оскільки ні ним, ні позивачем не направлялись повідомлення про припинення договору, то останній не може вважатись автоматично припиненим, оскільки такі твердження спростовуються нормами спеціального законодавства, а саме ст. 28 Закону України «Про страхування», положеннями договору, які не визначають обов'язкового направлення вимоги про припинення договору у випадку несплати страхових платежів, а передбачають строк, після закінчення якого у випадку невиконання страхувальником вимоги про сплату платежів, договір вважатиметься припиненим. І в такому випадку повідомлення про припинення договору відповідно до чинного законодавства та договору не вимагається, на відміну від інших випадків, коли дострокове припинення договору може відбутись з ініціативи будь-якої сторони, яка про свій намір повинна обов'язково повідомити письмово у визначений строк.

Частинами 6,7,8 ст. 28 Закону України «Про страхування» передбачено, що у разі дострокового припинення дії договору страхування життя страховик виплачує страхувальнику викупну суму, яка є майновим правом страхувальника за договором страхування життя. Якщо вимога страховика зумовлена невиконанням страхувальником умов договору страхування, страхувальнику повертається викупна сума. Викупна сума - це сума, яка виплачується страховиком у разі дострокового припинення дії договору страхування життя та розраховується математично на день припинення договору страхування життя залежно від періоду, протягом якого діяв договір страхування життя, згідно з методикою, яка проходить експертизу в Уповноваженому органі, здійснена актуарієм і є невід'ємною частиною правил страхування життя. Уповноважений орган може встановити вимоги до методики розрахунку викупної суми.

Посилаючись на вищенаведені приписи законодавства, позивач звертався до відповідача з листами №50/01-05.11 від 12.05.2015 року (а.с. 171), в яких було викладено вимогу про виплату йому викупних сум у зв'язку із припиненням дії договору страхування. Листом вих №185 від 25.06.2015 року (а.с. 175), відповідач відмовив у виплаті викупних сум, обґрунтовуючи це тим, що договір страхування, укладений між сторонами є чинним, повідомлення від позивача про припинення дії договору страхова компанія не отримувала, а отже відсутні підстави для виплати викупних сум.

Оскільки відповідач проігнорував вимогу позивача та не надав позивачу інформацію про точні розміри належних до виплати викупних сум, а сам позивач позбавлений можливості і засобів самостійно визначити розмір викупних сум, оскільки їх можна розрахувати лише за формулою, математичні показники якої відсутні у позивача та є відомими виключно відповідачу, то зазначені обставини, на думку позивача, є підставами для стягнення на його користь реальних збитків у сумі 532012,00 грн, що становить собою суму фактично перерахованих відповідачу сум страхових платежів за договором за період з листопада 2006 року по листопад 2013 року.

За змістом ст. ст. 224, 225 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що особа, яка порушила зобов'язання, несе цивільно-правову відповідальність, зокрема, у вигляді відшкодування збитків. Для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків, необхідна наявність всіх чотирьох загальних умов відповідальності, а саме: протиправна поведінка боржника, яка полягає у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов'язання; наявність шкоди (збитки - це грошове вираження шкоди); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина боржника.

Колегія суддів звертає увагу, що збитки, які просить відшкодувати позивач є коштами, які були ним сплачені на виконання договору страхування, а саме на виконання своїх зобов'язань щодо сплати страхових платежів. При цьому, слід зазначити, що страховий платіж здійснюється як плата страховику (в даному випадку відповідачу) за страхування і гарантує захист інтересів страхувальника від дії негативних подій (страхових подій).

Такі грошові суми як страховий платіж та викупна сума мають різну правову природу та різні підстави для їх сплати (повернення) зобов'язаною стороною. Ані норми законодавства, ані умови договору не містять положень, які б зумовлювали виникнення у страховика обов'язку повернути всю суму сплачених позивачем страхових платежів у зв'язку з невиконанням обов'язку щодо виплати викупної суми.

Відтак, сплачена позивачем на користь відповідача сума страхових платежів є платою за страхування, яку страхувальником внесено страховику згідно з договором страхування, та не є збитками в розумінні ст. 22 Цивільного кодексу України, ст.ст. 224, 225 Господарського кодексу України.

Позивачем належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 33,34 Господарського процесуального кодексу України не доведено факту завдання відповідачем збитків у заявленому розмірі та наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми коштів у розмірі 532 012,00 грн.

Враховуючи зазначене, апеляційний господарський суд вважає правомірним висновок Господарського суду міста Києва, що позовні вимоги про відшкодування Товариству з обмеженою відповідальністю «Лі Кон Д» збитків у загальному розмірі 532 012,00 грн є безпідставними, необґрунтованими, а тому суд правомірно відмовив в їх задоволенні.

За таких обставин, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2016 року у справі №910/32946/15 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а відтак передбачених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення немає. З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції відмовляє у задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Лі Кон Д».

Відповідно до ч.1 ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на апелянта (позивача у справі).

Керуючись ст. 49, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лі Кон Д» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2016 року у справі №910/32946/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2016 року у справі №910/32946/15 залишити без змін.

3. Справу №910/32946/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст. ст. 107-111 ГПК України.

Головуючий суддя Г.А. Жук

Судді А.О. Мальченко

В.Г. Суховий