ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2016 року Справа № 904/9720/15

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Кузнецова В.О.,

суддів: Науменка І.М., Кощеєва І.М.,

секретар судового засідання: Петровська А.В.,

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, представник, довіреність № 190 від 23.02.2015 р.,

від відповідача: ОСОБА_2, представник, довіреність № 315 від 11.12.2015 р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 22.03.2016р. у справі

за позовом ОСОБА_3, м.Дніпропетровськ

до публічного акціонерного товариства "Дніпроважпапірмаш ім.Артема", м.Дніпропетровськ

про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 22.03.2016 р. у даній справі (головуючий суддя: Примак С.А., судді: Владимиренко І.В., Єременко А.В.) у задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивовано посиланням те, що позивача звільнено з роботи з дотриманням приписів п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України.

Враховуючи відсутність підстав для поновлення позивача на роботі господарський суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 323 8111,54 грн., а відповідно і у задоволенні позову в частині негайного виконання рішення суду в частині стягнення місячного середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 10 905,54 грн.

Позивачем не доведено спричинення йому моральної шкоди.

Не погодившись з даним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, не повне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Скаржник вважає, що маючи намір припинити трудові відносини, відповідач повинен був надіслати на його адресу поштовим зв'язком вимогу про припинення дії трудового контракту та копію наказу про звільнення.

Оскільки після закінчення строку дії трудового договору (контракту), жодна із сторін не наполягала на його припиненні та не поставила вимогу про припинення трудових відносин, вони фактично тривали, оформлення їх припинення у порядку, встановленому чинним законодавством України, не відбулося.

Тому, на думку скаржника, за змістом ст.ст.23,36 КЗпП України вказаний трудовий договір (контракт) із строкового перетворився в договір, що укладений на невизначений строк, у зв'язку з чим у відповідача не було достатніх підстав для його припинення на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України.

Позивач зазначає, що наказ про його звільнення було підписано неповноважною особою, а саме ОСОБА_4, виконуючим обов'язки голови правління на період хвороби позивача. Отже, у перший робочий день позивача 22.10.2014 р. ОСОБА_4 втратив свої повноваження, як Голова правління.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення господарського суду залишити без змін, оскільки доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідач зазначає, що позивач був звільнений на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗоТ України, у зв'язку зі спливом строку дії контракту, за наявності вимоги відповідача про припинення трудових відносин (протокол № 6 від 30.06.2014 р. ОСОБА_5), а тому трудові відносини не можуть вважатися фактично продовженими.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши відповідність оскарженого рішення нормам матеріального та процесуального права, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з урахуванням наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 21.10.2011 р. ОСОБА_3 був прийнятий на посаду заступника голови правління з персоналу та соціального розвитку публічного акціонерного товариства "Дніпроважпапірмаш ім. Артема".

12.03.2013 р. ОСОБА_3 був призначений на посаду голови правління публічного акціонерного товариства "Дніпроважпапірмаш ім. Артема".

12.03.2013 р. між публічним акціонерним товариством "Дніпроважпапірмаш ім. Артема" в особі голови Спостережної ради ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було укладено контракт голови правління публічного акціонерного товариства "Дніпроважпапірмаш ім. Артема".

Цей контракт є трудовим договором (п.1.2. контракту).

Пунктом 7.1. сторони погодили, що цей контракт діє з 12.03.2013 р. по 31.12.2013 р.

31.12.2013 р. між публічним акціонерним товариством "Дніпроважпапірмаш ім. Артема" в особі голови Спостережної ради ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду до контракту, якою сторони дійшли згоди викласти п.7.1. контракту в наступній редакції: "Продовжити контракт з головою правління ОСОБА_3 на перше півріччя 2014 року".

22.10.2014 р. ОСОБА_3 був звільнений з займаної посади на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, у зв'язку з закінченням строку дії контракту.

05.11.2015 р. ОСОБА_3 звернувся до господарського суду з позовом, в якому просив визнати незаконним наказ № 134/к від 22.10.2014 р. про його звільнення з посади голови правління публічного акціонерного товариства "Дніпроважпапірмаш ім. Артема" та скасувати його; поновити його на посаді голови правління публічного акціонерного товариства "Дніпроважпапірмаш ім. Артема"; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23.10.2014 р. по день ухвалення судового рішення, який станом на 05.11.2015 р. становить 323 811,54 грн.; допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення з відповідача на його користь місячного середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 10 905,54 грн.; стягнути з відповідача на його користь суму моральної шкоди у розмірі 63 336,00 грн.

Вирішуючи питання про наявність або відсутність підстав для задоволення позовних вимог, колегія суддів враховує таке.

Частиною 3 статті 21 КЗпП України передбачено, що особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Відповідно до вимог ч.2 ст.23 КЗпП України строковий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або за умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Власник або уповноважений ним орган може вимагати від працівника, який працює за трудовим договором, укладення контракту тільки в тому разі, коли він відноситься до категорії працівників, які згідно з законодавством працюють за контрактом (наприклад, керівники підприємств). Порушення цих вимог може бути підставою для визнання відповідно до ст.9 КзПП недійсними умов праці за контрактом, які погіршують становище порівняно з законодавством України (абз.4 п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 р. № 9).

Компетенція ОСОБА_5 ради визначена у Статуті товариства і може бути змінена шляхом внесення змін до Статуту або прийняття відповідного рішення Загальними зборами (п.2.6. Положення про ОСОБА_5 раду публічного акціонерного товариства "Дніпроважпапірмаш ім.Артема").

За п.п. 8 п.3.1. Положення про ОСОБА_5 раду публічного акціонерного товариства "Дніпроважпапірмаш ім.Артема" члени ОСОБА_5 ради мають право затверджувати умови контрактів, які укладаються з головою та членами Правління.

За п.11.6 Статуту публічного акціонерного товариства "Дніпроважпапірмаш ім.Артема" голова Правління призначається ОСОБА_5 радою. Від імені товариства трудовий договір (контракт) підписує голова ОСОБА_5 ради чи особа, уповноважена на те ОСОБА_5 радою.

Таким чином, спірний контракт укладений з позивачем з урахуванням вимог діючого законодавства та є таким, що не суперечить Статуту підприємства.

Абзацом 1 пункту 8 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 р. № 9 роз'яснено, що судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Трудовий договір укладено між сторонами на визначений строк, встановлений за їхнім погодженням, який міг бути продовжений лише якщо трудові відносини тривали й жодна із сторін не вимагала їх припинення.

Проте, відповідач відмовився від переукладення трудового договору з позивачем, про що свідчить рішення ОСОБА_5, оформлене протоколом № 6 засідання ОСОБА_5 ради публічного акціонерного товариства "Дніпроважпапірмаш ім. Артема" від 30.06.2014 р.

Згадане рішення ОСОБА_5 ради є чинним, у встановленому діючим законодавством позивачем не оскаржено.

Рішення, прийняті ОСОБА_5 радою, є обов'язковими для виконання ОСОБА_5 ради, Правлінням та іншими органами товариства (окрім Загальних зборів), структурними підрозділами та працівниками товариства (п.6.24. Положення про ОСОБА_5 раду публічного акціонерного товариства "Дніпроважпапірмаш ім.Артема").

Згідно листків непрацездатності, у період з 24.06.2014 р. по 21.10.2014 р. позивач знаходився на лікарняному, у зв'язку з чим був відсутній на робочому місті та не виконував свої трудові обов'язки.

Відповідно до п.11.7.1. Статуту публічного акціонерного товариства "Дніпроважпапірмаш ім.Артема" у разі неможливості виконання головою Правління своїх повноважень його обов'язки за рішенням ОСОБА_5 ради виконує один із заступників Голови Правління.

Згідно протоколу № 6 засідання ОСОБА_5 ради публічного акціонерного товариства "Дніпроважпапірмаш ім. Артема" від 30.06.2014 р. було прийнято рішення про призначення заступника голови правління ОСОБА_4 виконуючим обов'язки голови правління публічного акціонерного товариства "Дніпроважпапірмаш ім. Артема" з 01.07.2014 р.

Згідно наказу в.о.голови правління публічного акціонерного "Дніпроважпапірмаш" ОСОБА_4, останній приступає до виконання обов'язків в.о. голови правління публічного акціонерного товариства "Дніпроважпапірмаш ім. Артема" з 01.07.2014 р.

22.10.2014 р. ОСОБА_3 вийшов на роботу, проте, до виконання своїх трудових обов'язків не приступив. Зокрема, позивачем не було видано наказ, про те, що він приступає до виконання обов'язків голови правління.

Пункт 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України передбачає можливість припинення трудового договору у зв'язку з закінченням його строку. На цій підставі може бути припинений тільки строковий трудовий договір, укладений як строковий відповідно до закону. Якщо строковий трудовий договір укладено всупереч правилам ст.23 КЗпП, то умова про строк є незаконною. Трудовий договір у такому разі вважається укладеним на невизначений строк, і він не може бути припинений у зв'язку з закінченням строку.

Крім того, припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового договору позивач виявив при укладенні контракту від 12.03.2014 р. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений (пункт 6.2. контракту). Власник також не зобов'язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України.

Пунктом 6.6. контракту від 12.03.2016 р. сторони дійшли згоди, що за два місяці до закінчення строку дії контракту він може бути за згодою сторін продовжений чи підписаний на новий строк.

У даному випадку, строк дії трудового договору скінчився 30.06.2014 р., оскільки відповідач скористався наданим йому правом та відмовився від продовження контракту.

Оскільки на працівників, з якими укладено контракт, поширюється законодавство про працю, що регулює відносин по трудовому договору, за винятком, встановленим для цієї форми трудового договору, їх трудовий договір може бути припинено й з інших підстав, передбачених законодавством (абз.2 п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 р. № 9 ).

Враховуючи відсутність інших підстав для припинення контракту, відповідач правомірно звільнив позивача на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, у зв'язку з закінченням строку його дії.

Позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 323 811,54 грн. мають похідний характер від задоволення основної вимоги позивача - поновлення його на роботі.

Так, статтею 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Враховуючи відсутність підстав для поновлення позивача на роботі, відсутні і підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 323 811,54 грн. та негайного виконання рішення суду в частині стягнення місячного середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 10 905, 54 грн.

Згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Частиною 1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, в розумінні ст. ст. 33, 34 ГПК України, заподіяння йому моральної шкоди.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, прийнятого з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 99, 101-103,105 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_3 відмовити.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 22.03.2016р. у справі №904/9720/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом 20 днів.

Головуючий суддя В.О.Кузнецов

Судді І.М.Науменко

ОСОБА_7