ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2016 року Справа № 916/4951/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді:Добролюбової Т.В. (доповідач),
суддівГоголь Т.Г., Данилової М.В.
розглянувши матеріали касаційної скарги Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
на постановуОдеського апеляційного господарського суду від 23.03.16
у справі№916/4951/15 Господарського суду Одеської області
за первісним позовомПублічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
доПублічного акціонерного товариства "ОДЕСАГАЗ"
простягнення 115560,51 грн
за зустрічним позовомПублічного акціонерного товариства "ОДЕСАГАЗ"
доПублічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
проприпинення правовідносин за договором

У судовому засіданні взяли участь представники:

від позивача: Паца В.О. - за дов. від 13.05.14 №14-127;

від відповідача: Кокошко В.А. за дов. від 04.01.16 №21/17.

Публічним акціонерним товариством „Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" у грудні 2015 року заявлено позов до Публічного акціонерного товариства "ОДЕСАГАЗ" про стягнення з останнього 115 560,51 грн, з яких 68 474,59 грн - основний борг, 42 948,55 грн - пеня, 1 009,61 грн - інфляційні втрати, 3 127,76 грн - 3 % річних. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за укладеним між сторонами договором від 04.01.13 №13-309-РО на купівлю-продаж природного газу щодо оплати поставленого товару та на приписи статей 525, 611, 625 Цивільного кодексу України, статей 22, 193, 231 Господарського кодексу України.

Публічним акціонерним товариством "ОДЕСАГАЗ" у січні 2016 року заявлено зустрічний позов до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про визнання правовідносин сторін з купівлі-продажу газу для подальшої реалізації релігійним організаціям, які є кінцевими споживачами газу за договором 13-309-РО, припиненими з 27.08.15. Зустрічний позов мотивовано здійсненням Публічним акціонерним товариством "ОДЕСАГАЗ" повного розрахунку з Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за поставлений газ. Свої вимоги Товариство обґрунтовувало приписами статей 526, 598, 599, 604 Цивільного кодексу України.

Рішенням господарського суду Одеської області від 15.02.16 ухваленим суддею Д'яченко Т.Г. первісні позовні вимоги задоволено частково: стягнуто з Публічного акціонерного товариства "ОДЕСАГАЗ" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" пеню у розмірі 20 505,49 грн, 3 % річних у сумі 3 127,76 грн та інфляційні втрати на загальну суму 1 009,61 грн. У задоволенні решти вимог первісного позову про стягнення 68 474, 59 грн боргу і 20 505,50 грн пені та вимог зустрічного позову судом відмовлено. Суд установив оплату відповідачем боргу у сумі 68 474, 59 грн на стадії розгляду справи. Установлено судом і належний до стягнення розмір пені за прострочення виконання зобов'язання - 41 010,99 грн. При цьому місцевий суд зменшив розмір пені до 20 505,49 грн. В частині вимог за зустрічним позовом суд визнав, що відсутні підстави вважати припиненими правовідносини за договором купівлі-продажу природного газу №13-309-РО від 04.01.13 відповідно до приписів статті 599 Цивільного кодексу України, оскільки такі правовідносини є припиненими в частині сплати основної заборгованості.

Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: Гладишевої Т.Я. - головуючого, Головей В.М., Савицького Я.Ф., постановою від 23.03.16 перевірене рішення залишив без змін, а апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - без задоволення.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою у якій просить рішення та постанову у справі скасувати в частині відмови у стягненні 20 505, 50 грн пені, прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позову. Свої вимоги Товариство обґрунтовує порушенням судами обох інстанцій приписів статей 549-552 Цивільного кодексу України, статті 233 Господарського кодексу України та статей 4-2, 43, 83, 84 Господарського процесуального кодексу України, оскільки на думку скаржника судами не наведено підстави зменшення заявленого до стягнення розміру пені, не досліджено належним чином у чому полягає винятковість даного випадку та не з'ясовано обставини наявності чи відсутності збитків у сторін з урахуванням їх майнового стану.

Від Публічного акціонерного товариства "ОДЕСАГАЗ" судом отримано заперечення на касаційну скаргу у яких Товариство просить рішення і постанову залишити без змін, а скаргу - без задоволення.

Вищий господарський суд України, заслухавши доповідь судді Добролюбової Т.В., заслухавши пояснення представника скаржника і заперечення на касаційну скаргу представника відповідача за первісним позовом, переглянувши матеріали справи та доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування господарськими судами приписів чинного законодавства, відзначає таке.

Судові рішення у справі перевіряються в межах доводів касаційної скарги, тобто в частині відмови у стягненні 20 505, 50 грн пені за первісним позовом. Судами при розгляді справи установлено, що між Публічним акціонерним товариством „Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - Продавець та Публічним акціонерним товариством "ОДЕСАГАЗ" - Покупець 04.01.13 укладено договір на купівлю-продаж природного газу № 13-309-РО, за умовами якого Продавець зобов'язався передати у власність Покупцю у 2013-2015 роках природний газ, а Покупець зобов'язався прийняти та оплатити цей природний газ на умовах договору. Газ, що продається за договором, використовується Покупцем виключно для подальшої реалізації релігійним організаціям, крім обсягів, що використовуються для виробничо-комерційної діяльності, які є кінцевими споживачами газу. Згідно з пунктом 3.3 договору приймання - передача газу, переданого Продавцем Покупцеві у відповідному місці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Відповідно до пункту 3.4 договору не пізніше 5-го числа, наступного за місяцем продажу газу, Покупець зобов'язався надати Продавцеві підписані та скріплені печаткою Покупця два примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобов'язався повернути Покупцеві один примірник оригіналу акта, що підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати у письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами. За змістом пункту 6.1 договору оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100 % поточної оплати упродовж місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється Покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі газу за розрахунковий місяць. Пунктом 7.2 договору у редакції, що викладена у додатковій угоді від 31.12.13 №2, передбачено, що у разі, якщо до 20 числа місяця, наступного за місяцем закінчення строку дії договору в частині поставки газу, Покупець не здійснить повну оплату фактично отриманого за договором природного газу, Покупець зобов'язується крім суми заборгованості сплатити Продавцеві пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу. Розглядаючи даний спір суди установили, що упродовж дії вищевказаного договору вартість прийнятого газу сплачувалась Покупцем з порушенням строків, визначених пунктом 6.1 договору, відтак, станом на 31.07.15 за Публічним акціонерним товариством "ОДЕСАГАЗ" утворилась заборгованість за прийнятий у травні та червні 2015 року газ у розмірі 68 474,59 грн. Поряд з цим місцевим господарським судом установлено сплату відповідачем за первісним позовом основного боргу у зазначеній сумі, відтак у задоволенні вимог щодо стягнення суми основного боргу судом відмовлено. Крім того, за неналежне виконання зобов'язань з оплати вартості газу суди стягнули з відповідача 1009,61 грн інфляційних втрат за період прострочення травень-червень 2014 року та 3127,76 грн 3% річних за період прострочення з травня 2013 року, перевіривши при цьому їх розрахунок. Щодо доводів скаржника про порушення судами приписів статей 549-552 Цивільного кодексу України, статті 233 Господарського кодексу України та статей 4-2, 43, 83, 84 Господарського процесуального кодексу України при зменшенні пені, що підлягала стягненню до 20 505, 49 грн, суд зазначає таке. За приписами статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання - неналежне виконання. Невиконання зобов'язання має місце тоді, коли боржник не здійснив на користь кредитора жодної дії, що становить предмет зобов'язання. Залежно від змісту відповідного обов'язку невиконання зобов'язання може полягати у тому, що боржник не передав річ, не виконав роботи, не надав послуги, не сплатив гроші тощо. Основною метою і результатом виконання боржником свого обов'язку є задоволення потреб кредитора. Тобто під невиконанням зобов'язання розуміється неодержання кредитором виконання обов'язку боржника. Неналежне виконання зобов'язання - це порушення умов, визначених змістом зобов'язання. При неналежному виконанні боржник виконує обов'язок, але з порушенням певних умов, які складають зміст договору або визначені законом. Тобто при неналежному виконанні зобов'язання може мати місце недодержання умов щодо кількості, якості, асортименту товару, якості виконаної роботи чи наданої послуги, розміру оплати, строку, способу або місця виконання тощо. Отже, виходячи із положень вказаних вище норм та ураховуючи умови укладеного між сторонами договору, застосування до особи відповідальності у вигляді стягнення штрафних санкцій здійснюється виключно в разі невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Згідно зі статтею 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Відповідно до приписів статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. За змістом частин 1, 3 статті 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Підстави виникнення права на неустойку передбачені статтею 550 Цивільного кодексу України за приписами якої право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Проценти на неустойку не нараховуються. Кредитор не має права на неустойку в разі, якщо боржник не відповідає за порушення зобов'язання (стаття 617 цього Кодексу). За змістом статті 551 названого Кодексу предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Суди обох інстанцій розглядаючи даний спір установили невідповідність розрахунку заявленої до стягнення пені та здійснивши власний розрахунок визначили, що розмір пені, котра підлягає стягненню з відповідача за період з квітня 2013 до червня 2014 у розмірі 41 010,99 грн. Поряд з цим, відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, а згідно зі статтею 233 Господарського кодексу України, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій. Право господарського суду у виняткових випадках зменшувати розмір неустойки, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання передбачено пунктом 3 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України. У наведеній нормі йдеться про можливість зменшення розміру саме неустойки (штрафу, пені). Крім того, зазначена норма Господарського процесуального кодексу України може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою матеріального права, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України і статті 233 Господарського кодексу України. Якщо відповідні санкції застосовуються не у зв'язку з порушенням зобов'язання, а з інших передбачених законом підстав, їх розмір не може бути зменшено судом. З наведених норм убачається, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд приймає до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора. Судами установлено, що позивачем не надано доказів наявності чи ймовірності збитків позивача через несвоєчасне виконання відповідачем прийнятих на себе зобов'язань. Відтак доводи, викладені в касаційній скарзі, не знайшли свого підтвердження тому не можуть бути підставою для скасування постанови у справі. Отже, підстав для скасування постанови у справі та задоволення касаційної скарги не убачається. Витрати зі сплати судового збору за розгляд касаційної скарги покладається на скаржника.

Ураховуючи викладене та керуючись статтями 1115, 1117, 1118, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 23.03.16 у справі 916/4951/15 залишити без змін.

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення.

Головуючий суддя Т.Добролюбова

Судді Т.Гоголь

М.Данилова