ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" червня 2016 р. Справа № 925/470/16

Господарський суд Черкаської області в складі: головуючого - судді Спаських Н.М. з секретарем судового засідання Волна С.В., за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - за довіреністю;

від відповідача: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси справу за позовом Відділу житлово-комунального господарства Уманської міської ради до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення 25 743,16 грн.

ВСТАНОВИВ:

Заявлено позов про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 25 743,16 грн. з яких: 18 592,00 грн. основного боргу, 1 180,37 грн. пені, 5 429,17 інфляційних, 542,22 грн. 3% річних на підставі укладеного між сторонами договору № 97-р користування місцями, що знаходяться в комунальній власності, для розташування спеціальних конструкцій від 01.09.2012.

Заявою від 02.06.2016 року позивач свої вимоги зменшив в частині основного боргу та просить стягнути з відповідача лише 17 878,00 грн. основного боргу, а в решті позовні вимоги залишає без змін.

Дану заяву про зменшення позовних вимог суд прийняв до розгляду, оскільки вона подана в порядку ст. 22 ГПК України.

В судовому засіданні представник позивача уточнені позовні вимоги підтримує повністю та просить суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судові засідання жодного разу не з'явився, причини неявки суду не відомі. У відзиві на позовну заяву (а.с. 48) проти задоволення позову заперечує повністю та вказує, що між позивачем та відповідачем, як суб'єктом підприємницької діяльності, в період 2012-2016 років жодних договорів не укладалось.

Суд вважає за можливе розгляд справи провести за відсутності представника відповідача в порядку ст. 75 ГПК України.

Заслухавши доводи та пояснення представника позивача, надані в ході розгляду справи, дослідивши наявні у справі письмові докази та оцінивши їх у сукупності, суд задовольняє позов лише частково з наступних підстав:

У відповідності до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

З матеріалів справи вбачається наступне:

01 вересня 2012 року між Відділом комунального господарства Уманської міської ради (далі - "Уповноважений орган", позивач) в особі начальника відділу ОСОБА_3, діючого на підставі "Положення про відділ" з одного боку, та ОСОБА_2 (далі - "Користувач", відповідач) було укладено договір № 97-р користування місцями, що знаходяться в комунальній власності, для розташування спеціальних конструкцій (а.с. 11-12), у відповідності до якого "Уповноважений орган" надає "Користувачу" для розміщення спеціальних тимчасових конструкцій місця, які є комунальною власністю міста, а саме: Рекламного щита типу "білборд": вул. Інтернаціональна, 129-Г двосторонній (п. 1.1 договору).

Відповідно до розділу 3 договору "Користувач" розміщує зовнішню рекламу у вигляді: Рекламного щита типу "бігборд" - двостороннього ( п. 3.1 договору).

"Користувач" перераховує кошти на розрахунковий рахунок "Уповноваженого органу" за користування місцями, що знаходяться в комунальній власності з дня надання "Уповноваженим органом" дозволу на розміщення зовнішньої реклами за адресою: Рекламного щита типу "білборд": вул. Інтернаціональна, 129-г- двосторонній.

Сума оплати визначається розрахунком згідно рішення Уманської міської ради № 3.7-47/5 від 03.06.2009 року Про затвердження "Правил розміщення зовнішньої реклами на території міста Умань" без ПДВ та складає 8 568,00 грн. на рік, в т.ч. : 714,00 грн. на місяць ( п. 3.2. договору).

"Користувач" зобов'язаний щомісячно протягом 5-ти днів з дня одержання рахунку, але не пізніше 30-го числа місяця проводити оплату (п. 3.4. договору).

Статтею 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та зобовязання можуть виникати з дій осіб, або волевиявлення сторін, що породжують цивільні права та обовязки.

Згідно ч.1 ст. 173 ГК України зобовязання, що виникає між субєктами господарювання, в силу якого один субєкт зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта, або утриматися від певних дій, а інший субєкт має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку, є господарським зобовязанням.

Згідно ч. 1 ст. 174 ГК України господарські зобовязання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (п. 1 ст. 628 ЦК України).

Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до п. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відзивах на позов відповідачка зауважує, що жодних договорів між позивачем та нею, як суб"єктом підприємницької діяльності, не укладалося.

Представник позивача надав суду письмове пояснення від 02.06.2016 року про те, що інших договорів між сторонами у справі, ніж договір № 97-р користування місцями, що знаходяться в комунальній власності, для розташування спеціальних конструкцій від 01.09.2012, не укладалося.

На заперечення відповідача суд зауважує таке:

Стороною "Користувачем" за договором № 97-р від 01.09.2012 року дійсно вказано відповідачку як фізичну особу, без зазначення її статусу як підприємця.

Згідно відомостей спецвитягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 10.05.2016 року (а.с. 43), відповідачка з 22.06.2012 року зареєстрована як фізична особа-підприємець.

За змістом вказаного договору, відповідачка отримала від позивача в користування місця для розташування спеціальних конструкцій для розміщення реклами (розділ 1).

Відповідачка також як фізична особа уклала договір купівлі-продажу № 230812 від 23.08.2012 року (а.с. 13) та у ТОВ "Бізнес комунікації" придбала рекламний засіб спеціальної конструкції типу "Біг-борд" 3х6 м. на опорі.

Переконливих доказів про те, що конструкцію для розміщення реклами типу "Біг-борд" 3х6 м. на опорі відповідачка придбавала виключно як фізична особа для свого приватного використання у домашньому господарстві і в даний час не використовує її для розміщення реклами і отримання з цього доходів, у справу не подано.

У відповідності до ст. 50-52 ЦК України, право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Інформація про державну реєстрацію фізичних осіб - підприємців є відкритою. До підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин. Фізична особа - підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

Також ст. 128 Господарського Кодексу України передбачено, що громадянин визнається суб'єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу. Громадянин-підприємець відповідає за своїми зобов'язаннями усім своїм майном, на яке відповідно до закону може бути звернено стягнення.

Виходячи з цих положень чинного законодавства, якщо фізична особа вирішила зайнятися підприємницькою діяльністю, то майно для цього спеціально не виділяється (як при передачі у статутний фонд юридичної особи). Тому за своїми зобов'язаннями фізична особа-підприємець відповідає всім належним їй на праві власності майном і все майно може використовувати у підприємницькій діяльності.

Отже, виходячи із характеру відносин сторін і виду майна, яке є предметом договорів № 97-р від 01.09.2012 року та від 23.08.2012 року (а.с. 11,13), а також враховуючи, що на час їх укладення відповідачка з червня 2012 року вже була зареєстрована приватним підприємцем, то договір № 97-р користування місцями, що знаходяться в комунальній власності, для розташування спеціальних конструкцій укладався відповідачкою як суб'єктом підприємницької діяльності.

Факт підписання договору № 97-р від 01.09.2012 року відповідачка не спростовує, а заперечує лише проти свого статусу підприємця, як сторони вказаного договору.

Крім того, позивачем надано копії банківських виписок за період дії договору між сторонами № 97-р від 01.09.2012 року, з яких вбачається, що за розміщення зовнішньої реклами відповідачка сплачувала кошти як ФОП (фізична особа-підприємець). Інших договірних стосунків між сторонами (як стверджує) позивач, між сторонами не укладалося.

За твердженням позивача та згідно розрахунку заборгованості (а.с. 29) за користування місцями, що знаходяться в комунальній власності, для розташування спеціальних конструкцій для розміщення зовнішньої реклами для ОСОБА_2 за договором № 97-р за період з жовтня 2013 по грудень 2015 року було нараховано плату в сумі 19 278,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, Відповідач здійснив частковий розрахунок в сумі 1 400,00 грн. і доказів про проведення розрахунку у більшій сумі суду не подано.

Таким чином залишок заборгованості відповідача перед позивачем становить 17 878 грн. ( 19 278,00 - 1 400,00). Саме цю суму основного боргу згідно зменшених позовних вимог і просить стягнути позивач з відповідачки.

Заперечень з приводу обрахунку суми основного боргу у відповідача немає.

Доказів про існування спору між сторонами з приводу якості послуг, що надаються позивачем відповідачу за умовами договору № 97-р від 01.09.2012 року у справі немає.

Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Одностороння відмова від зобовязання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом.

Суд вважає обґрунтованим та доведеним право Позивача на стягнення з Відповідача суми заборгованості за використання місць розміщення реклами в сумі 17 878,00 грн. за період з жовтня 2013 року по грудень 2015 року ( а.с. 29). Позовна вимога в цій частині підлягає до повного задоволення судом. Строк виконання даного зобов'язання вже є таким, що настав.

Позивач просить також суд стягнути з відповідача пеню в сумі 1 180,37 грн. за прострочення відповідачем сплати боргу на підставі договору № 97-р користування місцями, що знаходяться в комунальній власності, для розташування спеціальних конструкцій від 01.09.2012 (а.с. 30).

Суд вважає, що позивач не має права на стягнення пені, виходячи з такого:

Як встановлено судом та не заперечується представниками, правовідносини сторін оформлені договором № 97-р користування місцями, що знаходяться в комунальній власності, для розташування спеціальних конструкцій від 01.09.2012.

У відповідності до ст. 549 ЦК України - неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно положень ст. 546,547 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Умовами договору № 97-р від 01.09.2012 року не передбачено та між сторонами не існує іншого письмового документу про досягнення домовленості щодо нарахування пені за прострочення оплати наданих послуг з розміщення рекламної конструкції Доказів про протилежне позивач суду не надав.

У відповідності до роз'яснення п. 1 інформаційного листа ВГСУ від 07.04.2008 р. N 01-8/211 "Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України" - відповідно до ч.2 ст. 4 ЦК України основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Тому в разі, якщо норми ГК України не містять особливостей регулювання майнових відносин суб'єктів господарювання, а встановлюють загальні правила, які не узгоджуються із відповідними правилами ЦК України, слід застосовувати правила, встановлені ЦК України.

З цих підстав суд відхиляє доводи позивача про те, що і без письмового погодження про нарахування пені за порушення зобов'язання, він вправі застосувати норми ч. 6 ст. 231 ГК України щодо нарахування пені в розмірі облікової ставки від суми простроченого боргу.

Крім того, у відповідності до ст. 1,3 ЗУ "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" від 22.11.1996 року визначено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

На підставі викладеного, у задоволенні позову в частині стягнення пені позивачу слід відмовити повністю через безпідставність її нарахування.

Позивач також просить суд стягнути з відповідача 5 429,17 грн. інфляційних та 542,22 грн. 3 % річних.

В частині вимог про стягнення інфляційних та 3% річних на суму простроченої заборгованості позов підлягає до повного задоволення, виходячи з такого:

У відповідності до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Право на нарахування інфляційних та 3% річних виникає у позивача незалежно від того, чи встановлено такі умови договором, оскільки таку відповідальність для боржника встановлено законом. Інфляційні та 3% річних не є неустойкою в розумінні ст. 549 ЦК України та не обмежуються законодавством певним строком нарахування. Строк позовної давності для стягнення інфляційних та 3% річних встановлено у три роки.

Суд погоджується із правильністю розрахунку інфляційних на суму 5 429,17 грн. та 3% річних на суму 542,22 грн. Доказів про проведення розрахунків по інфляційних та 3% річних відповідач суду не надав. Наявність основного боргу, як підстави для нарахування інфляційних та 3% та річних, відповідачка не заперечила і не спростувала.

На підставі викладеного з відповідача на користь позивача слід примусово стягнути лише 17 878,00 грн. основного боргу, 542,22 грн. як 3% річних, 5429,17 грн. інфляційних за прострочення розрахунків на підставі укладеного між сторонами договору № 97-р користування місцями, що знаходяться в комунальній власності, для розташування спеціальних конструкцій від 01.09.2012.

В частині пені у задоволенні позову слід відмовити повністю через безпідставність її нарахування.

Згідно ст. 49 ГПК України, враховуючи вину відповідача у виникненні спору, судові витрати належить покласти на відповідача повністю та стягнути на користь позивача 1 378,00 грн. судового збору.

Керуючись ст. 49, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з фізичної особи - суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, АДРЕСА_1 та Черкаська область, Жашківський район, с. Острожани, вул. Садова, 46) на користь Відділу житлово-комунального господарства Уманської міської ради (Черкаська область, м. Умань, вул. Жовтневої революції, 7) -- 17 878,00 грн. основного боргу, 542,22 грн. як 3% річних, 5429,17 грн. інфляційних та 1378,00 грн. на відшкодування сплаченого судового збору.

3. В решті вимог (стягнення пені) у позові відмовити.

Наказ видати.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного господарського суду протягом 10 днів.

Повне рішення складено 06 червня 2016 року

Суддя Н.М. Спаських