РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.06.2016Справа №910/4611/16

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "БЕТОН КОМПЛЕКС"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "ВЕНДЕР ПРОДЖЕКТ"
простягнення 64 830,22 грн.
суддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача Борисенко О.М. - представник за довіреністю від 09.12.15
від відповідача не з'явились

В судовому засіданні 01.06.16, в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "БЕТОН КОМПЛЕКС" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕНДЕР ПРОДЖЕКТ" про стягнення 64 830,22 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 16.02.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "БЕТОН КОМПЛЕКС" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ВЕНДЕР ПРОДЖЕКТ" було укладено договір поставки № 11/15-П, на підставі якого позивачем було відвантажено відповідачу товарний бетон. За доводами позивача, відповідач не в повній мірі виконав свої зобов'язання за договором, а саме, не здійснив оплату наданих послуг, у зв'язку з чим у останнього станом на 30.12.2015 утворилась заборгованість перед позивачем у розмірі 40609,25 грн. Крім того, за неналежне виконання зобов'язань позивачем нараховані штрафні санкції у вигляді: пені - 14392,36 грн, 3% річних - 814,41 грн., інфляційних втрат - 2923,86 грн та штрафу 6090.34 грн.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 17.03.2016 порушено провадження у справі № 910/4611/16 за вказаною позовною заявою та призначено розгляд справи в судовому засіданні 06.04.2016.

06.04.2016 через загальний відділ діловодства господарського суду надійшло клопотання відповідача про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю забезпечити явку представника у судове засідання.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 06.04.2016 за клопотанням відповідача було відкладено розгляд справи на 20.04.2016.

11.04.2016 через загальний відділ діловодства господарського суду надійшло клопотання відповідача про долучення до матеріалів справи оригіналів платіжних доручень про сплату основної суми боргу.

У судове засідання, призначене на 20.04.2016, з'явились представники сторін.

Представник позивача подав письмову заяву про зміну позовних вимог, відповідно до якої підтверджує факт сплати відповідачем основної суми боргу, просить суд припинити провадження у справі в частині стягнення 40609,20 грн. основної заборгованості та стягнути з відповідача 29 913, 55 коп., з яких: 0, 05 грн. - заборгованість за відвантажений товар, 18847,13 грн. - пеня, 6090,34 грн. - штраф, 3857,88 грн. - інфляційні втрати та 1118,15 грн. - 3 % річних.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Дослідивши заяву позивача, суд дійшов висновку, що за своїм змістом вказана заява є заявою про зменшення розміру позовних вимог.

Відповідно до п.17 Листа Вищого господарського суду від 20.10.2006, № 01-8/2351 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році та в I півріччі 2006 року" відповідно до частини четвертої статті 22 ГПК позивач вправі до прийняття рішення у справі, зокрема, зменшити розмір позовних вимог. Під зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти зміну (у бік зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, в тому числі ціни позову.

Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК України ціну позову вказує позивач.

Враховуючи викладене, судом приймається вказана заява позивача до розгляду, тобто у справі має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір.

У судовому засіданні представник відповідача заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи для можливості врегулювання спору або надання власних заперечень та надав письмове клопотання про продовження строку розгляду спору на 15 днів. Представник позивача щодо заявлених клопотань не заперечував.

Суд задовольнив клопотання представника відповідача, продовжив строк вирішення спору та оголосив перерву в судовому засіданні до 25.05.2016.

20.05.2016 через канцелярію суду відповідач надав відзив на позовну заяву, відповідно до якого проти задоволення вимог про стягнення пені, штрафу, інфляційних втрат та 3 % річних заперечує з наступних підстав. За твердженням відповідача, згідно умов договору поставки відповідач зобов'язувався сплатити ціну за поставлений позивачем товар у термін 15 робочих днів з моменту отримання товару за умови, що позивачем будуть надані відповідачу рахунки-фактури, що є єдиною підставою для здійснення платежу. Отже, фактично строк виконання зобов'язань щодо оплати за поставлений товар станом на момент звернення позивача до суду не настав, оскільки позивачем не надані рахунки на сплату за поставлений товар. Крім того, стягнення з відповідача за одне правопорушення відразу пені та штрафу, передбачених п.7.15 договору, фактично порушує норми ст.. 61 Конституції України, а тому не підлягають задоволенню.

В судове засідання 25.05.2016 представники сторін з'явились, представник позивача заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи для надання можливості уточнити позовні вимоги.

Клопотання представника позивача було судом задоволено, в судовому засіданні оголошено перерву до 01.06.2016.

В судове засідання 01.06.16 з'явився представник позивача, який надав заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої просить стягнути з відповідача 28295,74 грн. заборгованості, в тому числі: 18847,13 грн. пені, 5590,73 грн. штрафу, 3857,88 грн. - інфляційних втрат.

Дослідивши заяву позивача, суд дійшов висновку, що за своїм змістом вказана заява є заявою про зменшення розміру позовних вимог.

Відповідно до п.17 Листа Вищого господарського суду від 20.10.2006, № 01-8/2351 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році та в I півріччі 2006 року" відповідно до частини четвертої статті 22 ГПК позивач вправі до прийняття рішення у справі, зокрема, зменшити розмір позовних вимог. Під зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти зміну (у бік зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, в тому числі ціни позову.

Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК України ціну позову вказує позивач.

Враховуючи викладене, судом приймається вказана заява позивача до розгляду, тобто у справі має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір.

Представник позивача надав пояснення по суті спору, позовні вимоги з урахуванням заяви про зменшення підтримав.

Відповідач явку повноважного представника в судове засідання 01.06.2016 не забезпечив, хоча про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, про що свідчить підпис його представника на розписці про оголошення перерви в судовому засіданні 25.05.2016.

Таким чином, незважаючи на те, що відповідач не з'явився у судове засідання., справа може бути розглянута за наявними у ній документами у відповідності до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка вказаного учасника судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

16 лютого 2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Бетон Комплекс» (далі - постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вендер Проджект» (далі - покупець, відповідач) було укладено Договір поставки № 11/15-П (далі - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов'язується у встановлений строк передати у власність покупця товар для його використання у підприємницькій діяльності, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити постачальнику за нього грошові кошти.

Відповідно до п.1.4 договору загальна кількість товару, що поставляється, часткове співвідношення (асортимент, номенклатура) за видами, марками, типами, розмірами визначається у видатковій накладній.

Згідно з п.1.3 договору поставка товару відбувається на умовах попередньої оплати ціни товару.

Підставою для сплати ціни товару є рахунок-фактура постачальника (п.3.2 договору).

Відповідно до п.3.4 договору ціна, кількість, асортимент, номенклатура товару, що поставляється, визначені у конкретних видаткових накладних.

Пунктом 3.12 договору передбачено, що як виняток, постачальник на прохання покупця має право поставити товар з відстроченням платежу.

Під час поставки товару з відстроченням платежу (п.3.13):

- покупець зобов'язується повністю розрахуватись з постачальником за отриманий товар у термін 15 робочих днів. Першим днем розрахунку покупця є день, наступний за днем отримання товару.

- право власності на переданий товар зберігається за постачальником до повної сплати вартості товару.

- постачальник зараховує сплачені покупцем кошти в порядку, що визначено ст.. 534 ЦК України.

Строк дії Договору погоджено в п. 8.1 з моменту підписання повноважними представниками сторін і діє до 31.12.15. Якщо жодна зі сторін відповідно до умови п.7.8 не сповістить другу сторону про намір розірвати договір - дія договору продовжується на наступний календарний рік, а всі його положення є чинними.

За твердженням позивача, на виконання умов вказаного договору поставки ним було поставлено відповідачу товар на загальну суму 40609,25 грн, що підтверджується наступними видатковими накладними:

- № 6631 від 18.03.15 на суму 219311,91 грн.;

- № 7151 від 18.03.15 на суму 8306,26 грн.;

- № 10913 від 15.04.15 на суму 14507,04 грн.

20.06.2015 позивач направив на адресу відповідача претензію № 0123 на суму 40609,25 грн., відповідно до якої просив невідкладно перерахувати суму заборгованості на його рахунок.

20.11.2015 позивачем було повторно направлено відповідачу лист про сплату заборгованості в розмірі 40609,25 грн.

В той же час, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було оплачено поставлений товар в сумі 40609 грн. 20 коп., що підтверджується наступними платіжними дорученнями: № 624 від 31.03.2016 на суму 15000,00 грн., № 634 від 01.04.2016 на суму 8000,00 грн., № 636 від 04.04.2016 на суму 17609,20 грн., отже, за твердженням позивача (з рахуванням заяв про зменшення позовних вимог) станом на момент вирішення спору основна заборгованість відповідачем сплачена.

Спір у справі виник у зв'язку з нарахуванням позивачем пені, штрафу та інфляційних нарахувань за порушення відповідачем своїх зобов'язань в частині повної та своєчасної оплати за поставлений товар.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Укладений між сторонами договір за своєю природою є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України. Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Поряд з цим, стаття 712 ЦК України регулює відносини, що виникають із договору поставки. Так, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Згідно з ст.525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Судом встановлено, що у відповідності до умов договору позивач поставив відповідачеві товар на загальну суму 40609,25 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями видаткових накладних та відповідачем не заперечується. В порушення умов договору відповідач вчасно та у повному обсязі не розрахувався за поставлений товар. Оплата за поставлений товар була здійснена відповідачем вже після звернення позивача з даним позовом до суду, станом на день вирішення спору у відповідача заборгованість перед позивачем за поставлений товар відсутня.

Частина 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем (з урахуванням заяв про зменшення позовних вимог) заявлено вимоги про стягнення з відповідача 18847,13 грн. пені, 5590,73 грн. штрафу та 3857,88 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитору зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проценти річних так само, як інфляційні втрати на суму боргу входять до складу грошового зобов'язання і на відміну від пені не є санкцією за порушення грошового зобов'язання, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

За приписами п. 3.1., 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 № 14 інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до п.3.13 договору поставки під час поставки товару з відстроченням платежу покупець зобов'язується повністю розрахуватись з постачальником за отриманий товар у термін 15 робочих днів. Першим днем розрахунку покупця є день, наступний за днем отримання товару.

Враховуючи встановлений договором (п.3.13) порядок розрахунків, судом було здійснено перерахунок інфляційних втрат, що розраховані позивачем на всю суму заборгованості 40609,25 грн. за період з 01.05.2015 по 29.03.2016, при цьому судом враховано, що оскільки остання видаткова накладна датована 15.04.2015, отже прострочення заборгованості слід розраховувати починаючи з 09.05.2015.

Положення ст. 625 ГПК України не передбачають можливості вибіркового обрання особою індексів інфляції за окремі періоди в межах заявленого періоду за який нараховуються інфляційній, а тому мають враховуватися всі індекси інфляції (в т.ч. з від'ємним значенням). Аналогічні висновки містяться в постановах Вищого господарського суду України від 27.01.2011 р. у справі №37/345 та від 28.02.2011 р. у справі №37/340.

Із поданого розрахунку вбачається, що позивачем неправомірно не враховані індекси інфляції, які мають від'ємне значення, а тому з урахуванням викладеного за перерахунком суду розмір інфляційної складової боргу становить 2468 грн. 28 коп.

Період заборгованостіСума боргу (грн.)Сукупний індекс інфляції за періодІнфляційне збільшення суми боргуСума боргу з врахуванням індексу інфляції
09.05.2015 - 29.03.201640609.251.0612468.2843077.53
Таким чином, вимоги позивача про стягнення інфляційних підлягають частковому задоволенню в розмірі 2468,28 грн., в частині стягнення 1389 грн. 60 коп. суд відмовляє.

Стосовно заперечень відповідача про неможливість стягнення штрафу та пені за одне й те саме порушення - прострочення оплати за поставлений товар, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

В силу ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно ч. 2 ст. 4 ГК України особливості регулювання майнових відносин суб'єктів господарювання визначаються цим Кодексом (Господарським).

Господарський кодекс називає неустойку, штраф і пеню різновидами штрафних санкцій, але не визначає ні один із цих різновидів. Частина 3 ст. 549 ЦК України особливістю пені визнає те, що вона обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Проте, не може бути підставою відмови у задоволенні вимоги про сплату неустойки те, що вона встановлена за кожен день прострочення іншого (а не тільки грошового) зобов'язання, що така неустойка не підпадає під визначення пені, яке наводиться в ч.3 ст.549 ЦК України. Коли обов'язок боржника сплатити грошову суму чи передати майно кредиторові у зв'язку з порушенням зобов'язання не підпадає під визначення штрафу чи пені, слід керуватися визначенням неустойки, що наводиться у ч. 1 ст. 549 ЦК України, оскільки штраф та пеня є різновидом неустойки, що не вичерпують всього змісту поняття неустойки.

За таких обставин, необхідно дійти висновку, що пенею може забезпечуватись не лише грошове зобов'язання. (Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України, постанова від 24.03.2009 р. у справі № 8/411/08).

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічна правова позиція відображена у постановах Верховного Суду України від 09.04.2012 р. № 3-88гс11, від 28.02.2011 у справі № 23/225 та від 27.04.2012 у справі №06/5026/1052/2011, та є обов'язковою відповідно до приписів ст. 111-28 ГПК України.

Відповідно до ч.6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Разом з тим, згідно з ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Пунктом п.7.15 договору поставки передбачено, що якщо поставка товару відбулась на умовах відстрочення платежу, покупець отримав товар, але не розрахувався за нього з постачальником у визначені договором строки, то в цьому випадку покупець зобов'язується сплатити на користь постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості простроченого зобов'язання за кожен день прострочення, інфляційні та штраф у вигляді 15 % від простроченої суми.

В пункті 2.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.13 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» зазначено наступне: щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Відповідно до п.7.19 договору поставки сторони дійшли згоди щодо зміни тривалості позовної давності про сплату пені та штрафу в межах терміну загальної позовної давності - три роки.

Пунктом 7.20 договору встановлено, що термін нарахування штрафних санкцій за прострочку зобов'язання припиняється через три роки коли зобов'язання мало бути виконано.

Судом здійснено перерахунок штрафу в розмірі 15 % річних від простроченої суми (п. 7.15 Договору) з урахуванням того, що прострочення заборгованості слід розраховувати починаючи з 09.05.2015:

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
40609.2509.05.2015 - 29.03.201632615 %5440.53
Таким чином, за перерахунком суду, вимоги позивача про стягнення штрафу в розмірі 15% річних підлягають частковому задоволенню в розмірі 5440,53 грн., в частині стягнення 150 грн. 20 коп. суд відмовляє.

Судом здійснено перерахунок пені з урахуванням того, що прострочення заборгованості слід розраховувати починаючи з 09.05.2015, а також враховуючи умову договору про продовження терміну нарахування штрафних санкцій за прострочку зобов'язання до 3-х років (п. 7.20 договору):

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір облікової ставки НБУРозмір подвійної облікової ставки НБУ в деньСума пені за період прострочення
40609.2509.05.2015 - 27.08.201511130.0000 %0.164 %7409.80
40609.2528.08.2015 - 24.09.20152827.0000 %0.148 %1682.22
40609.2525.09.2015 - 29.10.20153522.0000 %0.121 %1713.38
40609.2530.10.2015 - 17.12.20154922.0000 %0.121 %2398.73
40609.2518.12.2015 - 28.01.20164222.0000 %0.121 %2056.05
40609.2529.01.2016 - 03.03.20163522.0000 %0.120 %1708.70
40609.2504.03.2016 - 29.03.20162622.0000 %0.120 %1269.32
Разом 18 238 грн. 19 коп.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення пені підлягають частковому задоволенню в розмірі 18 238,19 грн., в частині стягнення 608 грн. 94 коп. суд відмовляє.

Згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Зокрема, в силу вимог ст. ст. 33, 34 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 32, 33, 44, 49, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2.. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вендер Проджект» (03680, м. Київ, вул. Желябова, буд. 8/4, кім. 316; ідентифікаційний код 39401391) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бетон Комплекс» (04074 м. Київ, вул. Резервна, буд. 8; ідентифікаційний код 04012164) 18238 (вісімнадцять тисяч двісті тридцять вісім) грн. 19 коп. пені, 5440 (п'ять тисяч чотириста сорок) грн. 53 коп. штрафу, 2468 (дві тисячі чотириста шістдесят вісім) грн. 28 коп. інфляційних втрат та 1273 (одну тисячу двісті сімдесят три) грн. 36 коп. судового збору.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 02.06.16

Суддя Пукшин Л.Г.