ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

12.05.2016 Справа № 907/168/16

Розглянувши матеріали заяви

За позовом публічного акціонерного товариства „Українська залізниця», м. Київ в особі Регіональної філії „Львівська залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", м. Львів

До відповідача 1 Грушівської сільської ради, с. Грушово Тячівського району

До відповідача 2 фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, с. Грушово Тячівського району

Про визнання незаконним рішення ради, недійсним договору оренди землі та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою

Суддя Журавчак Л.С.

За участі представників сторін:

від позивача ОСОБА_2, предст. за дов. від 07.12.15;

від відповідача 1 - ОСОБА_3, сільський голова;

від відповідача 2 - ОСОБА_4, предст. за дог. від 04.04.16;

СУТЬ СПОРУ: визнання незаконним рішення Грушівської сільської ради від 22.01.02 68, недійсним договору оренди землі від 03.12.02 та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом демонтажу зведеної на ній будівлі

Позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі з підстав, наведених в позовній заяві. Вважає їх належним чином доведеними та документально підтвердженими, зокрема, ОСОБА_5 на право постійного користування землею серії ЗК №000396, виданим йому 16.07.1996р., ОСОБА_5 від 24.04.14 комісійного обстеження земельної ділянки. Надана в оренду земельна ділянка знаходиться в смузі відведення залізниці і відноситься до земель залізничного транспорту та перебуває у користуванні ПАТ "Українська залізниця". Оскільки жодних дозвільних документів на вилучення вказаної ділянки позивачу - залізниці на запити ні Грушівською сільською радою, ні районним архівом відділу Тячівської РДА надано не було, то вважає оскаржуване рішення сільської ради, а, відтак, і укладений на його підставі договір оренди землі, такими, що суперечать чинному законодавству, прийнятими з порушенням наданих повноважень, в зв"язку з чим просить задоволити позовні вимоги.

Відповідач 1 з позовними вимогами не погоджується, вважає, що підприємець ОСОБА_1 отримав земельну ділянку у передбачений законом спосіб і володіє правовстановлюючими документами на неї.

Відповідач 2 також заперечує проти позову. Пояснив, що листом від 04.12.2000 року №263 керівництво Хустської дистанції Львівської залізниці надало згоду на вилучення спірної земельної ділянки площею 0,0028га в с. Грушево, на 127км., в зв"язку з чим виконкомом Грушівської сільської ради 16.01.2001 року було прийнято рішення №42 "Про вилучення земельної ділянки на 127 км 6 ПК від Хустської дистанції колії Львівської залізниці". Вважає, що акт від 24.04.14 складений залізницею з грубим порушенням норм земельного законодавства, оскільки складений без його участі та участі представника Грушівської сільської ради.

Ознайомившись з відзивом відповідача 2, позивач подав письмові пояснення до нього. У них він повідомив, що про існування листа-дозволу та рішення виконавчого комітету №42 від 16.01.01 та №38 від 25.07.01 залізниці відомо не було. Однак, подані відповідачем правовстановлюючі документи вважає такими, що отримані з порушенням чинного законодавства з огляду на наступне. Відповідно до Положення Хустської дистанції колії Львівської залізниці, затвердженого в липні 2000 року, така була структурним підрозділом залізниці без права юридичної особи і підпорядковувалась службі колії Львівської залізниці. Оскільки вона не мала статусу юридичної особи, відповідно не була землекористувачем, а тому її начальник не був уповноважений надавати згоду на вилучення земель залізниці, які відносяться до державних земель і перебувають у користуванні залізниці. Крім того, будь-які зміни у землекористуванні повинні бути відмічені в оригіналі Державного акту на право постійного користування, що не було вчинено. Заперечення ж відповідача 2 стосовно порушень при складанні акту від 24.04.14 вважає безпідставними, оскільки представника ради листом від 25.03.14.№У-118 було запрошено на обстеження, а про існування оскаржуваного рішення стало відомо безпосередньо в квітні 2014 року.

Представником відповідача 2 заявлено письмову заяву про застосування строку позовної давності до позовних вимог, оскільки вважає такий пропущеним позивачем.

Позивач же вважає строк позовної давності не пропущеним, оскільки йому стало відомо про факт незаконного надання земельної ділянки в орендне користування підприємцю 24.04.14, тобто в день складення відповідного акту обстеження.

ВСТАНОВИВ:

16.07.1996 року Тячівською районною радою народних депутатів Львівській залізниці (правонаступником якої є ПАТ "Українська залізниця") на Хустську дистанцію колії видано ОСОБА_5 на право постійного користування земельною ділянкою Серії ЗК №000396, відповідно до якого залізниця є постійним користувачем земельної ділянки площею 113,92 га в межах згідно з планом землекористування для розташування об"єктів залізничного транспорту.

Листом від 04.12.2000 року №263 начальник Хустської дистанції Львівської залізниці надав згоду на вилучення спірної земельної ділянки площею 0,0028га в с. Грушево, на 127км 6 ПК ліва сторона по ходу кілометрів.

Розглянувши вказане відношення про дачу згоди на вилучення земельної ділянки, виконком Грушівської сільської ради 16.01.2001 року прийняв рішення №42 "Про вилучення земельної ділянки на 127 км 6 ПК від Хустської дистанції колії Львівської залізниці" та передання її в резервний фонд запасу земель сільської ради.

В подальшому земельну ділянку площею 0,0028га на підставі рішення виконкому Грушівської сільської ради від 25.07.2001 року №38 було виділено в довгострокове користування строком на 25 років жителю с. Грушево ОСОБА_1

Рішенням виконавчого комітету цієї ж ради від 22.01.02 №68 "Про затвердження проекту відводу земельної ділянки, яка надається на умовах оренди приватному підприємцю ОСОБА_1М." затверджено проект відводу земельної ділянки площею 0,03га по вул. Леніна біля залізничного вокзалу на 127 км 6 ПК, ліва сторона по ходу кілометрів та надано вказану ділянку на умовах оренди терміном на 25 років з подальшим правом викупу для здійснення підприємницької діяльності - розміщення торгової точки, за плату в розмірі ставки земельного податку. Пунктом 4 рішення зобов"язано приватного підприємця ОСОБА_1 укласти договір оренди з Грушівською сільською радою і завірити його в Тячівській державній нотаріальній конторі.

На виконання вказаного рішення 03.12.2002 року між Грушівською сільською радою та ОСОБА_1 укладено Договір оренди земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу ОСОБА_6 03.12.2002 та зареєстрований в реєстрі за №7794.

Згодом, на спірній земельній ділянці підприємець ОСОБА_1 збудував магазин змішаних товарів та кафе, які були введені в експлуатацію відповідно до ОСОБА_5 державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництвом об"єкта в експлуатацію 22.12.2003 року.

В ході проведення працівниками Хустської дистанції комісійного обстеження земельної ділянки перегону Тересва-Солотвино 2, 127км 6ПК ліворуч за ходом кілометрів виявлено, що у вказаній смузі відведення залізниці знаходиться будівля кафе, що підтверджено відповідним ОСОБА_5 від 24.04.14.

У зв"язку з виявленими порушеннями ПАТ "Українська залізниця", правонаступник усіх прав та обов"язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту, звернулося з позовом до суду з вимогою визнати незаконним рішення Грушівської сільської ради від 22.01.02 №68, недійсним договір оренди землі від 03.12.02 та усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом демонтажу зведеної на ній будівлі.

Заслухавши уповноважених представників сторін, вивчивши наявні у справі матеріали, суд дійшов до висновку про відмову в позові з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 6 Закону України "Про залізничний транспорт" землі, що надаються в користування для потреб залізничного транспорту, визначаються відповідно до Земельного кодексу України та Закону України "Про транспорт".

До земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв'язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту.

Частиною 1 статті 23 Закону України "Про транспорт", яка кореспондується з положеннями статті 68 Земельного кодексу України, встановлено, що до земель залізничного транспорту належать землі, надані в користування підприємствам і організаціям залізничного транспорту відповідно до чинного законодавства України. До складу цих земель входять землі, які є смугою відведення залізниць, а саме: землі, надані під залізничне полотно та його облаштування, станції з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв'язку, водопостачання, каналізації, захисні та укріплюючі насадження, службові, культурно-побутові приміщення та інші споруди, необхідні для забезпечення роботи залізничного транспорту.

Так, на підставі розпорядження голови районної державної адміністрації від 16 липня 1996 року №546 Львівській залізниці на Хустську дистанцію колії видано ОСОБА_5 на право постійного користування земельною ділянкою Серії ЗК №000396 на земельну ділянку площею 113,92 га в межах згідно з планом землекористування для розташування об"єктів залізничного транспорту.

Відповідно до ст. 31 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на 16.01.2001) вилучення земельних ділянок з метою передачі їх у власність або надання у користування громадянам, підприємствам, установам, організаціям провадиться за згодою власників землі і землекористувачів.

Відповідно до Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою Серії ЗК №000396 землекористувачем земельної ділянки площею 113,92га є Львівська залізниця, як юридична особа. Хустська ж дистанція, відповідно до Положення, затвердженого Начальником Львівської залізниці 04.07.2000 року, є відособленим структурним підрозділом залізниці без права юридичної особи; відчуження майна, закріпленого за Дистанцією, здійснюється за погодженням із Залізницею і з дозволу Державної адміністрації залізничного транспорту "Укрзалізниці" в порядку, встановленому чинним законодавством.

Оскільки такого дозволу матеріали справи не містять, уповноважений представник позивача проти існування такого заперечує, отже, начальник Хустської дистанції не був уповноважений на надання згоди на вилучення земель залізниці, а саме: земельної ділянки площею 0,028га, тобто вийшов за межі своїх повноважень.

За таких обставин виконком Грушівської сільської ради, приймаючи рішення №42 від 16.01.2001 року "Про вилучення земельної ділянки на 127 км 6 ПК від Хустської дистанції колії Львівської залізниці", не дотримав встановлений порядок вилучення землі у належного землекористувача.

Вказане рішення чинне, ніким не оскаржене. Вилучену земельну ділянку рішенням виконкому цієї ж Ради №38 від 25.07.01 виділено в довгострокове користування строком на 25 років п. Мазур П.М.

Позивач, звернувшись з даним позовом до суду з вимогою захистити своє порушене право просить визнати недійсним рішення виконкому Грушівської сільської ради від 22.01.2002 №68, яким затверджено проект відводу земельної ділянки площею 0,03га по вул. Леніна біля залізничного вокзалу на 127 км 6 ПК, ліва сторона по ходу кілометрів та надано вказану ділянку на умовах оренди терміном на 25 років з подальшим правом викупу для здійснення підприємницької діяльності - розміщення торгової точки, за плату в розмірі ставки земельного податку, а також зобов"язано підприємця укласти договір оренди вказаної землі.

Відповідно до частини 10 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Згідно зі статтею 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено статтею 16 вказаного Кодексу.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої предявлено позов та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права, в свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з'ясувати чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оскільки позивачем оспорюється рішення №68 від 22.01.02 про надання земельної ділянки підприємцю ОСОБА_1 на умовах оренди терміном 25 років з подальшим правом викупу з підстав порушення ним його прав, беручи до уваги, що вказана земельна ділянка відповідно до рішення від 16.01.01 №42 виконкому Грушівської сільської ради була віднесена до резервного фонду запасу земель ради, яке прийняте радою з порушенням прав позивача, однак є чинним, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що саме оспорюване рішення №68 є таким, що прийняте з порушенням чинного законодавства, як і не доказав порушення вказаним рішенням його прав чи охоронюваних законом інтересів, в зв"язку з чим в задоволенні позову належить відмовити.

Наведеним спростовується і посилання позивача на п. "б" ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України, оскільки рада надавала дозвіл на викуп земель з фонду резерву земель ради, а не земель, що відносяться до земель залізниці (земельну ділянку було вилучено у позивача згідно з рішенням виконкому Грушівської сільської ради №42 від 16.01.2001р).

При цьому, суд, вирішуючи даний спір, вважає також, що порушення при вилученні від позивача спірної земельної ділянки, допущені саме органом місцевого самоврядування, і не можуть бути підставою вважати неправомірним користування підприємцем цією земельною ділянкою з огляду на те, що спірний договір оренди укладений відповідно до чинного рішення, передача земельної ділянки орендареві здійснена після розроблення проекту її відведення, про що свідчить відповідний акт приймання-передачі.

Тобто, у ході судового розгляду справи встановлено, що орендар приступив до використання наданої йому в оренду земельної ділянки лише після виконання всіх передбачених законом процедур щодо розробки та затвердження проекту відведення земельної ділянки, державної реєстрації договору та передачі земельної ділянки в оренду. Орендар сплачує визначену договором орендну плату; за період дії договору оренди сторонами укладено додаткову угоду щодо збільшення розміру орендної плати у звязку із переглядом нормативно грошової оцінки. У ході судового розгляду не встановлено жодних порушень орендарем зобовязань за договором.

Таким чином, підстави для задоволення позовних вимог до відповідача-2 підприємця ОСОБА_7 - право користування землею якого грунтується на договорі та підлягає захисту нарівні із правом власності, відсутні.

Такого висновку суд дійшов, керуючись приписами Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ст. 1 Першого протоколу Конвенції щодо того, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права та практикою Європейського суду з прав людини (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Стретч проти Сполученого Королівства" від 24 червня 2003 року), згідно з якою Суд дійшов висновків, що наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила.

Беручи до уваги, що необхідною умовою укладення договору оренди земельної ділянки, яка перебуває у державній або в комунальній власності, є наявність рішення відповідного органу про її надання, то при розгляді справи у спорах про визнання недійсними договорів оренди суди повинні з'ясовувати питання чинності рішень (розпоряджень), на підставі яких було укладено такі договори ( пункт 2.26 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 травня 2011 року "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" (в редакції від 26.12.2011р.).

За таких обставин договір оренди земельної ділянки від 03.12.2002 року, укладений між Грушівською сільською радою та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу ОСОБА_6 03.12.2002 та зареєстрований в реєстрі за №7794, з наведених позивачем підстав не підлягає визнанню недійсним.

У зв"язку з відмовою в задоволенні позову в частині визнання недійсними рішення та договору, не підлягає до задоволення і вимога про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом демонтажу зведеної на ній будівлі.

Стосовно заявленого відповідачем 2 клопотання про застосування строку позовної давності, то таке судом відхилено з огляду на наступне.

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (п. 2.2 Постанови Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" №10 від 29.05.2013).

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати належить віднести на позивача.

Керуючись ст. ст. 95, 96, 152, 155 Земельного кодексу України, ст. 261 Цивільного кодексу України, ст. ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України , суд

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити повністю.

2. Судові витрати віднести на позивача.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 31.05.16

Суддя Журавчак Л.С.