КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" червня 2016 р. Справа№ 910/33143/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Андрієнка В.В.

Буравльова С.І.

при секретарі Місюк О.П.

за участю представників:

від позивача - не з`явився

від відповідача - не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Господарського суду м. Києва від 01.03.2016 (суддя Курдельчук І.Д.)

за позовом Комунального підприємства "Київський метрополітен"

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, КП «Київський метрополітен» звернувся до Господарського суду міста Києва із позовом до ФОП ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по орендній платі та штрафних санкцій.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.03.2016 позов задоволено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 01.03.2016 по справі № 910/33143/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволені позовних вимог відмовити повністю.

Відповідно до протоколу про автоматизований розподіл судової справи апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Шапран В.В., судді Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.04.2016 прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 26.05.2016.

В судове засідання 26.05.2016 з`явилися представники сторін та наддали усні пояснення стосовно предмету спору.

В даному судовому засіданні по справі було оголошено перерву відповідно до ст. 77 ГПК України до 02.06.2016.

В призначене судове засідання 02.06.2016 представники сторін не з`явилися, хоча про день та час розгляду скарги повідомлялись належним чином.

Через відділ документального забезпечення до суду від представника відповідача 27.05.2016 надійшло клопотання про відкладення розгляду скарги, призначеного на 02.06.2015, у зв`язку із поважністю причини неможливості явки в засідання уповноваженого представника відповідача.

Колегія суддів, розглянувши доводи поданного клопотання, дійшла висновку про відсутність пісдтав для задоволення заявленного клопотання, з урахуванням наступного.

У п. 3.9.2. Постанови Пленум Вищого господарського суду України, від 26.12.2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» зазначено, що господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

За таких обставин, враховуючи, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, неявка представника відповідача не перешкоджає вирішенню справи по суті, в попередньому судовому засіданні представник апелянта був присутній та надав всі пояснення стосовно поданої апеляційної скарги, не заперечував проти оголошення перерви по справі та призначення судового засідання саме на 02.06.2016, а також не подав належних доказів поважності причини неможливості явки в судове засідання 02.06.2016, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача.

Апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні матеріали справи, встановив наступне:

14.08.2008 між КП «Київський метрополітен» (орендодавець) та ФОП ОСОБА_2 (орендар) був укладений договір оренди № 272-УПР(дв)-08.

Відповідно до п. 1.1 договору орендодавець передає, а орендар приймає в оренду нерухоме майно (частину переходу), що визначено відповідно до проектної документації, розробленої ДП "ПІ Укрметротунельпроект", тимчасовими огороджуючими конструкціями (кіосками) орендаря, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, для торгівлі товарами народного споживання.

Згідно з п. 2.1 договору об'єктом оренди є частина переходу, визначена відповідно до проектної документації, розробленої ДП "ПІ Укрметротунельпроект", тимчасовими огороджуючими конструкціями (кіосками) орендаря, загальною площею 15,6 кв.м., та зазначена у викопіюванні з Схем тимчасового розташування МАФ, що складає невід'ємну частину цього договору.

Пунктом 2.4 договору визначено, що об'єкт оренди належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва і знаходиться на балансі Комунального підприємства "Київський метрополітен".

Згідно з п. 3.1 договору № 272 від 14.08.2008 за користування об'єктом оренди орендар сплачує орендодавцю орендну плату, розрахунок якої здійснюється на підставі Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м. Києва, затвердженої рішенням Київради від 28.09.2006 № 34/91, та на дату підписання договору становить без ПДВ 168,54 грн. за 1 кв.м. орендної площі, що в цілому станом на липень 2008 складає 2629,17 грн.

Відповідно до п. 9.1 договору від 14.08.2008 договір є укладеним з моменту підписання його сторонами і діє до отримання відповідного рішення Київської міської ради, але не довше до 31.12.2008.

Договір припиняється у разі, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено (п. 9.5 договору).

Позивач, звертаючись із даним позовом до суду, мотивує свої вимоги тим, що відповідач в порушення умов договору з квітня 2015 не сплачує орендну плату за користування нерухомим майном, чим порушує права позивача.

Відповідач, заперечуючи проти заявлених вимог та не погоджуючись із постановленим рішенням судом першої інстанції, обґрунтовує свої заперечення тим, що договір по-перше позивачем невірно здійснено розрахунок орендної плати, з порушенням чинних норм законодавства України, а по-друге, оскільки позивач відключив електроенергію відповідачу, останній не міг здійснювати свою господарську діяльність та користуватися орендованим приміщенням, а тому правомірно призупинив сплату орендних платежів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Відповідно до ч.1 ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Частиною 1 статтею 759 ЦК України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з ч.1 ст. 765 ЦК України наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

Частина 1 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» визначає, що термін договору оренди визначається за погодженням сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Згідно з частиною 3 статті 283 Господарського кодексу України об'єктом оренди можуть бути: державні та комунальні підприємства або їх структурні підрозділи як цілісні майнові комплекси, тобто господарські об'єкти із завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг), відокремленою земельною ділянкою, на якій розміщений об'єкт, та автономними інженерними комунікаціями і системою енергопостачання; нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення); інше окреме індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення, що належить суб'єктам господарювання.

Судом першої інстанції правомірно встановлено, що за актом приймання-передачі нерухомого майна від 14.08.2008 орендодавець (Комунальне підприємство "Київський метрополітен") передав, а орендар (ФОП ОСОБА_2.) прийняв в орендне користування частину переходу, що перебуває на балансі Комунального підприємства "Київський метрополітен", загальною площею 15,6 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_3.

У відповідності до частини 2 статті 291 Господарського кодексу України договір оренди припиняється у разі: закінчення строку, на який його було укладено; викупу (приватизації) об'єкта оренди; ліквідації суб'єкта господарювання - орендаря; загибелі (знищення) об'єкта оренди.

Протягом строку дії договору оренди від 14.08.2008, між позивачем та відповідачем було укладено ряд додаткових угод до договору, зокрема: від 27.01.2009 № 17; від 31.12.2008 № 370; від 01.04.2010 № 171; від 01.06.2009 № 629.

Вказаними правочинами сторони збільшили розмір орендної плати та продовжили строк дії договору.

Відповідно до норм частини 1 та 2 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживча річ).

Як зазначав представник позивача в своїх поясненнях в судах обох інстанцій, відповідач має прострочену заборгованість по орендній платі за період з квітня по жовтень 2015 року в загальному розмірі 32788,45 грн., що була розрахована відповідно до умов договору оренди від 14.08.2008 та укладених до нього додаткових угод.

Пунктами 1 та 3 статті 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено, що орендар за користування об'єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності. Строки внесення орендної плати визначаються у договорі.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Представником позивача суду першої інстанції була подана копія рішення Господарського суду міста Києва № 910/22166/15 за позовом КП «Київський метрополітен» до ФОП ОСОБА_2 про виселення з нерухомого майна, яким позовні вимоги задоволені повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.04.2016 вказане рішення місцевого суду залишено без змін та набрало чинності.

Зазначеним рішенням суду, зокрема було встановлено, що позивач внаслідок того, що відповідачем порушено договірні зобов'язання в частині сплати оренди за квітень-травень 2015 року, позивачем було направлено на адресу ФОП ОСОБА_2 претензію від 26.05.2015 №431-НДД щодо сплати заборгованості за договором оренди №272-Упр(ДВ)-08 від 14.08.2008 в сумі 11518,32 грн., проте вказана вимога залишена відповідачем буз відповіді.

Крім того, позивач направив на адресу відповідача повідомлення вих. №521-НДД від 13.07.2015 про відмову від договору оренди №272-Упр(ДВ)-08 від 14.08.2008, в якому, також, вимагав звільнити об'єкт оренди від своїх тимчасових конструкцій, привести об'єкт оренди у первинний стан та передати за актом приймання-передачі.

Направлення вказаного повідомлення на адресу відповідача (АДРЕСА_1) підтверджується описом вкладення у цінний лист від 16.07.2015 та фіскальним чеком №2285 від 16.07.2015, який підтверджує оплату поштових послуг.

З урахуванням того, що в матеріалах справи № 910/22166/15 міститься витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" з якого вбачається, що відправлення за номером 856 (за яким здійснено направлення повідомлення № 521-НДД від 13.07.2015 про відмову від договору оренди на адресу ФОП ОСОБА_2.) вручене адресату 22.07.2015, судом першої інстанції було встановлено, що договір оренди припинив свою дію саме з 22.07.2015.

Згідно із ч.3 ст. 35 ГПК України, обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 785 ЦК України, у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Пунктом 7.5 договору визначено, що у разі закінчення строку дії договору або при його розірванні орендар зобов'язаний за актом приймання-передачі повернути об'єкт оренди орендодавцю у стані, в якому перебував об'єкт оренди на момент передачі його в оренду з урахуванням всіх здійснених орендарем поліпшень, які неможливо відокремити від об'єкта оренди без заподіяння шкоди, з урахуванням зносу за період строку дії договору оренди.

Згідно із п. 3.5 договору, оплата по договору проводиться орендарем, починаючи з дати підписання акта приймання-передачі. Останнім днем сплати орендної плати є дата підписання сторонами акту приймання-передачі при поверненні об`єкта оренди орендодавцеві.

Тобто, умовами договору № 272-УПР(дв)-08 сторонами погоджено, що відповідач повинен сплачувати орендну плату до дати фактичного повернення об'єкту оренди.

Зважаючи на те, що договір оренди є розірваним, за актом приймання-передачі орендодавцеві орендоване приміщення в добровільному порядку не повернуто, кошти у визначеному договором розмірі відповідачем позивачу не сплачені, останнім правомірно нараховано заборгованість по орендній платі за період з квітня по жовтень 2015.

Відповідно до статті 795 Цивільного кодексу України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором. Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Суд зазначає, що з урахуванням положень статті 795 ЦК України та умов договору, якщо останніми передбачено, що після закінчення або дострокового розірвання договору оренди нарахування орендної плати за фактичне користування майном припиняється з моменту підписання акта приймання-передачі приміщень орендодавцеві, нарахування орендної плати за відповідний період є правомірним.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна" від 29.05.2013 № 12.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Так, судом першої інстанції вірно встановлено, що за період з квітня 2015 року по жовтень 2015 року позивачем було нараховано орендні платежі за користування об'єктом оренди у загальному розмірі 32788,45 грн.

Твердження відповідача про невірне нарахування позивачем орендної плати, не приймаються до уваги колегією суддів, як безпідставні та необґрунтовані, оскільки розмір орендної плати нараховано на підставі договору оренди від 14.08.2008 та додаткових угод до нього.

У разі наявності заперечень щодо розміру орендної плати відповідач як орендар мав можливість в порядку пункту 3.11 звернутися до Київради з клопотанням щодо відповідного зменшення орендної плати або ж запропонувати орендодавцеві укласти відповідну додаткову угоду.

Проте, вказаного орендарем здійснено не було, а додаткові угоди, якими змінювався розмір орендної плати підписувався без будь-яких зауважень та заперечень і протилежного апелянтом не було надано ані суду першої, ані суду апеляційної інстанції.

Щодо зауваження апелянта, що орендарем правомірно було здійснено призупинення сплати орендної плати, оскільки позивачем була відключене електропостачання об`єкта оренди, і це унеможливлювало користування орендованим приміщенням та здійснення господарської діяльності, не приймається до уваги судом апеляційної інстанції з урахуванням наступного.

Відповідно до п. 3.1.4 договору № 58Е11 від 01.03.2011 на користування електричною енергією, укладеного між КП «Київський метрополітен» та ФОП ОСОБА_2, позивач має право припинення постачання електроенергії організації (відповідачу) згідно з умовами п.п. 2.5,2.6 цього договору у відповідності до порядку, передбаченого ПКЕЕ або у випадку порушення організацією (відповідачем) своїх зобов`язань по будь-яким іншим договорам з КП «Київський метрополітен».

Згідно із п. 6.5 договору від 01.03.2011 даний договір є чинним з моменту підписання сторонами та дії до терміну дії відповідного договору оренди.

Крім того, позивачем відповідачу 03.03.2015 направлявся лист № 15/6-544, яким повідомлялось про припинення електропостачання, у зв`язку з припинення дії відповідного договору з 01.04.2015 і у випадку наявності у ФОП ОСОБА_2 правових підстав для укладання нового договору на електропостачання, він має право звернутися з відповідним проханням до позивача.

Проте, з боку відповідача жодних дій вчинено не було, доказів звернення до орендодавця з пропозицією укладання нових договорів на постачання електроенергії та продовження договору оренди, апелянтом судам надано не було.

Отже, вказані дії позивача щодо відключення енергопостачання орендованого приміщення, є правомірними та базуються на умовах чинного укладеного між сторонами договору від 01.03.2011 і, відповідно, не є підставою для звільнення від сплати щомісячних орендних платежів за договором оренди.

При цьому, суд зазначає, що згідно з п. 3.6 договору від 14.08.2008 орендна плата сплачується орендарем незалежно від наслідків господарської діяльності орендаря щомісячно не пізніше 10 числа поточного місяця.

Перевіривши зазначені позивачем у розрахунку заборгованості (долучений до позовної заяви) розміри нарахованих позивачем орендних платежів за період з квітня по жовтень 2015 року, апеляційна інстанція дійшла висновку в їх обґрунтованості та арифметичній вірності.

Відповідачем не було спростовано доказів, наданих позивачем щодо не здійснення сплати орендних платежів за користування об'єктом оренди за період з квітня по жовтень 2015 року.

Крім того, позивачем заявлялася вимога про стягнення з відповідача за період з квітня 2015 по жовтень 2015, пені та 3 % річних за прострочення сплати орендної плати.

Оскільки відповідач своїми діями порушив зобов'язання за договором (ст. 610 ЦК України), тому він вважається таким, що прострочив виконання (ст. 612 ЦК України), а відтак є підстави для застосування відповідальності, встановленої договором та законом.

Розглядаючи спір в частині заявлених позовних вимог про стягнення з відповідача пені та 3 % річних суд виходить з такого.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (ч. 1 ст. 546 ЦК України).

Приписом ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 3 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Аналогічні положення містить стаття 230 Господарського кодексу України.

Також договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань врегульовано Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", положеннями якого встановлено, що за прострочку платежу, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (ст. 1 Закону).

Таким чином, в силу наведених норм права, пеня може бути стягнута лише у тому випадку (якщо не встановлено законом), коли основне зобов'язання прямо забезпечено неустойкою (пеня, штраф) у чинному договорі, а також ним встановлено її розмір (встановлено за згодою сторін).

Так, сторонами у п. 6.2 договору передбачено, що за несвоєчасну сплату орендних платежів орендар сплачує на користь орендодавця пеню в розмірі 0,5% від розміру несплачених орендних платежів за кожний день прострочення, але не більше розміру, встановленого законодавством України.

Однак, згідно з ч. 7 ст. 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобов'язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору. Аналогічні положення містить ст. 631 ЦК України.

Виходячи з умов, визначених у пунктах 9.1 та 9.5 договору, фактів встановлених рішенням господарського суду у рамках розгляду справи № 910/22166/15 та приписів законодавства, дія договору припинилася з 22 липня 2015 року.

Пеня позивачем була нарахована як за час дії так і після припинення дії договору.

Місцевим судом позовні вимоги в частині стягнення пені були задоволені в повному обсязі.

Враховуючи наведені обставини справи, норми права, той факт, що судом апеляційної інстанції було встановлено, що договір припинив свою дію, крім п. 3.5 договору, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що забезпечене неустойкою (у вигляді пені) виконання відповідачем основного грошового зобов'язання припинилося 22.07.2015 у зв'язку із припиненням дії договору, а тому відсутні підстави для застосування до відповідача господарської санкції шляхом стягнення з відповідача пені за прострочення ним сплати орендної плати за користування об'єктом оренди після припинення дії договору.

Колегія суддів не погоджується із розрахунком пені суду першої інстанції, та зазначає, що правомірним є нарахування пені за несвоєчасну сплату орендних платежів лише за період з квітня 2015 по 22.07.2015 (закінчення строку дії договору оренди).

Здійснивши власний розрахунок пені за період з квітня 2015 по 22.07.2015, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що до стягнення з відповідача підлягає пеня в розмірі 2062,14 грн.

Іншої угоди, якою б було забезпечено неустойкою виконання відповідачем грошового зобов'язання після припинення дії договору сторонами спору суду не надано.

Аналогічна позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України № 57/128 від 02.07.2014.

Таким чином, позов в частині стягнення з відповідача пені неправомірно повністю був задоволений Господарським судом міста Києва до стягнення, а тому в цій частині рішення суду підлягає скасуванню.

Щодо нарахування позивачем 3% річних за прострочення сплати відповідачем орендної плати, колегія суддів зазначає, що частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, як встановлено вище, відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання, а тому наявні підстави для застосування до нього відповідальності шляхом стягнення з відповідача 3 % річних.

Колегія суддів, здійснивши перевірку розрахунку 3% річних, наданого позивачем та здійснено судом першої інстанції, приходить до висновку, що місцевим судом правомірно задоволена вимога про стягнення 3% річних в розмірі 282,31 грн.

Згідно зі статтею 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п.3 ч.1. ст. 103 ГПК України, апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має права скасувати рішення повністю або частково і прийняте нове рішення.

Враховуючи положення ст. 104 ГПК України, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 01.03.2016 у справі № 910/33143/15 підлягає скасуванню в частині.

Зважаючи на те, що апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, судові витрати за подання апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 ГПК України, покладається на сторін пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Господарського суду міста Києва від 01.03.2016 у справі № 910/33143/15 - скасувати частково. Викласти резолютивну частину рішення в наступній редакції:

«Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_1; реєстраційний номер облікової картки фізичної особи - платника податків: НОМЕР_1) з будь-якого рахунку, виявленого під час виконання даного рішення суду, на користь комунального підприємства "Київський метрополітен" (03056, м. Київ, просп. Перемоги, 35; ідентифікаційний код: 03328913): 32788,45 грн. заборгованості з орендної плати; 2062,14 грн. пені; 282,31 грн. 3 % річних та 1218 грн. судового збору.

В іншій частині позову відмовити».

Стягнути з Комунального підприємства "Київський метрополітен" (03056, м. Київ, просп. Перемоги, буд. 35; ідентифікаційний код: 03328913) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_1; реєстраційний номер облікової картки фізичної особи - платника податків: НОМЕР_1) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 108,36 грн.

Видати судові накази. Видачу наказів доручити Господарському суду міста Києва.

Матеріали справи № 910/33143/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді В.В. Андрієнко

С.І. Буравльов