РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.05.2016Справа №910/3937/16

За позовом Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Івано-Франківськгаз»
доПублічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»
простягнення 1510569 грн. 94 коп.

Суддя Отрош І.М.

Представники сторін:

від позивача: Замкова М.О. - представник за довіреністю б/н від 12.01.2016;

від відповідача: Остапенко В.М. - представник за довіреністю № 14-106 від 18.04.2014.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

09.03.2016 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Івано-Франківськгаз» з вимогами до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про стягнення 1510569 грн. 94 коп., з яких 33448 грн. 99 коп. 3% річних та 1477120 грн. 95 коп. інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення норм чинного законодавства України та укладеного між сторонами Договору на розподіл природного газу № 14-33-ПР від 30.01.2014 несвоєчасно оплачував поставлений позивачем у період з лютого 2014 року по грудень 2015 року природній газ, у зв'язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача за прострочення виконання грошового зобов'язання 3% річних у розмірі 33448 грн. 99 коп. за загальний період з 21.04.2014 по 04.09.2015 та інфляційні втрати у розмірі 1477120 грн. 95 коп. за загальний період нарахування з лютого 2014 року по червень 2015 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.03.2016 порушено провадження у справі № 910/3937/16; розгляд справи призначено на 29.03.2016.

У судовому засіданні 29.03.2016, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 15.04.2016.

У судовому засіданні 15.04.2016 представник позивача подав уточнені розрахунку 3% річних та інфляційних втрат; у судовому засіданні 15.04.2016, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 26.04.2016.

У судовому засіданні 26.04.2016 представник відповідача подав власний розрахунок інфляційних втрат за прострочення оплати відповідачем наданих позивачем послуг за Договором на розподіл природного газу № 14-33-ПР від 30.01.2014.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.04.2016, відповідно до статті 69 Господарського процесуального кодексу України, продовжено строк розгляду спору на п'ятнадцять днів та, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 24.05.2016.

23.05.2016 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли письмові пояснення на наданий відповідачем контррозрахунок інфляційних втрат, в яких позивач вказав на необґрунтованість наданого відповідачем розрахунку інфляційних втрат.

24.05.2016 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що він є гарантованим постачальником природного газу та п.п. 5.6, 5.7 договору сторони погодили, що якщо замовник є гарантованим постачальником, то замовник здійснює оплату послуг з транспортування газу в місяці, у якому здійснюється транспортування газу, шляхом щоденного перерахування коштів на рахунок газорозподільного підприємства в порядку, установленому алгоритмом розподілу коштів, який затверджується НКРЕКП (постанова НКРЕ від 02.08.12 № 1000 "Про затвердження Алгоритму розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання гарантованих постачальників природного газу"). Враховуючи викладене, відповідач зазначає, що кожного дня надходили та надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання кошти та відповідно встановленого НКРЕ алгоритму вони автоматично кожного дня розподілялись між учасниками господарських відносин; всі сплачені кошти зараховувались в погашення існуючої заборгованості; НКРЕКП затверджує відсоток розподілу коштів, контролює надходження їх та розрахунки відповідача за надані послуги, відповідач не може вплинути на дію алгоритму; позивач не звертався до НКРЕКП щодо застосування коригувального коефіцієнту до нормативу перерахування коштів позивача; позивач не звертався до відповідача із претензіями щодо досудового мирного врегулювання спору. Крім того, відповідач зазначив щодо необґрунтованості наданого позивачем розрахунку 3% річних з огляду на невідповідність інформації щодо сум та дат здійснення відповідачем оплат за Договором на розподіл природного газу № 14-33-ПР від 30.01.2014, вказаної позивачем, та інформації, яка зазначена відповідачем у довідці по операціями підприємства (копія довідки долучена відповідачем до матеріалів справи).

У судовому засіданні 24.05.2016 позивачем було подано клопотання про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якого позивач просив суд стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 36866 грн. 21 коп. та інфляційні втрати у розмірі 1599331 грн. 38 коп.

Відповідно до частини 4 статті 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Нормами частини 6 статті 22 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд не приймає відмови від позову, зменшення розміру позовних вимог, визнання позову відповідачем, якщо ці дії суперечать законодавству або порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси.

Відповідно до пункту 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 року № 18 визначено, що під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Згідно з п. 2.8 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» від 21.02.2013 № 7 у разі коли позивач на підставі частини четвертої статті 22 ГПК до прийняття рішення зі справи збільшив розмір позовних вимог чи до початку розгляду справи по суті змінив предмет або підставу позову, в зв'язку з чим зросла ціна позову, він відповідно до абзацу другого частини другої статті 6 Закону повинен сплатити недоплачену в зв'язку з цим суму судового збору до звернення з відповідною заявою до господарського суду.

Розглянувши у судовому засіданні 24.05.2016 подану позивачем заяву про збільшення позовних вимог, суд не прийняв її до розгляду, оскільки позивачем не подано доказів сплати судового збору за у встановленому законодавством порядку збільшення позовних вимог.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», з 1 січня 2016 року мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становить 1378 грн. 00 коп.

Згідно з пунктом 2 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру ставка судового збору встановлюється в розмірі 1 мінімальної заробітної плати, а за подання позовної заяви майнового характеру - 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальної заробітної плати.

Судом встановлено, що при зверненні Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Івано-Франківськгаз» з даним позовом до суду про стягнення Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» заборгованості у розмірі 1510569 грн. 94 коп. (33448 грн. 99 коп. 3% річних та 1477120 грн. 95 коп. інфляційних втрат) позивачем було сплачено судовий збір у розмірі, встановленому чинним законодавством, а саме у сумі 22658 грн. 55 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 428 від 26.02.2016.

З огляду на подану позивачем заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просив суд стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 36866 грн. 21 коп. та інфляційні втрати у розмірі 1599331 грн. 38 коп., що разом становить 1636197 грн. 59 коп., загальна сума судового збору, яка підлягає сплаті позивачем, становить 24542 грн. 96 коп. (1636197 грн. 59 коп. * 1,5%).

Однак, позивачем не надано суду доказів доплати (сплати) судового збору у зв'язку з поданням заяви про збільшення розміру позовних вимог, що становить 1884 грн. 41 коп. (24542 грн. 96 коп. - «мінус» 22658 грн. 55 коп.), у зв'язку з чим суд не приймає до розгляду подану позивачем заяву про збільшення позовних вимог.

При цьому, суд зазначає, що позивач неодноразово мав можливість завчасно подати заяву про збільшення позовних вимог та відповідні докази сплати судового збору з огляду на тривалий розгляд справи у суді.

Представник позивача у судовому засіданні 24.05.2016 надав усні пояснення по справі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 24.05.2016 надав усні пояснення по справі, проти задоволення позову заперечив.

У судовому засіданні 24.05.2016 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

30.01.2014 між Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації «Івано-Франківськгаз» (газорозподільне підприємство) та Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (замовник) укладено Договір на розподіл природного газу № 14-33-ПР, відповідно до умов якого газорозподільне підприємство зобов'язується надавати замовнику послуги з транспортування природного газу газорозподільними мережами до межі балансової належності об'єктів замовника або його споживачів відповідно до актів розмежування балансової належності газопроводів та експлуатаційної відповідальності сторін, а замовник зобов'язується сплатити газорозподільному підприємству вартість послуги з транспортування природного газу у розмірі, строки та порядку, передбачені умовами договору.

Відповідно до п. 3.1 Договору на розподіл природного газу № 14-33-ПР від 30.01.2014 договірні обсяги транспортування природного газу замовника ГРМ (газорозподільні мережі) визначаються в Додатку № 1 до договору.

Відповідно до Додатку № 1 до договору (Договірні обсяги транспортування природного газу замовника ГРМ на 2014 рік) в редакції Додаткової угоди № 1 від 03.12.2014 газорозподільне підприємство здійснює протягом лютого 2014 - 2015 років транспортування природного газу газорозподільними мережами в обсязі 58050,491 тис. куб у тому числі за місяцями та кварталами: у тому числі у 2014 році: у лютому - 1663,194 тис. куб.м.; у березні - 5539,953 тис. куб.м.; у квітні - 1019,722 тис. куб.м.; у травні - 423,919 тис. куб.м.; у червні - 194,400 тис. куб.м.; у липні - 251,014 тис. куб.м.; у серпні - 3850,024 тис. куб.м.; у вересні - 199,483 тис. куб.м.; у жовтні - 858,782 тис. куб.м.; у листопаді - 3150,000 тис. куб.м.; у грудні - 8550,000 тис. куб.м.; у 2015 році: у січні - 13500,000 тис. куб.м.; у лютому - 9950,000 тис. куб.м.; у березні - 1000,000 тис. куб.м.; у квітні - 1000,000 тис. куб.м.; у травні - 500,000 тис. куб.м.; у червні - 500,000 тис. куб.м.; у липні - 500,000 тис. куб.м.; у серпні 500,000 тис. куб.м.; у вересні - 500,000 тис. куб.м.; у жовтні - 900,000 тис. куб.м.; у листопаді - 500,000 тис. куб.м.; у грудні - 2000,000 тис. куб.м.

Згідно з п. 3.6 Договору на розподіл природного газу № 14-33-ПР від 30.01.2014 обсяг протранспортованого природного газу ГРМ підтверджується підписаним сторонами актом наданих послуг з транспортування природного газу ГРМ, що оформлюється на підставі даних комерційних вузлів обліку.

Відповідно до п. 3.10 Договору на розподіл природного газу № 14-33-ПР від 30.01.2014 акти наданих послуг є підставою для остаточних розрахунків замовника з газорозподільним підприємством.

Відповідно до п. 5.1 Договору на розподіл природного газу № 14-33-ПР від 30.01.2014 розрахунки за послуги з транспортування природного газу ГРМ здійснюються за тарифом на транспортування природного газу розподільними трубопроводами за 1000 куб.м., встановленим для газорозподільного підприємства Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики.

Відповідно до п. 5.3 Договору на розподіл природного газу № 14-33-ПР від 30.01.2014 місячна вартість послуг з транспортування природного газу ГРМ визначається як добуток тарифу на загальний обсяг про транспортованого природного газу, розрахованого на умовах, визначених у розділі IV договору, та податку на додану вартість.

Відповідно до п. 11.1 Договору на розподіл природного газу № 14-33-ПР від 30.01.2014 ( в редакції Додаткової угоди № 1 від 03.12.2014) договір набирає чинності з дня його підписання та скріплення підписів уповноважених представників сторін печатками та розповсюджує свою дію на відносини сторін, що склались з 01.02.2014 і діє в частині надання послуг до 31.12.2015, а в частині проведення розрахунків за надані газорозподільним підприємством послуги - до повного виконання замовником своїх зобов'язань за цим договором. Договір вважається продовженим на аналогічний період, якщо за місяць до закінчення строку дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов. При цьому сторони повинні переоформити додаток до договору, в якому визначити планові обсяги газу на продовжений строк.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки, та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України «Про ринок природного газу» транспортування природного газу здійснюється на підставі та умовах договору транспортування природного газу в порядку, передбаченому кодексом газотранспортної системи та іншими нормативно-правовими актами. За договором транспортування природного газу оператор газотранспортної системи зобов'язується забезпечити замовнику послуги транспортування природного газу на період та умовах, визначених у договорі транспортування природного газу, а замовник зобов'язується сплатити оператору газотранспортної системи встановлену в договорі вартість послуг транспортування природного газу.

Судом встановлено, що за період з лютого 2014 року по грудень 2015 року позивач надав відповідачу послуги з транспортування природного газу на загальну суму 17487179 грн. 48 коп., що підтверджується відповідними актами наданих послуг за вказаний період, які підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками юридичних осіб (належним чином засвідчені копії долучено позивачем до позовної заяви) та відображено у долученій позивачем до матеріалів справи у судовому засіданні 29.03.2016 оборотно-сальдовій відомості (картка по рахунку), яка підписана головою правління та головним бухгалтером позивача та скріплена печаткою Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Івано-Франківськгаз».

Судом встановлено, що відповідач у повному обсязі здійснив оплату за надані позивачем послуги з транспортування природного газу за Договором на розподіл природного газу № 14-33-ПР від 30.01.2014 та при цьому, між сторонами відсутній спір щодо обсягів наданих позивачем послуг та розміру сплачених відповідачем грошових коштів за такі послуги за Договором на розподіл природного газу № 14-33-ПР від 30.01.2014.

Однак, позивач у позовній заяві стверджує, що відповідач несвоєчасно проводив розрахунки за надані позивачем послуги з транспортування природного газу за Договором на розподіл природного газу № 14-33-ПР від 30.01.2014, у зв'язку з чим позивач за прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання просить суд стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 33448 грн. 99 коп. та інфляційні втрати у розмірі 1477120 грн. 95 коп.

Судом встановлено, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 705 від 25.07.2012 «Про визначення гарантованих постачальників природного газу» гарантованим постачальником природного газу для промислових споживачів, річний обсяг споживання природного газу яких перевищує 3 млн. куб. метрів, та підприємств, що здійснюють виробництво теплової енергії, є Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", що в установленому порядку отримала ліцензію на постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом.

Згідно з п. 5.6 Договору на розподіл природного газу № 14-33-ПР від 30.01.2014 (разом із доповненнями, внесеними Додатковою угодою № 1 від 03.12.2014) у випадку, якщо замовник є гарантованим постачальником, замовник здійснює оплату послуг з транспортування газу у місяці, в якому здійснюється транспортування газу, шляхом щоденного перерахування коштів на рахунок газорозподільного підприємства в порядку, встановленому алгоритмом розподілу коштів, який затверджується Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики. Остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться замовником до двадцятого числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акту наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Таким чином, відповідач у будь-якому випадку повинен був остаточно (у повному обсязі) розраховуватись за надані позивачем послуги з транспортування природного газу у строк до 20 числа місяця, наступного за звітним.

При цьому, суд вважає необгрунтованими твердження відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, щодо застосування Алгоритму розподілу коштів, затвердженого постановою НКРЕКП від 02.08.2012 № 1000, з огляду на те, що вказаний алгоритм не впливає на домовленість сторін за договором щодо строків проведення оплат вартості наданих позивачем послуг з транспортування природного газу, не є підставою для звільнення відповідача від відповідальності за порушення строків остаточного розрахунку за вже надані послуги, оскільки вказаний алгоритм визначає саме послідовність дій підприємств та банків при надходження коштів за надані послуги з розподілу природного газу на розподільні рахунки підприємств, але не змінює домовленість сторін договору щодо строків (до 20 числа місяця, наступного за звітним) та обов'язку оплати вартості вже наданих послуг та не припиняє зобов'язань боржника щодо сплати боргу.

Водночас, пунктом 1.2 Алгоритму розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання гарантованих постачальників природного газу встановлено, що дія цього алгоритму не поширюється на відносини, пов'язані з остаточним розрахунком гарантованого постачальника природного газу та його структурних підрозділів із власником природного газу, газотранспортними, газорозподільними підприємствами відповідно до умов укладених договорів та погашенням заборгованості споживачів за спожитий природний газ.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідач повинен був остаточно (у повному обсязі) розраховуватись за надані позивачем послуги з транспортування природного газу у строк до 20 числа місяця, наступного за звітним.

Судом встановлено, що відповідач у повному обсязі оплатив надані позивачем за період з лютого 2014 року по грудень 2015 року послуги з транспортування природного газу за Договором на розподіл природного газу № 14-33-ПР від 30.01.2014, що не оспорюється сторонами.

Однак, як вбачається із долученої позивачем до матеріалів справи оборотно-сальдової відомості, відповідач здійснював оплату з порушенням строків, погоджених сторонами у п. 5.6 Договору на розподіл природного газу № 14-33-ПР від 30.01.2014.

При цьому, суд зазначає, що неодноразово (ухвалою від 12.03.2016 та у судових засіданнях 29.03.2016, 15.04.2016, що відображено у протоколах судових засідань) зобов'язував відповідача надати суду належні докази здійснення ним оплат за Договором на розподіл природного газу № 14-33-ПР від 30.01.2014 (банківські виписки, платіжні доручення, тощо), однак, відповідач вимог суду не виконав, доказів здійснення ним оплат за Договором на розподіл природного газу № 14-33-ПР від 30.01.2014 суду не надав, з огляду на що суд приймає у якості належного та допустимого доказу здійснення відповідачем оплат (а саме, у якості належного доказу у підтвердження дат та сум оплат) долучену позивачем у судовому засіданні 29.03.2016 до матеріалів справи оборотно-сальдову відомість, яка підписана головою правління та головним бухгалтером позивача і скріплена печаткою Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Івано-Франківськгаз».

При цьому, щодо долученої відповідачем до матеріалів справи через канцелярію суду 24.05.2016 власної оборотно-сальдової відомості, суд позбавлений підстав приймати її у якості належного та допустимого доказу здійснених відповідачем оплат (сум та дат), оскільки подана відповідачем оборотно-сальдова відомість не підписана уповноваженими представниками відповідача та не містить печатки юридичної особи Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України».

При цьому, відповідач не позбавлений був права надати суду копії платіжних доручень та банківських виписок у підтвердження обставин щодо дат і сум, проведених ним оплат.

Що стосується тверджень відповідача, що сплачені ним грошові кошти зараховувалися в рахунок погашення найдавнішої заборгованості, суд зазначає таке.

Так, відповідно до п. 5.7 Договору на розподіл природного газу № 14-33-ПР від 30.01.2014 у разі виникнення у замовника заборгованості з оплати послуг з транспортування природного газу ГРМ сторони за взаємною згодою та у порядку, передбаченому законодавством України, складають графік погашення заборгованості, який є додатком до договору. У разі відсутності графіка погашення заборгованості газорозподільне підприємство має право грошові кошти, отримані від замовника за послуги з транспортування природного газу ГРМ в поточному розрахунковому періоді, зарахувати в рахунок погашення існуючої заборгованості замовника з найдавнішим строком її виникнення.

Суд зазначає, що зарахування здійснених відповідачем оплат в рахунок погашення найдавнішої заборгованості у випадку відсутності графіка погашення заборгованості є правом, а не обов'язком позивача.

При цьому, як вбачається з розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, долучених позивачем до позовної заяви, позивач не зараховував здійснені відповідачем оплати в рахунок погашення найдавнішої заборгованості, а здійснював зарахування відповідно до вказаного відповідачем призначення платежу (призначення платежу відображено в оборотно-сальдовій відомості, яка долучена позивачем до позовної заяви).

Відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами призначення платежу, яке вказано в оборотно-сальдовій відомості, наданій позивачем, зокрема відповідачем не надано суду копій платіжних доручень чи банківських виписок, що підтверджують факт здійснення ним оплат за Договором на розподіл природного газу № 14-33-ПР від 30.01.2014.

При цьому, суд вважає обґрунтованим порядок зарахування позивачем здійснених відповідачем оплат за договором, що також не суперечить Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, яка затверджена постановою Національного банку України від 21.01.2004 № 22, з огляду на зазначення відповідачем чіткого призначення платежу.

Що стосується тверджень відповідача, що позивач не звертався до НКРЕКП щодо застосування коригування коефіцієнту до нормативу перерахування коштів, суд зазначає, що такий обов'язок умовами договору на позивача не покладено.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У зв'язку з простроченням виконання відповідачем грошового зобов'язання з оплати вартості наданих позивачем послуг з транспортування природного газу, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 33448 грн. 99 коп. за загальний період нарахування з 21.04.2014 по 04.09.2015 з урахуванням здійснених відповідачем оплат (відповідно до розрахунку, долученого до позовної заяви)

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з пунктом 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, суд дійшов висновку в його обґрунтованості, у зв'язку з чим позовні вимоги Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Івано-Франківськгаз» в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 3% річних у розмірі 33448 грн. 99 коп. підлягають задоволенню у повному обсязі.

Крім того, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача інфляційні втрати у розмірі 1477120 грн. 95 коп. за загальний період нарахування з лютого 2014 року по червень 2015 року з урахуванням здійснених відповідачем оплат (відповідно до розрахунку, долученого до позовної заяви).

Згідно з положеннями пунктів 3.1 та 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При цьому, суд не враховує інформацію, викладену у листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р, щодо порядку нарахування інфляційних втрат, оскільки вона суперечить правовій позиції, викладеній у постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» (п. 3.2 постанови), прийнятій пізніше.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат, суд дійшов висновку в його необгрунтованості, оскільки позивачем не враховано, що індекс інфляції є місячним показником, та для його застосуванню за певний (конкретний) місяць необхідно існування певної суми заборгованості протягом усього місяця.

Тобто, наприклад, при виникненні заборгованості з 21 квітня 2014 року, застосування індексу інфляції за квітень 2014 року на суму боргу є безпідставним, оскільки така заборгованість існує менше місяця.

Крім того, при визначенні інфляційних втрат необхідно враховувати також і показники дефляції (показник індексу інфляції становить менше одиниці), які існували у період існування заборгованості.

Як вбачається з долученого позивачем до позовної заяви розрахунку інфляційних втрат, вищевказаних вимог позивачем при здійсненні розрахунку дотримано не було, з огляду на що суд здійснив власний розрахунок інфляційних втрат за прострочення оплати відповідачем наданих послуг за Договором на розподіл природного газу № 14-33-ПР від 30.01.2014 (з урахуванням здійснених відповідачем оплат).

Акт наданих послуг Період заборгованостіСума боргу (станом на кінець місяця, в якому здійснюється нарахування інфляційних втрат), грн. Індекс інфляціїІнфляційне збільшення суми боргу, грн.
№ 3-ПР від 31.03.2014 на суму 1893999 грн. 13 коп.20.04.2014 - 18.08. грн. 51 коп. (станом на кінець травня 2014 року)1,03820728 грн. 68 коп.
421789 грн. 60 коп. (станом на кінець червня 2014 року)1,014217 грн. 90 коп.
305744 грн. 54 коп. (станом на кінець липня 2014 року)1,0041226 грн. 98 коп.
№ 4-ПР від 30.04.2014 на суму 348622 грн. 56 коп.20.05.2014 - 18.08. грн. 56 коп. (станом на кінець червня 2014 року)1,013486 грн. 23 коп.
348622 грн. 56 коп. (станом на кінець липня 2014 року)1,0041394 грн. 49 коп.
№ 5-ПР від 31.05.2014 на суму 178402 грн. 07 коп.20.06.2014 - 18.08. грн. 07 коп. (станом на кінець липня 2014 року)1,004713 грн. 61 коп.
№ 1-ПР від 31.01.2015 на суму 3055752 грн. 06 коп.20.02.2015 - 21.04.8 грн. 79 коп. (станом на кінець березня 2015 року) 1,108208896 грн. 71 коп.
№ 2-ПР від 28.02.2015 на суму 2539076 грн. 28 коп.20.03.2015 - 30.07.7 грн. 88 коп. (станом на кінець квітня 2015 року) 1,14176401 грн. 10 коп.
1005084 грн. 44 коп. (станом на кінець травня 2015 року) 1,02222111 грн. 86 коп.
304470 грн. 47 коп. (станом на кінець червня 2015 року) 1,0041217 грн. 88 коп.
№ 30ПР від 31.03.2015 на суму 708896 грн. 57 коп.20.04.2015 - 17.08. грн. 57 коп. (станом на кінець травня 2015 року) 1,02215595 грн. 72 коп.
708896 грн. 57 коп. (станом на кінець червня 2015 року) 1,0042835 грн. 59 коп.
578941 грн. 73 коп. (станом на кінець липня 2015 року) 0,99-5789 грн. 42 коп.
№ 4-ПР від 30.04.2015 на суму 241878 грн. 95 коп. 20.05.2015 - 01.09. грн. 95 коп. (станом на кінець червня 2015 року) 1,004967 грн. 52 коп.
241878 грн. 95 коп. (станом на кінець липня 2015 року) 0,99-2418 грн. 79 коп.
37434 грн. 12 коп. (станом на кінець серпня 2015 року) 0,992-299 грн. 47 коп.
№ 5-ПР від 31.05.2015 на суму 52728 грн. 95 коп.20.06.2015 - 01.09.201552728 грн. 95 коп. (станом на кінець липня 2015 року) 0,99-527 грн. 29 коп.
52728 грн. 95 коп. (станом на кінець серпня 2015 року) 0,992-421 грн. 83 коп.
№ 6-ПР від 30.06.2015 на суму 31970 грн. 10 коп.20.07.2015 - 04.09.201531970 грн. 10 коп. (станом на кінець серпня 2015 року)0,992-255 грн. 76 коп.
Всього:450081 грн. 69 коп.
Що стосується нарахування інфляційних втрат за прострочення оплати відповідачем наданих позивачем послуг за Договором на розподіл природного газу № 14-33-ПР від 30.01.2014 за інші місяці (лютий 2014 року, червень 2014 року - грудень 2014 року, липень 2015 року - грудень 2015 року) суд зазначає, що підстави для нарахування інфляційних втрат за вказані місяці надання послуг відсутні, оскільки оплата була здійснена відповідачем до дати виникнення права на нарахування інфляційних втрат (тобто, відсутнє було прострочення протягом місяця або більшого періоду).

Таким чином, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Івано-Франківськгаз» в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» інфляційних втрат у розмірі 1477120 грн. 95 коп. підлягають частковому задоволенню у розмірі 450081 грн. 69 коп.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01601, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, буд. 6; ідентифікаційний код: 20077720) на користь Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Івано-Франківськгаз» (76010, Івано-Франківська обл., м. Івано-Франківськ, вул. Ленкавського, буд. 20; ідентифікаційний код: 03361046) 3% річних у розмірі 33448 (тридцять три тисячі чотириста сорок вісім) грн. 99 коп., інфляційні втрати у розмірі 450081 (чотириста п'ятдесят тисяч вісімдесят одна) грн. 69 коп. та судовий збір у розмірі 7252 (сім тисяч двісті п'ятдесят дві) грн. 96 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набранням рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 30.05.2016

Суддя І.М. Отрош