РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2016 року Справа № 906/67/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Юрчук М.І., суддя Крейбух О.Г. , суддя Демидюк О.О.

при секретарі судового засідання: Михальчук В.К.

за участю представників сторін:

позивача: представник не з'явився

відповідача: представник ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача - ОСОБА_2 акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення господарського суду Житомирської області від 07.04.16р. у справі № 906/67/16 (суддя Гансецький В.П.)

за позовом ОСОБА_2 акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до відповідача ОСОБА_2 акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Коростишівгаз"

про стягнення 554681,26 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області у справі №906/67/16 від 07.04.16р. позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Коростишівгаз" на користь ОСОБА_2 акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - 803,99 грн. 3% річних за неналежне виконання умов договору купівлі-продажу природного газу № 14/2222/11 від 30.09.11р. та 12,06 грн. судового збору.

В решті позову відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що всупереч Закону України "Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу" від 23.06.05р. № 2711-IV позивачем були нараховані інфляційні втрати у сумі 499832,29 за період з січня 2013 року по червень 2015 року, тобто до 1 вересня 2015 року, коли діяла процедура погашення заборгованості, у зв'язку з цим, суд відмовив у задоволенні стягнення інфляційних нарахувань.

Суд першої інстанції визнав обгрунтованою заявлену до стягнення суму 803,99 грн - 3% річних, яка була нарахована позивачем з 01.09.2015р. по 15.09.15р. включно. А в решті суми 3% річних, починаючи з 03.01.13р. по 31.08.15р. суд відмовив відповідно до пп. 3.4 ст. 3 Закону України "Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу" від 23.06.05р. № 2711-IV, оскільки виконання рішення суду у справі № 906/178/13-г було зупинене виконавчою службою, а не бездіяльністю боржника.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до Рівненського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції від 07.04.16р. у справі 906/67/16 в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення 3% річних у розмірі 54 044,98 грн. та інфляційних втрат у розмірі 499 832,29 грн. та прийняти в цій частині нове рішення, яким задоволити позовні вимоги. В іншій частині рішення залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню. Крім того, апелянт, як на підставу скасування рішення суду першої інстанції, посилається на те, що судом неправильно застосовано норми Закону України "Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу".

Зазначає, що вирішення питань про зупинення виконавчого провадження не змінює (припиняє) договірні правовідносини сторін щодо строків виконання зобов'язання, і зупинення провадження стосується лише зміни строків примусового виконання рішення, що визначені у Законі України "Про виконавче провадження", позивач вважає, що зупинення виконавчого провадження не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання у строки, визначені у договорі, та не позбавляє кредитора права на отримання компенсації згідно з вимогами ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки під час зупинення виконавчого провадження інфляційні процеси тривають, грошове зобов'язання залишається повністю або частково невиконаним і негативний вплив такої ситуації на позивача потребує відповідної компенсації згідно з вимогами ч. 2 ст. 625 ЦК України (п. 7.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" із змінами та доповненнями).

Таким чином, апелянт зазначає, що висновок суду про те, що інфляційні втрати та 3% річних нараховані на час зупинення виконавчого провадження суперечать нормам ст. 625 ЦК України не грунтуються на нормах Закону України "Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу" та суперечать позиції Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань".

Також посилається на інформаційний лист Вищого господарського суду України від 21.11.2011р. №01-06/1624/2011 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права", постанову Вищого господарського суду України від 14.09.2010р. №36/358, від 16.02.2011р. №17/177-10 та постанову Верховного суду України від 04.07.2011р. №13/210/10.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 10.05.2016р. у справі 906/67/16 апеляційну скаргу ОСОБА_2 акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" прийнято до провадження та призначено до розгляду на 25.05.2016р. об 15:00 год.

Представником відповідача подано відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого він просить суд рішення господарського суду Житомирської області від 07.04.16р. залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення з підстав, викладених у відзиві.

Позивач в судове засідання 25.05.2016р. не зявився, про час і місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 153).

Як роз'яснив Пленум Вищого господарського суду України у п.п. 3.9.1., 3.9.2. постанови від 26.12.2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог ч. 1 ст. 64 та ст. 87 ГПК. За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Норма статті 22 Господарського процесуального кодексу України вказує на те, що брати участь в господарських засіданнях - це право, а не обов'язок сторін.

Оскільки, явка представника позивача в судове засідання обов'язковою не визнавалася, представник позивача був належним чином повідомлений про день, час і місце розгляду апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги без участі представника позивача.

У судовому засіданні 25.05.2016р. представник відповідача заперечив доводи та вимоги апеляційної скарги, вважає їх безпідставними та необґрунтованими. Рішення, прийняте судом першої інстанції, вважає законним та обґрунтованим, тому просив суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Рівненський апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення представника відповідача у судовому засіданні, розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, дослідивши наявні матеріали справи, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає, що рішення господарського суду Житомирської області від 07.04.16р. у даній справі слід залишити без змін, а апеляційну скаргу скаржника - без задоволення, виходячи з наступного.

Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі (ч. 2 ст. 101 ГПК України).

Аналізуючи надані докази, оцінюючи їх у сукупності, колегією суддів апеляційної інстанції взято до уваги наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 30.09.2011р. між Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" (позивач, за договором продавець) та ОСОБА_2 акціонерним товариством "Коростишівгаз" (відповідач, за договором покупець) укладено договір №14/2222/11 на купівлю-продаж природного газу, за умовами якого продавець зобов'язується передати у власність покупцю у ІV кварталі 2011року та у 2012 році імпортований природний газ для потреб суб'єктів господарювання, які виробляють теплову енергію, у тому числі блочних (модульних) котелень, установлених на дахові та прибудованих (в обсягах природного газу, що використовується для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями та іншими споживачами), та використовується теплогенеруючими (теплопостачальними) підприємствами на власні потреби та втрати, а покупець зобов'язується приймати та оплачувати газ на умовах цього Договору (а.с. 14-18).

Згідно актів приймання-передачі природного газу за період з жовтня 2011 року по лютий 2012 року позивач передав (поставив) відповідачу природний газ на загальну суму 2338652,53 грн. (а.с. 23-27).

Рішенням господарського суду Житомирської області від 18.04.2013р. у справі №906/178/13-г за позовом ОСОБА_2 акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до ОСОБА_2 акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Коростишівгаз" про стягнення 1180300,87 грн. встановлено факт неналежного виконання ПАТ по газопостачанню та газифікації "Коростишівгаз" умов договору купівлі-продажу природного газу №14/2222/11 від 30.09.2011р. в частині оплати отриманого природного газу та стягнуто з останнього - 716644,77 грн. заборгованості, з яких: 652132,57 грн. основного боргу, 26821,89 грн. пені, 7063,67 грн. інфляційних та 30626,64 грн. 3% річних, а також 15584,64 грн. судового збору (а.с. 98-100).

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 27.05.2013р. рішення господарського суду Житомирської області від 18.04.2013р. змінено в частині стягнення пені - стягнуто 44703,15 грн. пені. (а.с. 101-103).

Як було встановлено судом першої інстанції, підставою для звернення позивача з позовом слугувало те, що відповідачем не було виконано рішення господарського суду Житомирської області від 18.04.13р. у справі № 906/178/13-г в частині сплати основного боргу за отриманий природний газ, поставлений у період з листопада 2011 року по лютий 2012 року, тому, посилаючись, зокрема, на ч. 2 ст. 625 ЦК України, заявив до стягнення штрафні санкції, з яких 499832,29 грн. інфляційних нарахувань та 54848,97 грн. 3% річних.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу (надалі - ЦК) України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У відповідності до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу (надалі - ГК) України, господарський договір є підставою виникнення господарських зобов'язань.

Як вбачається з матеріалів справи, правовідносини між сторонами виникли на підставі Договору купівлі-продажу природного газу №14/2222/11 від 30.09.2011р.

Частиною 1 статті 179 ГК України визначено, що майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і не господарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

В силу зобов'язання боржник зобов'язаний вчинити на користь кредитора певну дію, в тому числі сплатити борг, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України, ч. 1 ст. 173 ГК України).

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно ч. 1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання (ч. 2 ст. 193 ГК України).

Відповідно до ст. 202 ГК України, господарське зобов'язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов'язання; у разі поєднання управненої та зобов'язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами. Господарське зобов'язання припиняється також у разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду. До відносин щодо припинення господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Таким чином, чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з прийняттям судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Згідно пп. 7.1 Договору купівлі-продажу природного газу №14/2222/11 від 30.09.2011р., за невиконання або неналежне виконання договірних зобов'язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених чинним законодавством України, а також цим договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, наведена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Згідно п. 7.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013р. зазначено, що саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Таким чином, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, рішення господарського суду Житомирської області від 18.04.13р. та постанова Рівненського апеляційного господарського суду від 27.05.13р. у справі №906/178/13-г, які набрали законної сили, мають преюдиційне значення для вирішення спору у даній справі.

Судом апеляційної інстанції встановлено та як підтверджується матеріалами справи, відповідач включений до Переліку підприємств паливно-енергетичного комплексу, які прийняли рішення про участь у процедурі погашення заборгованості та відповідають вимогам пункту 1.1 статті 1 Закону України "Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу" від 23.06.05р. № 2711-IV затвердженого наказом Міністерства палива та енергетики України від 10.11.2005р. №568 під №133 (а.с. 67-96), та відповідно на строк участі підприємств паливно-енергетичного комплексу у процедурі погашення заборгованості підлягають зупиненню виконавчі провадження та заходи примусового виконання рішень щодо цього підприємства, що підлягають виконанню в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Також в матеріалах справи містяться постанови відділу державної виконавчої служби Коростишівського районного управління юстиції від 02.09.2014р., згідно яких зупинені виконавчі провадження за №40024358 та №38969249 з примусового виконання наказів у справі № 906/178/13-г від 27.05.2013р. та від 14.06.2013р. (а.с. 97).

Згідно преамбули Закону України "Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу" від 23.06.05р. № 2711-IV, цей Закон визначає комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу. Метою цього Закону є сприяння поліпшенню фінансового становища підприємств паливно-енергетичного комплексу, запобіганню їх банкрутству та підвищенню рівня інвестиційної привабливості шляхом урегулювання процедурних питань та впровадження механізмів погашення заборгованості, надання суб'єктам господарської діяльності права їх застосування, визначення порядку взаємодії органів державної влади та органів місцевого самоврядування, розпорядників бюджетних коштів із суб'єктами господарської діяльності щодо застосування механізмів погашення заборгованості.

Відповідно до п. 1.1 ст. 1 вищезазначеного Закону, підприємства паливно-енергетичного комплексу - гірничі підприємства (шахти, рудники, копальні, кар'єри, розрізи, збагачувальні фабрики), газодобувні підприємства, котельні, підключені до магістральних теплових мереж, а також підприємства, які на дату виникнення заборгованості мали ліцензію хоча б з одного виду діяльності: виробництва електричної енергії; передачі електричної енергії магістральними та міждержавними електричними мережами; передачі електричної енергії місцевими (локальними) електричними мережами; постачання електричної енергії за регульованим тарифом; оптового постачання електричної енергії; транспортування природного газу магістральними трубопроводами; транспортування природного і нафтового газу розподільними трубопроводами; транспортування нафтопродуктів магістральними трубопроводами; постачання природного газу за регульованим тарифом.

Відповідно до пп. 3.4 ст. 3 вказаного Закону, процедура погашення заборгованості підприємствами паливно-енергетичного комплексу діє до 1 вересня 2015 року, крім державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", що має стратегічне значення для енергетичної безпеки держави, для якого процедура погашення заборгованості діє до 1 січня 2016 року.

Згідно абз. 6 пп. 3.7 ст. 3 Закону, на строк участі підприємства паливно-енергетичного комплексу у процедурі погашення заборгованості підлягають зупиненню виконавчі провадження та заходи примусового виконання рішень щодо цього підприємства із стягнення заборгованості, яка виникла до 1 січня 2013 року, що підлягають виконанню в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Отже, протягом перебування в Реєстрі підприємств паливно-енергетичного комплексу, які беруть участь у процедурі погашення заборгованості відповідно до вищевказаного Закону, будь-які стягнення за виконавчими документами щодо підприємства зупиняються.

Як вбачається з розрахунків позивача, відповідачу нараховано інфляційні та 3% річних від простроченої суми за період 04.01.2013р. по 15.09.2015р., відповідно 499832,29 грн. та 54848,97 грн. (а.с. 11,12).

Досліджуючи розрахунок позивача про нарахування інфляційних в сумі 499832,29 грн., судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачем були нараховані інфляційні втрати за період з січня 2013 року по червень 2015 року, тобто до 1 вересня 2015 року, коли діяла процедура погашення заборгованості, що суперечить Закону України "Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу" від 23.06.2005р. № 2711-IV.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відмову у задоволенні стягнення інфляційних нарахувань.

Встановлені факти у даній справі свідчать про те, що суд першої інстанції правомірно визнав обґрунтованою заявлену до стягнення 3% річних суму 803,99 грн., яка була нарахована позивачем з 01.09.2015р. по 15.09.2015р. включно.

Що ж стосується решти суми 3% річних, починаючи з 03.01.2013р. по 31.08.2015р. господарський суд Житомирської області правомірно відмовив у задоволенні відповідно до пп. 3.4 ст. 3 Закону України "Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу" від 23.06.05р. № 2711-IV, оскільки виконання рішення суду у справі №906/178/13-г було зупинене виконавчою службою, а не бездіяльністю боржника.

У відповідності до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст.ст. 525 і 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене вище, аргументи позивача щодо неправильного застосування норм Закону України "Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу" від 23.06.05р. № 2711-IV не знайшли свого підтвердження.

На підставі наведеного, місцевий господарський суд прийшов до правильного висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме з відповідача підлягає стягнення на користь позивача 803,99 грн. - 3% річних за неналежне виконання умов Договору купівлі-продажу природного газу №14/2222/11 від 30.09.2011р. В решті позову суд правомірно відмовив через безпідставність заявлених вимог.

У відповідності до ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно вимог ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на зазначені правові положення та встановлені обставини справи апеляційний господарський суд приходить до висновку, що доводи, викладені позивачем в апеляційній скарзі, є необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами і не відповідають вимогам закону.

Враховуючи наведене, Рівненський апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду першої інстанції прийняте з врахуванням всіх обставин справи та з дотриманням норм чинного законодавства, а тому не вбачає підстав для його зміни чи скасування.

Згідно ізст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" від 20.04.16р. залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Житомирської області від 07 квітня 2016 року у справі №906/67/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу №906/67/16 повернути господарському суду Житомирської області.

Головуючий суддя Юрчук М.І.

Суддя Крейбух О.Г.

Суддя Демидюк О.О.