ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" червня 2016 р.Справа № 916/2198/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 (головуючий), ОСОБА_2 О.Л. та ОСОБА_3

(склад колегії суддів сформовано на підставі автоматизованого розподілу справи між суддями)

секретар судових засідань ОСОБА_4

за участю представників:

Прокурора прокуратури Одеської області - ОСОБА_5

Одеської міської ради ОСОБА_6

ПАТ „ Одеський завод поршневих кілець ОСОБА_7

ОСОБА_8 комунальної власності Одеської міської ради - ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одеса апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства „Одеський завод поршневих кілець на рішення господарського суду Одеської області від 12.08.2015 по справі № 916/2198/15

за позовом Першого заступника прокурора Малиновського району м. Одеси, в інтересах держави, в особі Одеської міської ради до Публічного акціонерного товариства „Одеський завод поршневих кілець,

за участю третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_8 комунальної власності Одеської міської ради

про стягнення 1 804 857,20 грн.,

ВСТАНОВИВ:

29.05.2015 р. Перший заступник прокурора Малиновського району м. Одеси (далі прокурор) в інтересах держави в особі Одеської міської ради (далі позивач або ОМР), звернувся до господарського суду Одеської області з позовом про стягнення з Публічного акціонерного товариства „Одеський завод поршневих кілець (далі ПАТ або відповідач) на користь позивача збитків в розмірі 1804857,20 грн. за період з 01.02.2012 р. по 31.08.2014р.

В обґрунтування заявлених вимог прокурор, з посиланням на норми цивільного та земельного законодавства України зазначив, що прокуратурою під час опрацювання затвердженого рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради №45 від 26.02.2015р. "Про затвердження актів комісії з визначення розміру та відшкодування збитків власниками землі та землекористувачам, заподіяних внаслідок використання земельних ділянок акту комісії щодо нарахування ПАТ „Одеський завод поршневих кілець (далі рішення ВК ОМР №45 від 26.02.2015) збитків за використання землі без правовстановлюючих документів було встановлено наступне.

Відповідно до відомостей про наявність земельних ділянок Державної податкової інспекції у Малиновському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області, ПАТ „Одеський завод поршневих кілець використовує земельні ділянки за адресами: м. Одеса, вул. Желябова, 4, площею 37875 кв. м., м. Одеса, вул. Желябова, 4б, площею 2 669 кв.м., м. Одеса, вул. Желябова, 5а, площею 5 800 кв.м., без правовстановлюючих документів.

Нормативна грошова оцінка 1 кв.м. земельної ділянки за адресою: м. Одеса, вул. Желябова, 4, відповідно до довідки №3328 від 25.02.2011 управління Держкомзему у м. Одесі, становить 742,33 грн.

Відповідно до аналогічних довідок Держкомзему у м. Одесі №3327 та №3326 від 25.02.2011, нормативна грошова оцінка 1 кв.м. земельної ділянки за адресами: м. Одеса, вул. Желябова, 46, та м. Одеса, вул. Желябова, 5а, становить 672,46 грн. та 786 грн. відповідно.

Таким чином, ПАТ „Одеський завад поршневих кілець без належним чином оформлених правовстановлюючих документів фактично використовує земельні ділянки, загальною площею 46344 кв.м.,загальна нормативно-грошова оцінка яких становить 34469344, 49 грн.

З метою реалізації наданих земельним законодавством повноважень, комісією з визначення розміру та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам 04.10.2014 р. складено акт, відповідно до якого розмір збитків, нанесених територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради у вигляді неодержаного доходу, якій міг би одержати власник земельної ділянки, але не одержав внаслідок її тимчасового зайняття ТОВ "Одеське спеціалізоване управління екскавації" та використання без правовстановлюючих документів, становить 1 804 857,20 гривень.

Про день, час та місце розгляду комісією питання нарахування збитків ПАТ належним чином сповіщено листом за № 01-13/6382 від 27.08.2014 р.

Листом від 05.03.2015 р. № 01-13/1457 ПАТ повідомлено про необхідність сплати визначеної у рішенні ВК ОМР №45 від 26.02.2015 суми

Однак відповідач не сплатив у добровільному порядку вказані збитки що обумовило звернення прокурора до суду з цим позовом. (а.с. 2-7)

Ухвалою господарського суду Одеської області від 29.05.2015 р. за вказаним позовом порушено провадження по справі. (а.с. 1)

23.06.2015 р. ОМР до місцевого господарського суду подала клопотання про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору стороні позивача ОСОБА_8 комунальної власності Одеської міської ради. (а.с. 33-34)

Ухвалою господарського суду Одеської області від 23.06.2015 р. залучено до участі у справі в якості третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_8 комунальної власності Одеської міської ради (далі ДКВ). (а.с. 37-38)

17.07.2015 р. ПАТ заявило клопотання про зупинення провадження у справі, у звязку із наявністю провадження у Приморському районному суді м. Одеси по адміністративній справі № 522/12200/15-а за позовом ПАТ „Одеський завод поршневих кілець про скасування рішення виконавчого комітету Одеської міської ради № 45 від 26.02.2015 р. суддя Івченко (а.с. 42-43) у задоволенні якого місцевим судом відмовлено. (а.с. 54-55)

28.07.2015 р. ПАТ до місцевого господарського суду подало відзив на позов в якому зазначило, що вимоги не визнає з підстав їх необґрунтованості.

В обґрунтування своєї позиції вимог ПАТ зазначило, що висновок викладений в акті комісії з визначення розміру та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам від 04.09.2014 року, з якого вбачається, що ПАТ «Одеський завод поршневих кілець» використовує земельну ділянку за адресою: м. Одеса, м. Одеса, вул. Желябова 4, вул. Желябова 4-Б, та вул. Желябова 5-А, без правовстановлюючих документів є необґрунтованим, оскільки дані земельні ділянки виділялись позивачу за радянських часів, у відповідності з законодавством яке діяло на той час.

Окрім того, ПАТ сплачувало податок на землю у сумі 866 517,02 грн. за період з 01.02.2012 р. по 31.08.2014 р., що підтверджується і актом комісії, і банківською випискою банку «Надра» і платіжними дорученнями. (а.с. 56-62)

Рішенням господарського суду Одеської області від 12.08.2015 р. (повний текст якого складено суддею Демешеним О.А. 14.08.2015 р.) позовні вимоги задоволено повністю.

Суд у рішенні, з посиланням на приписи законодавства України, зазначив, що відповідачем по справі не надано доказів оформлення належних правовстановлюючих документів на відповідні земельні ділянки, як при їх первісному одержанні в користування Одеським заводом запасних частин, так і під час користування земельними ділянками ПАТ „Одеський завод поршневих кілець станом на час розгляду цієї справи, а тому заявлені до нього вимоги про стягнення збитків, у вигляді не отриманого прибутку обґрунтовані (а.с. 101-106)

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду відповідач звернувся до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить це рішення скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Обґрунтовуючи свою позицію відповідач зазначив, що рішення місцевого господарського суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також навів ті ж самі доводи які викладені ним у відзиві на позовну заяву.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суд від 31.08.2015 р. вказану апеляційну скаргу прийнято до провадження у складі колегії суддів: Мирошниченко М.А. (головуючий), ОСОБА_10 та ОСОБА_3 та призначено до розгляду на 13.10.2015 р. об 10:00 год., про що всі учасники процесу, згідно приписів ст. 98 ГПК України, були належним чином повідомлені.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суд від 13.10.2015 р., у звязку з хворобою члена колегії - судді Воронюка О.Л, на підставі повторного автоматизованого розподілу справи між суддями, вказану апеляційну скаргу прийнято до провадження у зміненому складі колегії суддів: Мирошниченко М.А. (головуючий), ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та призначено до розгляду на раніше визначену дату - 13.10.2015 р. о 10:00 год.

Фіксація судового засідання здійснювалась за допомогою технічних засобів.

В судовому засіданні представник скаржника надав суду додаткові письмові пояснення (а.с.139-142) додавши до них додаткові докази (копії: листа ПАТ «ОЗПК» від 25.04.2007р. №362/15; листа Одеської міської ради від 20.05.2008року№01-18/1162-08;договору №25 від 25.06.2007р.; висновку Управління архітектури та містобудування від 12.03.2008р.; листа Одеського міського управління земельних ресурсів від 24.12.2008р. №01-20/1044-08; акту приймання передачі нерухомого майна від 30.01.2007 року; акту приймання передачі нерухомого майна від 03.04.2007 року; акту приймання передачі нерухомого майна від 03.04.2007року; акту приймання передачі нерухомого майна від 04.04.2007 року; плану земельної ділянки по вул. Мельницький, 17; плану земельної ділянки по вул. Мельницький, 17а та акту приймання передачі нерухомого майна від 25.05.2010 року).

Суд залучив до матеріалів справи додаткові письмові пояснення скаржника.

Щодо наданих скаржником вищезазначених додаткових доказів суд зазначає наступне.

Згідно приписів ст.101 ГПК України додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

У Постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" розяснено, що відповідно до частини першої статті 101 ГПК апеляційний суд переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами. Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини.

Проте скаржник у вищевказаних письмових додаткових поясненнях, а його представник в усних поясненнях наданих суду апеляційної інстанції в судовому засіданні ні чим не обґрунтував факт неподання цих доказів і неможливість надання вказаних доказів суду першої інстанції з причин що не залежали від нього, хоча як вбачається з його пояснень та матеріалів справи представник скаржника (відповідача) приймав участь у розгляді справи у суді першої інстанції (в т.ч. звертався до суду з клопотаннями і надавав відзив), та мав в наявності на той час ці докази і відповідно міг надати суду першої інстанції, що ним зроблено не було.

З урахування вищенаведених встановлених судом обставин та приписів ст. ст. 33 і 101 ГПК України, а також розяснень Пленуму Вищого господарського суду України, суд відмовив у залученні до матеріалів справи додаткових, наданих суду апеляційної інстанції скаржником до додаткових пояснень, доказів (копії: листа ПАТ «ОЗПК» від 25.04.2007 р. №362/15; листа Одеської міської ради від 20.05.2008 року № 01-18/1162-08; договору № 25 від 25.06.2007р.; висновку Управління архітектури та містобудування від 12.03.2008 р.; листа Одеського міського управління земельних ресурсів від 24.12.2008р. № 01-20/1044-08; акту приймання передачі нерухомого майна від 30.01.2007 року; акту приймання передачі нерухомого майна від 03.04.2007 року; акту приймання передачі нерухомого майна від 03.04.2007року; акту приймання передачі нерухомого майна від 04.04.2007 року; плану земельної ділянки по вул. Мельницький, 17; плану земельної ділянки по вул. Мельницький, 17а та акту приймання передачі нерухомого майна від 25.05.2010 року).

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суд від 13.10.2015 р., залишеною без змін постановою Вищого господарського осуду України від 24.12.2015 р., провадження у справі було зупинено до розгляду Приморським районним судом м. Одеси адміністративної справи №522/12200/15а за позовом ПАТ «Одеський завод поршневих кілець» до виконавчого комітету Одеської міської ради про часткове скасування рішення виконавчого комітету Одеської міської ради № 45 від 26.02.2015року.

31.03.2015р. від позивача до суду надійшло клопотання про поновлення провадження у справі з посиланням на те, що ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02.12.2015 р., залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 27.01.2016 р., по адміністративній справі №522/12200/15а, позов ПАТ «Одеський завод поршневих кілець» залишено без розгляду.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суд від 04.04.2015 р. з урахуванням вищевказаного клопотання, провадження у справі було поновлено у складі колегії суддів: Мирошниченко М.А. (головуючий), ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та призначено до розгляду на 12.05.2015 р. о 10:00, про що всі учасники процесу, згідно приписів ст. 98 ГПК України, були належним чином повідомлені.

20.04.2016р. (вхід. № 4331/15) скаржник надав суду апеляційної інстанції додаткові письмові пояснення до апеляційної скарги у яких зазначив наступне.

Так скаржник вважає, що він користується земельним ділянками на законних підставах, а саме на підставі документів оформлених згідно чинного на час надання йому земельних ділянок в користування законодавства і обовязок якогось додаткового оформлення цього користування, в т.ч. укладання договору оренди, в нього відсутній і чинне законодавство не зобовязує його здійснювати таке оформлення, а тому доводи прокурора що він користується цими ділянками без правовстановлюючих документів є помилковими, а відтак правові підстави для стягнення зазначених у позові збитків відсутні.

Крім того скаржник вважає, що прокурор у позові, а суд першої інстанції у рішенні невірно застосували законодавство і що для стягнення з нього збитків відсутні правові підстави оскільки в даному випадку в його діях відсутній склад правопорушення.

Скаржник також вказує, що при визначенні збитків не враховано, що частина земельних ділянок була передана ним іншим стороннім особам і фактично він користується земельними ділянками у розмірі меншому ніж зазначено в акті про нарахування збитків та у позові, а саме фактично користується земельними ділянками розташованими у м. Одесі за адресами: по вул. Желябова, 4 - площею 38811 кв.м.; по вул. Желябова, 4б - площею 902 кв.м. та по вул. Желябова, 5а - площею 4968 кв.м, тобто всього площею 44681 кв.м. або 4,4681 га.

Скаржник також послався на те, що наданий суду розрахунок збитків не містись детального розрахунку за кожний рік, а тому цей розрахунок не можна приймати до уваги, а суд першої інстанції не перевірив цей розрахунок.

Скаржник також зазначив що прокурором пропущено строків позовної давності по заявленим позовним вимогам .

Крім того, скаржник послався на те, що рішення Одеської міської ради від 28.10.2010р. за №41-УІ «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста ОСОБА_10» та рішення цієї ради №1268 від 20.09.2011р. «Про внесення змін до рішення Одеської міської ради від 28.10.2010р. за №41-УІ «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста ОСОБА_10» визнані противоправними та скасовані в судовому порядку, а саме з урахуванням визначеної цими рішення нормативної грошової оцінки земель позивачем нараховувались відповідачу збитки.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 12.05.2016р. за клопотання представника ОСОБА_8 комунальної власності Одеської міської ради, розгляд справи відкладено на 02.06.2016 р. о 10:00, про що всі учасники процесу, згідно приписів ст. 98 ГПК України, були належним чином повідомлені.

Фіксація судового засідання здійснювалась за допомогою технічних засобів.

Суд відхилив клопотання прокурора про зупинення провадження у справі до розгляду Вищім адміністративним судом іншої - адміністративної справи, оскільки прокурор не довів що розгляд Вищім адміністративним судом іншої справи, уможливлює розгляд Одеським апеляційним господарським судом справи №916/2198/15, а саме лише при наявності цих обставин суд згідно приписів ст.79 ГПК України може зупинити провадження у справі.

Представник скаржника в усних поясненнях наданих суду в судовому засіданні 2.06.2016р. просив суд апеляційну скаргу задовольнити, рішення місцевого господарського суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

Прокурор і представники Позивача та ДКВ ОМР в усних поясненнях наданих суду в судовому засіданні 02.06.2016р. просили суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого господарського суду без змін.

Згідно ст. 85 ГПК України, в судовому засіданні оголошувались лише вступна та резолютивна частини судової постанови.

Переглянувши відповідно до приписів ст. 101 ГПК України справу повторно, в повному обсягу, заслухавши усні пояснення учасників процесу, обговоривши доводи викладені в апеляційній скарзі, додаткових доповненнях до неї, дослідивши обставини справи та наявні у ній докази, а також перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з наявного у матеріалах справи свідоцтва про право власності від 16.04.2008р. та документа про реєстрацію права власності на нерухоме майно ВАТ «Одеський завод поршневих кілець» є власником обєктів нерухомого майна (будівель) загальною площею 19560,2 кв.м., розташованих за адресою м. Одеса вул. Желябова, 4.

Відповідно до відомостей про наявність земельних ділянок Державної податкової інспекції у Малиновському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області, ПАТ „Одеський завод поршневих кілець використовує земельні ділянки за адресами: м. Одеса, вул. Желябова, 4, площею 37875 кв.м.; м. Одеса, вул. Желябова, 4б, площею 2669 кв.м.; м. Одеса, вул. Желябова, 5а, площею 5800 кв.м .

Нормативна грошова оцінка 1 кв.м. земельної ділянки за адресою: м. Одеса, вул. Желябова, 4, відповідно до довідки №3328 від 25.02.2011 управління Держкомзему у м. Одесі, становить 742,33 грн.

Відповідно до аналогічних довідок Держкомзему у м. Одесі №3327 та №3326 від 25.02.2011р., нормативна грошова оцінка 1 кв.м. земельної ділянки за адресами: м. Одеса, вул. Желябова, 46, та м. Одеса, вул. Желябова, 5а, становить 672,46 грн. та 786 грн. відповідно.

Таким чином, згідно вищевказаних документів ПАТ „Одеський завад поршневих кілець використовує земельні ділянки, загальною площею 46344 кв.м., загальна нормативно-грошова оцінка яких становить 34469344,49 грн.

Оцінюючи доводи скаржника наведені ним у додаткових поясненнях до апеляційної скарги щодо розміру (площі) земельних ділянок які він фактично на цей час займає, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Так скаржник вказує в цих поясненнях що він, з урахуванням того, що частина земельних ділянок була передана ним іншим стороннім особам, фактично користується земельними ділянками у розмірі меншому ніж зазначено в акті про нарахування збитків та у позові, а саме фактично користується земельними ділянками розташованими у м. Одесі за адресами: по вул. Желябова, 4 - площею 38811кв.м.; по вул. Желябова, 4б - площею 902 кв.м. та по вул. Желябова, 5а - площею 4968 кв.м, тобто всього площею 44681 кв.м.

Однак, ці доводи суд апеляційної інстанції не приймає до уваги з огляду на таке.

Так, по-перше, відповідно до наданих ОСОБА_11 податковій інспекції у Малиновському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області самим ПАТ „Одеський завод поршневих кілець відомостей про наявність земельних ділянок ПАТ „Одеський завод поршневих кілець використовує земельні ділянки за адресами: м. Одеса, вул. Желябова, 4, площею 37875 кв.м.; м. Одеса, вул. Желябова, 4б, площею 2669 кв.м.; м. Одеса, вул. Желябова, 5а, площею 5800 кв.м., а всього загальною площею 46344 кв.м., тобто відповідач визнавав факт фактично користування ним вказаних земельних ділянок у вищезазначеному розмірі в період часу зазначений в акті про нарахування збитків та в позові.

По-друге, про розгляд відповідними компетентними органами, а саме комісією, питання про визначення розміру збитків, відповідач був повідомлений, однак не приймав участь у вирішенні цього питання та не надавав цієї комісії вищевказаних даних, а відтак комісія обґрунтовано визначала розмір (площу) земельних ділянок які використовує відповідач з урахуванням даних наданим відповідачем ОСОБА_11 податковій інспекції.

По-третє, рішення виконавчого комітету Одеської міської ради №45 від 26.02.2015р. "Про затвердження актів комісії з визначення розміру та відшкодування збитків власниками землі та землекористувачам, заподіяних внаслідок використання земельних ділянок, яким було затверджено акт комісії щодо нарахування ПАТ „Одеський завод поршневих кілець збитків за використання землі і в яких визначено розміри (площі) земельних ділянок які використовує це товариство, не скасовано є чинним, а відтак наявні в них (рішенні та акті) данні, зокрема щодо площі зайнятих відповідачем земельних ділянок слід вважати достовірними.

По-четверте, відповідач не посилався на ці обставини в суді першої інстанції, хоча приймав участь при розгляді справи цим судом і відповідно цей суд не міг враховувати ці обставини.

По-пяте, скаржник не надав суду першої інстанції будь-яких доказів які б підтверджували ці вищенаведені обставини, хоча згідно приписів ст.33 ГПК України такий обовязок покладено на нього, а суд апеляційної інстанції відмовив у залученні додаткових доказів на стадії апеляційного провадження ,про що зазначалось вище, а надані скаржником до додаткового пояснення «технічні звіти» виготовлені КП «Центр инженерных изысканий» не можна прийняти як належні докази, оскільки з них неможливо встановити на підставі чого (яких даних та документів) визначено вказані у них розмірі (площі) земельних ділянок які використовує відповідач і ці звіти не є офіційними документами.

На час звернення прокурора до суду з цим позовом набрав чинності та діє по цей час Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», у Прикінцевих та Перехідних положень якого визначено наступне.

«Визнано таким, що втратив чинність, Закон України "Про розмежування земель державної та комунальної власності"

З дня набрання чинності цим Законом землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються:

а) земельні ділянки:

на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади;

які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій;

б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах "а" і "б" пункту 4 цього розділу.

4. У державній власності залишаються:

а) розташовані в межах населених пунктів земельні ділянки:

на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна державної власності;

які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук;

які належать до земель оборони;

б) земельні ділянки, що використовуються Чорноморським флотом Російської Федерації на території України на підставі міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_9 України;

в) землі зон відчуження та безумовного (обов'язкового) відселення, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи;

г) усі інші землі, розташовані за межами населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпункті "а" пункту 3 цього розділу.»

Відповідно до приписів ст. 122 Земельного Кодексу України, в редакції чинній на час звернення прокурора до суду з цим позовом, яка діє на теперішній і яка регулює повноваження органів виконавчої влади, Верховної ОСОБА_9 Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування, серед іншого визначено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Системний аналіз вищенаведених правових норм, з урахуванням наявних у матеріалах справи доказів, згідно яких земельні ділянки зайняті відповідачем знаходяться (розташовані) у межах міста ОСОБА_10 і не належать нікому, в т.ч. відповідачу, на праві приватної власності, надає можливість суду апеляційної інстанції зробити висновок, що на час звернення прокурора до суду першої інстанції з цим позовом і на теперішній час, ці земельні ділянки є комунальною власністю територіальної громади міста ОСОБА_10, в особі Одеської міської ради і відповідно ця рада має право розпоряджуватись ними та отримувати прибуток від надання їх в користування або оренду іншим особам.

Згідно чинних на цей час норм Цивільного кодексу України, Земельного Кодексу України та Закону України «Про оренду землі» користування землею в України може здійснюватись на підставі правовстановлюючих документів, якими зокрема є свідоцтва про право власності, договори купівлі-продажу або оренди земельної ділянки, акти на постійне користування тощо.

Відповідач - ПАТ „Одеський завад поршневих кілець, згідно приписів вищезазначених чинних в період 01.02.2012 р. по 31.08.2014 р.. та не цей час законодавчих актів та враховуючи його правовий статут (приватне комерційне підприємство, що відповідно не належить до державної або комунальної форми власності) мав право в період з 01.02.2012 р. по 31.08.2014 р. (тобто в період за який нараховано збитки що є предметом стягнення по цьому спору) та на теперішній час користуватись цими земельними ділянками, якщо вони не належать йому на праві приватної власності на підставі договору оренди.

Докази того, що ПАТ „Одеський завад поршневих кілець використовує вищезазначені земельні ділянки на підставі договору (договорів) оренди в матеріалах справи відсутні.

Задовольняючи позовні вимоги прокурора місцевий суд у рішенні, з посиланням на Земельний кодекс Р.С.Ф.С.Р. від 30.10.1922р. та приписи законодавства України, зазначив, що відповідачем по справі не надано доказів оформлення належних правовстановлюючих документів на відповідні земельні ділянки, як при їх первісному одержанні в користування Одеським заводом запасних частин, так і під час користування земельними ділянками ПАТ „Одеський завод поршневих кілець станом на час розгляду цієї справи, а тому заявлені до нього вимоги про стягнення збитків, у вигляді не отриманого прибутку, обґрунтовані.

Проте суд апеляційної інстанції не погоджується з цими висновками місцевого суду та вважає за необхідне встановити, надати оцінку та проаналізувати обставини надання попереднику (попередникам) відповідача земельних ділянок які відповідач фактично використовує на теперішній час та вимогам законодавства яке регулювало ці питання за весь час користування попередниками відповідача і безпосередньо відповідачем в т.ч. в період з 01.02.2012 р. по 31.08.2014 р. цими земельними ділянками.

Так з наявного в матеріалах справи рішення виконкому Одеської міської ради депутатів трудящихся №154 від 18.03.1964 року вбачається, що ще 23.05.1962 року Совнархоз наказом №327 від 23.05.1962 року передав Заводу запчастин примикаючу до заводської території земельну ділянку площею 0,72 га, а вказаним рішенням №154 за Заводом запчастин закріплено фактично зайняту ним територію в існуючих межах по вул. Папаніна,8 площею до 4,2га, а також відведено земельні ділянки по вул. Папаніна, 10 площею 0,72 га. та по вул. Моисеєнко 17, площею 0,61 га. (а.с.94-96).

Змістовний аналіз вказаного рішення надає можливість зробити висновок, що до відведення заводу земельних ділянок вул. Папаніна,10 площею 0,72 га. та по вул. Моисеєнко, 17 площею 0,61 га., він вже користувався земельною ділянкою площею до 4,2 га розташованій по вул. Папаніна, 8, яку цим рішенням за заводом також було закріплено.

З наявного у матеріалах справи рішення виконкому Одеської міської ради депутатів трудящихся № 273 від 18.04.1968 року вбачається, що Одеському заводу запчастин, крім вищезазначених земельних ділянок було відведено земельну ділянку площею 0,22 га в межах лівневого каналу приходящого від буферного пруду №1 до вул. Моисеєнко під благоустрій без права забудови. (а.с.97-98)

Матеріали справи свідчать, що наказом Міністра від 27.02.1970р. за № 39 «Одеський завод запасних частин» перейменовано в «Одеський завод поршневих кілець» (а.с.67), а наказом РВ Фонду держмайна України по Одеській області від 23.05.1995р. за №541 «Одеський завод поршневих кілець» реорганізовано у відкрите акціонерне товариством «Одеський завод поршневих кілець» (а.с.68), яке в подальшому наказом по товариству №195 від 23.12.2011року було перейменовано у Публічне акціонерне товариство «Одеський завод поршневих кілець».

З вищезазначених рішень №154 від 18.03.1964 р. і №273 від 18.04.1968 р. та документів вбачається, що попереднику відповідача, тобто Заводу запчастин, крім раніше зайнятої ним території площею до 4,2 га по вулиці Папаніна 8 у м. Одеса було виділено земельні ділянки площею 0,72 га. по вул. Папаніна,10, площею 0,61 га по вул. Моисеєнко, 17 та площею 0,22 га в межах лівневого каналу проходящого від буферного пруда №1 до вул. Моисеєнко, а всього, з урахуванням раніше зайнятої до вказаного відділення земельної ділянки, виділено в користування до 5,75 га.

Як зазначалось вище з наявного у матеріалах справи свідоцтва про право власності від 16.04.2008р. та документа про реєстрацію права власності на нерухоме майно ВАТ «Одеський завод поршневих кілець» є власником обєктів нерухомого майна (будівель) загальною площею 19560, 2 кв.м. розташованих за адресою м. Одеса вул. Желябова,4.

З наданих ОСОБА_11 податковій інспекції у Малиновському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області самим ПАТ „Одеський завод поршневих кілець відомостей про наявність земельних ділянок ПАТ „Одеський завод поршневих кілець в період 2012 - 2014 р.р., використовує земельні ділянки за адресами: м. Одеса, вул. Желябова, 4, площею 37875 кв.м.; м. Одеса, вул. Желябова, 4б, площею 2669 кв.м.; м. Одеса, вул. Желябова, 5а, площею 5800 кв.м., а всього загальною площею 46344 кв.м.,

З викладено вбачається, що відповідач в період 01.02.2012 р. по 31.08.2014 р. (тобто в період за який нараховано збитки що є предметом стягнення по цьому спору) користувався земельними ділянками загальною площею меншою ніж було надано його попереднику вищезазначеними рішеннями № 154 від 18.03.1964 р. і № 273 від 18.04.1968 р.

Які вірно зазначає скаржник у скарзі, місцевий суд обґрунтовуючи свою позицію серед інших законодавчих та нормативних актів, послався на Земельний кодекс Р.С.Ф.С.Р. від 30.10.1922р., з подальшими змінами, що набрав чинності з 01.12.1922р. тоді які на той період часу (1964 -1968 роки) на території тодішньої УСРР діяв Земельний Кодекс УСРР прийнятий 3 сесією Всеукраїнського Центрального Виконавчого Комітету VI скликання 16.10.1922 та затверджений в остаточній редакції Президією ВУЦВК 29.11.1922року, з наступними змінами та доповненнями і саме цей Кодекс регулював на той час надання в користування земельних ділянок на території УСРР.

Змістовний аналіз положень вищевказаного Земельного Кодексу УРСР 1922 року, з наступними змінами та доповненнями, зокрема в редакції що діяли на час прийняття виконавчим комітетом Одеської міської ради депутатів трудящих рішень від 18.03.1964р. за № 154 та від 18.04.1968р. за № 273 про відведення «Одеському заводу запасних частин» вищезазначених земельних ділянок загальною площею до 5,75 га, надає суду апеляційної інстанції можливість зробити висновок, що на час закріплення (відведення) за попередником відповідача ( тоді державним підприємством) земельних ділянок у 1964 та 1968 роках, якими на цей час користується відповідач:

по-перше, передбачалось, що всі землі в межах тодішньої УРСР (тепер України) у чиєму б віддані вони не знаходились складали власність Робоче-селянської держави;

по-друге, державним підприємствам земельні ділянки передавались у безпосереднє користування без визначення строку;

по-третє, не передбачалась обовязковість оформлення будь-яких інших правовстановлюючих документів, крім прийняття відповідною радою рішення про надання (закріплення) земельних ділянок.

Прийняті в наступному законодавчі та нормативні акти які регулювали (регулюють) відносини щодо користування в т.ч. на умов оренди та оформлення користування (оренди) земельними ділянками, а саме Основи земельного законодавства Союзу РСР і союзних республік від 13.12.1968р, Земельні кодекси УРСР 1970 і 1990 років, Земельний кодекс України 2001р. з наступними змінами та редакціями, Закон України «Про оренду землі» та інші, не передбачали обовязкового оформлення раніше наданих в користування земельних ділянок за новими вимогами і правилами та не встановлювали відповідність за таке не оформлення (не переоформлення) та не встановлювали що таке не переоформлення є підставою вважати, що користувач земельної ділянки наданої йому до введення цих актів в дію користується земельною ділянкою без правовстановлюючих документів.

Єдиними законодавчими нормами, які передбачали обовязковість оформлення (переоформлення) раніше наданих в користування земельних ділянок за новими вимогами і правилами та встановлювали відповідність за таке не оформлення були положення пункту 6 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України в редакції 2001року, якими передбачалось обовязковість юридичних осіб які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть їх мати на такому праві, до 1.02.2008р. переоформити у встановленому порядку право власності або оренди, та положення пункту 6 Постанови Верховної ОСОБА_9 України "Про земельну реформу" від 18 грудня 1990 року N 563-ХII, (з наступними змінами), якими встановлювалось що уразі вищевказаного не переоформлення громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою вони втрачають право користування земельними ділянками.

Однак Рішенням Конституційного суду України від 22.09.2005р. №5пр/2005 ці положення були визнані неконституційними, тобто цим рішенням визнано, що особи яким раніше діючим законодавством надавалась право постійного користування земельними ділянками, а тепер таке право не передбачено (не можуть їх мати на такому праві), не зобовязані переоформляти таке право ,а у разі такого не переоформлення вони не втрачають права користування цими земельними ділянками.

Вищевикладені встановлені судом апеляційної інстанції обставини та вищенаведені приписи законодавства надає можливість зробити таки висновки.

По-перше, земельні ділянки, за користування якими відповідачу нараховано збитки, стягнення яких є предметом цього спору, були виділені (надані) попереднику відповідача у 1964 та 1968 роках у безпосереднє користування без визначення строку на підставі рішень уповноважених на той час органів на таке виділення і чинне на той час законодавство не передбачало якогось додаткового оформлення цих прав іншими правовстановлюючими документами, зокрема отримання правовстановлюючих документів - актів на постійне користування землею, оскільки тоді таки акти ще не були передбачені законодавством.

По-друге, наступні зміни в законодавстві не встановлювали для попередників відповідача та самого відповідача імперативних приписів щодо обовязкового переоформлення вказаних земельних ділянок та обовязкового отримання будь-яких інших, крім вищевказаних рішень, правовстановлюючих документів на ці ділянки та не визначали, що таке не переоформлення (не оформлення) слід визнавати (вважати) втратою права на користування земельними ділянками або/та вважати користуванням ними без правовстановлюючих документів.

По-третє, відповідач у період з 01.02.2012 р. по 31.08.2014 р.. (тобто в період за який нараховано збитки що є предметом стягнення по цьому спору) сплачував земельний податок за ці земельні ділянки у розмірах визначених законодавством.

Як зазначалось вище мотивуючи свої позовні вимоги прокурор послався у позові на те що відповідач користується земельними ділянками без правовстановлюючих документів та зазначив в якості правового обґрунтування цих вимог законодавчі та нормативні акти (правові норми) які регулюють та встановлюють наслідки такого використання у вигляді стягнення збитків.

Однак вираховуючи вищевказані встановлені обставини суд апеляційної інстанції доходить висновку, що відповідач у період з 01.02.2012 р. по 31.08.2014 р., тобто в період за який нараховано збитки що є предметом стягнення по цьому спору, користувався цими ділянками на підставі передбачених на час надання його попереднику цих земельних ділянок в користування правовстановлюючих документів, а саме рішень виконавчого комітету Одеської міської ради депутатів трудящих від 18.03.1964р. за № 154 та від 18.04.1968р. за № 273 і наступними законодавчими та нормативними актами ,зокрема земельним (змінами до земельного законодавства) не встановлювалось обовязку для попередників відповідача та самого відповідача оформлення (переоформлення) цього користування та отримання інших правовстановлюючих документів, як і не передбачалось (не встановлювалось) негативних наслідків та відповідальності за таке не оформлення (не переоформлення), а відтак позовні вимоги прокурора про стягнення з відповідача збитків нанесених позивачу за користування цими ділянками без правовстановлюючих документів з посиланням на законодавчі та нормативні акти які регулюють та встановлюють наслідки такого використання у вигляді стягнення збитків є необґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню.

Так обставина, що рішення виконавчого комітету Одеської міської ради №45 від 26.02.2015р. "Про затвердження актів комісії з визначення розміру та відшкодування збитків власниками землі та землекористувачам, заподіяних внаслідок використання земельних ділянок, яким затверджено акт комісії щодо нарахування ПАТ „Одеський завод поршневих кілець збитків за використання землі без правовстановлюючих документів, не скасовано і є чинним (позов ПАТ „Одеський завод поршневих кілець про його скасування та визнання незаконним залишено судом без розгляду в звязку пропуском строку оскарження), не приймається судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки, як встановлено вище, відповідач користується цими ділянками на підставі правовстановлюючих документів, а відтак висновки зроблені в зазначених рішенні та акті щодо користування відповідачем земельних ділянок без правовстановлюючих документів суперечать законодавству України, а тому в силу приписів частини другої статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарський суд не застосовує та не приймає до уваги це рішення та акт.

Водночас суд звертає увагу на те, що рішення Одеської міської ради від 28.10.2010р. за №41-УІ «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста ОСОБА_10» та рішення цієї ради №1268 від 20.09.2011р. «Про внесення змін до рішення Одеської міської ради від 28.10.2010р. за №41-УІ «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста ОСОБА_10» визнані противоправними та скасовані в судовому порядку, а саме з урахуванням визначеної цими рішення нормативної грошової оцінки земель позивачем нараховувались відповідачу збитки.

Крім того оцінюючи вимоги прокурора щодо про стягнення збитків суд також вважає за необхідне додатково зазначити наступне.

Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За приписами ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

З огляду на загальні положення статей 22, 1166 ЦК України для застосування такої міри відповідальності, як стягнення майнової шкоди (збитків), потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача шкоди та збитками, вини.

При цьому для стягнення збитків у вигляді неодержаних доходів (упущеної вигоди) також необхідним є встановлення заходів, вжитих стороною для одержання такої вигоди. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

На позивача покладається обов'язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяними збитками. В свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Водночас з матеріалів справи вбачається,що позивач ,як власник земельної ділянки, на протязі всього часу користування відповідачем спірними земельними ділянками ,в т.ч. починаючи з 2001року, коли згідно чинного земельного законодавства відповідач мав право користуватись цими земельними ділянками лише на підставі договору оренди, не звертався до відповідача з пропозиціями укласти договори оренди цих ділянок і відповідач не відмовлявся (не ухилявся) від такого укладення.

Викладене свідчить, що саме бездіяльність позивача привела до того що ці договори не були укладені на протязі більш ніж 10 років, і відповідно він не отримував прибуток у вигляді орендної плати за оренду цих ділянок, тобто вина в неотриманні вигоди (упущена вигода) лежить саме на позивачі, який не вжив необхідних заходів, для одержання такої вигоди, а в діях відповідача немає протиправної поведінки та вини, що унеможливлює стягнення з нього зазначених у позові збитків.

З огляду на викладене апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, рішення місцевого суду - скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволені позовних вимог прокурора.

Приймаючи до уваги те, що апеляційна скарга відповідача задовольняється судом апеляційної інстанції, а рішення місцевого суду скасовується та ухвалюється нове рішення яким в задоволені позову відмовлено, витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанції відповідно до приписів ст.49 ГПК України та Закону України «Про судовий збір», в редакціях чинних на час звернення прокурора до суду з цим позовом, а відповідача з апеляційною скаргою, розподіляються наступним чином:

- з визначеного прокурором у позові позивача - Одеської міської ради стягується в дохід Державного бюджету України 36097 грн. 14 коп. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції від сплати якого прокурора було звільнено при звернення до суду першої інстанції з цим позовом в інтересах Одеської міської ради ;

- з визначеного прокурором у позові позивача - Одеської міської ради на користь Публічного акціонерного товариства „ Одеський завод поршневих кілець стягується 18048 грн. 57 коп. - відшкодування понесених витрат по сплаті судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 99, 101-105 ГПК України Одеський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1) Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства „Одеський завод поршневих кілець задовольнити.

2) Рішення господарського суду Одеської області від 12.08.2015 по справі №916/2198/15 - скасувати.

3) Позов Першого заступника прокурора Малиновського району м. Одеси, в інтересах держави, в особі Одеської міської ради до Публічного акціонерного товариства „Одеський завод поршневих кілець, за участю третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_8 комунальної власності Одеської міської ради про стягнення 1 804 857 (одного мільйона вісімсот чотирьох тисяч вісімсот пятдесяти семи) грн. 20 коп. - залишити без задоволення.

4) Стягнути з Одеської міської ради в дохід Державного бюджету України: 36097 (тридцять шість тисяч девяносто сім) грн. 14 коп. - судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.

5) Стягнути з Одеської міської ради на користь Публічного акціонерного товариства „Одеський завод поршневих кілець: 18048 (вісімнадцять тисяч сорок вісім) грн. 57 коп. - відшкодування витрат по сплаті судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

6) Зобовязати господарський суд Одеської області видати накази відповідно до резолютивної частини цієї постанови зі зазначенням у них всіх необхідних реквізитів.

Постанова, згідно ст. 105 ГПК України, набуває законної сили з дня її оголошення і може бути оскаржена у двадцятиденний строк у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя: М.А. Мирошниченко

Судді: К.В. Богатир

ОСОБА_3