КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" травня 2016 р. Справа№ 910/104/2013

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Лобаня О.І.

суддів: Тищенко А.І.

Федорчука Р.В.

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 18.05.2016 року

розглянувши апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Автомобільна група «Віпос» на ухвалу господарського суду міста Києва від 15.03.2016 року

за скаргою публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль»

на дії відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

у справі № 910/104/2013 (головуючий суддя Ващенко Т.М.,

судді Пригунова А.Б., Босий В.П.)

за позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль»

до приватного акціонерного товариства «Автомобільна група «Віпос»

про стягнення заборгованості за генеральною кредитною угодою

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 11.07.2013 позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено повністю та присуджено до стягнення з ПрАТ «Автомобільна група «Віпос» на користь позивача заборгованість з повернення кредиту у розмірі 2 411 802,43 євро, що становить еквівалент 24 700 233,41 грн. по курсу Національного банку України станом на 11.07.2013, заборгованість по відсотках у розмірі 94 496,25 євро, що становить еквівалент 967 773,89 грн. по курсу Національного банку України станом на 11.07.2013, та у розмірі 10 519,38 доларів США, що становить еквівалент 84 081,40 грн. по курсу Національного банку України станом на 11.07.2013, пеню у розмірі 134 197,36 грн. та судовий збір у розмірі 64 380,00 грн.

29.07.2013 року на виконання вказаного рішення господарським судом міста Києва було видано відповідний наказ.

22.12.2015 року до господарського суду міста Києва через відділ діловодства надійшла скарга ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на дії відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Скарга мотивована тим, що державним виконавцем було порушено вимоги ст.ст. 49, 53 Закону України «Про виконавче провадження» та безпідставно винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 15.03.2016 року по справі № 910/104/2013 скаргу ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на дії відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України задоволено частково. Визнано незаконними дії старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна С.В. при винесені постанови про закінчення виконавчого провадження № 43700110 від 01.12.2015 року. Визнано недійсною постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна С.В. від 01.12.2015 року про закінчення виконавчого провадження ВП №43700110 з виконання наказу господарського суду міста Києва від 29.07.2013 року № 910/104/2013. В іншій частині в задоволенні скарги відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції від 15.03.2016 року, ПрАТ «Автомобільна група «Віпос» звернулося до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу господарського суду міста Києва від 15.03.2016 року по справі № 910/104/2013 скасувати.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.04.2016 року вказану апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду у складі колегії суддів: головуючий суддя Лобань О.І., судді Майданевич А.Г., Федорчук Р.В.

Розпорядженням начальника відділу документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від 20.04.2016 року у зв'язку з перебуванням судді Майданевича А.Г. на лікарняному призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 910/104/2013.

Відповідно до Протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 20.04.2016 року справу № 910/104/2013 передано для розгляду колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Лобаня О.І., суддів Тищенко А.І., Федорчука Р.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.04.2016 року у складі головуючого судді Лобаня О.І., суддів Тищенко А.І., Федорчука Р.В. справу № 910/104/2013 прийнято до провадження.

У судових засіданнях 20.04.2016 року, 11.05.2016 року та 18.05.2016 року представник ПрАТ «Автомобільна група «Віпос» надав суду свої пояснення по справі в яких підтримав апеляційну скаргу у повному обсязі з доводами викладеними в ній та просив скаргу задовольнити, а ухвалу суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення у справі, яким у задоволенні скарги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на дії відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відмовити у повному обсязі.

Представники ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у судових засіданнях 20.04.2016 року та 11.05.2016 року також надали суду свої пояснення по справі в яких, заперечили проти задоволення апеляційної скарги. Представники позивача вважають апеляційну скаргу необґрунтованою та безпідставною, а ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою. Представник стягувача просив апеляційний господарський суд залишити без змін оскаржувану ухвалу місцевого господарського суду від 15.03.2016 року, а апеляційну скаргу без задоволення. При цьому, у судове засідання 18.05.2016 року представник не з'явився, про час та місце розгляду справи позивач був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Представник відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у судовому засіданні 11.05.2016 року також надав суду свої пояснення по справі в яких підтримав апеляційну скаргу ПрАТ «Автомобільна група «Віпос» у повному обсязі та просив скаргу задовольнити, а ухвалу суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення у справі, яким у задоволенні скарги на дії відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відмовити у повному обсязі.

Крім того, у судовому засіданні 11.05.2016 року представник відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України звернувся до суду апеляційної інстанції з клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв'язку із тим, що Державною виконавчою службою було подано до суду першої інстанції апеляційну скаргу на ухвалу суду першої інстанції що оскаржується й ПрАТ «Автомобільна група «Віпос». Представник просив суд розглядати скаргу Державної виконавчої служби спільно зі скаргою ПрАТ «Автомобільна група «Віпос».

Вказане клопотання відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України було задоволено, розгляд справи відкладено на 18.05.2016 року. Проте, у судове засідання 18.05.2016 року представник відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України не з'явився про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином про що в матеріалах справи містяться повідомлення про вручення поштового відправлення та розписка про відкладення розгляду справи. Про причини неявки суд не повідомили. Апеляційна скарга Державної виконавчої служби на час розгляду справи у суді апеляційної інстанції до суду не надійшла.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ст. 75 ГПК України вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, оскільки участь в судовому засіданні 18.05.2016 року представників ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, судом обов'язковою не визнавалась, клопотань про відкладення розгляду справи та витребування письмових доказів не надходило. В матеріалах справи міститься достатньо доказів для прийняття рішення по справі. До того ж, у відповідності до ч. 2 ст. 121-2 ГПК України неявка боржника, стягувача чи представника органу Державної виконавчої служби в судове засідання не є перешкодою для розгляду справи. При цьому, як зазначалося вище, на час розгляду справи у суді апеляційної інстанції апеляційна скарга Державної виконавчої служби до суду не надійшла. Судова колегія звертає увагу на те, що у відповідності до ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Судом апеляційної інстанції враховані пояснення представників ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України що були надані у попередніх судових засіданнях.

Крім того, у відповідності до ч.2 ст. 102 ГПК України суд апеляційної інстанції обмежений п'ятнадцятиденним строком розгляду апеляційної скарги на ухвалу місцевого господарського суду, та за клопотанням сторін у відповідності до ч. 3 ст. 69 ГПК України строк розгляду вже продовжувався.

Відповідно до статті 106 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на ухвали місцевого господарського суду розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення місцевого господарського суду. Окремо від рішення місцевого господарського суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали місцевого господарського суду, зокрема, про розгляд скарг на дії (бездіяльність) органів Державної виконавчої служби.

Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Дослідивши представлені докази, перевіривши застосування норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду вважає, що ухвала господарського суду міста Києва від 15.03.2016 року є законною та обґрунтованою, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Зазначена норма Конституції України кореспондується з ст. 115 ГПК України якою передбачено, що рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому ГПК України та Законом України «Про виконавче провадження».

Статтею 116 ГПК України передбачено, що виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом.

Так, умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, регламентуються Законом України «Про виконавче провадження». Вказаний нормативний акт є спеціальним по відношенню до інших нормативних актів при вирішенні питання щодо оцінки дій державного виконавця.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець здійснює необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом.

За змістом ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі: визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання; смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов'язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; письмової відмови стягувана від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувану в натурі; закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення; визнання боржника банкрутом; фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону; якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; непред'явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону; списання згідно із Законом України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа. У випадках, передбачених пунктами 1 - 6, 8, 9, 11 - 13 частини першої цієї статті, виконавчий документ надсилається до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав. Про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна C.B. від 01.12.2015 року ВП №43700110 було закінчено виконавче провадження з виконання судового рішення від 11.07.2013 року у даній справі. Підставою для закінчення відповідного виконавчого провадження державним виконавцем було визначено фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

При цьому, мотивуючи відповідне рішення державним виконавцем було зазначено, що згідно виконавчого документу необхідно стягнути 25 866 584,66 грн., з яких боржником в самостійному порядку перераховано стягувачу кошти в розмірі 8 149 147,83 грн., а залишок заборгованості в сумі 17 717 436,83 грн. надійшов на спеціальний реєстраційний рахунок з обліку депозитних сум Міністерства юстиції України та в подальшому перераховано на рахунок стягувана, у зв'язку з чим дійшов висновку, що рішення виконано в повному обсязі.

Тобто, державним виконавцем було виконано рішення господарського суду міста Києва від 11.07.2013 року у справі № 910/104/2013 у визначеному в ньому гривневому еквіваленті суми заборгованості, що встановлювалась судом на момент прийняття такого рішення та ухвали від 04.11.2013 року про розстрочку виконання рішення.

Однак, як вірно зазначив суду першої інстанції, предметом спору у даній справі було стягнення з відповідача заборгованості за кредитними договорами № 010/08/4076 від 12.09.2008 року та № 010/03-022/016 від 28.02.2008 року, укладеними в рамках генеральної кредитної угоди № 010/08/511 від 06.03.2002 року, по поверненню суми кредиту та сплаті процентів у загальному розмірі 2 506 298,68 євро та 10 519,38 дол. США.

Тобто, спірне зобов'язання було визначено в іноземній валюті (Євро та доларах США), адже саме у такій валюті за спірними договорами відповідачем отримувалися кредитні кошти та було взято на себе зобов'язання з їх повернення і сплаті відсотків за користування ними.

При цьому, визначення в резолютивній частині судового рішення еквіваленту спірного зобов'язання в гривні за курсом до відповідної іноземної валюти, діючим на момент прийняття такого рішення, не змінює суті встановленого судом в мотивувальній частині такого рішення існуючого обов'язку відповідача по сплаті заборгованості в іноземній валюті (валюті зобов'язання).

Саме на вказані обставини і вказує скаржник в поданій скарзі, адже за рахунок перерахованих державним виконавцем в грудні 2015 року за наслідками виконання наказу господарського суду міста Києва від 29.07.2013 року №910/104/2013 грошових коштів в гривні неможливо отримати задоволення своїх вимог в іноземній валюті, встановлених рішенням господарського суду міста Києва від 11.07.2013 року, у зв'язку із зміною курсу гривні до іноземних валют, в той час, як згідно судового рішення у даній справі позивач правомірно очікував на отримання належних йому грошових коштів у загальному розмірі 2 506 298,68 євро та 10 519,38 дол. США.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 192 Цивільного кодексу України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини 1 та 3 ст. 533 Цивільного кодексу України).

Отже, законодавство України дозволяє як видавати кредити в іноземній валюті так і приймати відповідні рішення щодо стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій.

Відповідно до ч. 2 ст. 533 Цивільного кодексу України якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Статтею 53 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо кошти боржника в іноземній валюті розміщені на рахунках, внесках або на зберіганні у банку чи іншій фінансовій установі, що мають право на продаж іноземної валюти на внутрішньому валютному ринку, державний виконавець зобов'язує їх продати протягом семи днів іноземну валюту в сумі, необхідній для погашення боргу. У разі якщо такі кошти розміщені у банку або іншій фінансовій установі, які не мають права на продаж іноземної валюти на внутрішньому валютному ринку, державний виконавець зобов'язує їх перерахувати протягом семи днів ці кошти до банку або іншої фінансової установи, які мають таке право, для їх реалізації відповідно до вимог частини першої цієї статті. У разі обчислення суми боргу в іноземній валюті державний виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує ці кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби для їх подальшого перерахування стягувану. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті державний виконавець за правилами, встановленими частинами першою і другою цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби. Кошти виконавчого збору, стягнуті при виконанні рішення про стягнення коштів в іноземній валюті, відповідно до цієї статті реалізуються, а одержані після цього кошти у гривнях зараховуються до Державного бюджету України.

Відповідно до пункту 12.1 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 р. №512/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 р. за №489/20802, органи державної виконавчої служби мають відповідні рахунки в органах Державної казначейської служби України для обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів та їх виплати стягувачам у національній валюті, а також відповідні рахунки для обліку аналогічних операцій в іноземній валюті в банках.

Згідно пункту 12.2. Інструкції, розрахунки з таких рахунків здійснюються тільки в безготівковій формі. Не допускається видача та переказ стягнутих державними виконавцями сум стягувачам без зарахування на депозитній рахунок органу державної виконавчої служби.

Враховуючи викладене, стягнуті з боржника кошти в іноземній валюті зараховуються на відповідних валютній рахунок органу державної виконавчої служби та перераховуються в подальшому стягувачу.

Отже, судова колегія вважає, що судове рішення зі спору про стягнення заборгованості в іноземній валюті необхідно виконувати виходячи саме із встановленого розміру зобов'язання у відповідній валюті, а не його гривневого еквіваленту, тим більше встановленого на момент прийняття рішення у справі, а не на момент фактичного виконання.

Таким чином колегія суддів апеляційного господарського суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що при винесені спірної постанови державним виконавцем було порушено приписи п. 8 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», адже фактично рішення господарського суду міста Києва від 11.07.2013 року у справі №910/104/2013 не було виконано, що в свою чергу свідчить про порушення прав позивача (стягувача), який з винесенням вказаного судового рішення правомірно очікував на повернення належних йому коштів у визначених спірними зобов'язаннями розмірах (зокрема, 2 506 298,68 євро та 10 519,38 дол. США) чи у гривневому еквіваленті вказаної суми саме на час виконання судового рішення про стягнення.

Аналогічні висновки щодо необхідності виконання судового рішення зі спору про стягнення заборгованості в іноземній валюті виходячи саме із встановленого розміру зобов'язання у відповідній валюті, а не його гривневого еквіваленту, встановленого на момент прийняття рішення у справі, містяться в постановах Вищого господарського суду України від 15.10.2014 року у справі №904/59/14, від 07.12.2015 у справі №922/70/14.

До того ж, судова колегія апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що за змістом статей 1, 8 Конституції України Україна є правова держава. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Законом України №475/97 від 17.07.1997 ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (надалі - «Конвенція») та Перший протокол до Конвенції, а відтак в силу ст. 9 Конституції України вони є частиною національного законодавства України.

Відносини, що виникають у зв'язку з обов'язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до Європейського суду з прав людини проти України регулюється Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном».

Отже, присудженні до стягнення рішенням у даній справі грошові кошти, є майном в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, мирне володіння яким з моменту винесення наведеного рішення гарантується ст.ст. 1, 8, 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

При цьому, в рішеннях у справах «Бурдов проти Росії» від 07.05.2002 р. та «Ясіуньєне проти Латвії» від 06.03.2003 р. Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що відсутність у заявника можливості домогтися виконання рішення, винесеного на його чи її користь становить втручання у право на мирне володіння майном, гарантоване першим реченням частини першої статті 1 Протоколу № 1.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, судова колегія апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції про визнання недійсною постанови державного виконавця від 01.12.2015 ВП №43700110 про закінчення виконавчого провадження. Колегія суддів звертає увагу на те, що якщо у резолютивній частині рішення визначений гривневий еквівалент євро, доларів США, чи іншої валюти, то це не змінює суті рішення в частині стягнення заборгованості в іноземній валюті, а відображає лише частину заборгованість з урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти станом на 11.07.2013 року, про що зазначено у мотивувальній частині рішення від 11.07.2013 року.

Стосовно вимоги позивача про зобов'язання ДВС відновити виконавче провадження, слід зазначити наступне.

Згідно п. 9.13 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 № 9 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

Господарський суд не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов'язані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця (наприклад, відкривати або закінчувати виконавче провадження), але може зобов'язати державного виконавця здійснити передбачені законом дії, від вчинення яких той безпідставно ухиляється.

При цьому, суд відзначає, що відновлення відповідного виконавчого провадження за наслідками визнання недійсною постанови про закінчення такого провадження врегульовано положеннями ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження», яка передбачає відповідний порядок вчинення таких дій, а тому задоволення вимоги про зобов'язання державного виконавця вчинити дії щодо відновлення виконавчого провадження на даній стадії буде підміною судом його обов'язків, що є недопустимим та унеможливлює задоволення скарги в цій частині.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом правомірно було відмовлено заявнику у задоволенні скарги у цій частині.

Виходячи з вищевикладеного, апеляційний господарський суд вважає, що ухвалу господарського суду міста Києва від 15.03.2016 року, прийнято після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв'язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є такою що відповідає нормам закону.

Отже, в задоволенні апеляційної скарги приватного акціонерного товариства «Автомобільна група «Віпос» слід відмовити, а оскаржувану ухвалу господарського суду міста Києва від 15.03.2016 року залишити без змін.

Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 99, 101-106, 121-2 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Автомобільна група «Віпос» на ухвалу господарського суду міста Києва від 15.03.2016 року у справі № 910/104/2013 залишити без задоволення.

2. Ухвалу господарського суду міста Києва від 15.03.2016 року у справі № 910/104/2013 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/104/2013 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя О.І. Лобань

Судді А.І. Тищенко

Р.В. Федорчук

Дата підписання 23.05.2016 року