ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" травня 2016 р. Справа № 926/479/16

За позовом керівника Чернівецької місцевої прокуратури в інтересах держави

до відповідачів: 1.Чернівецької міської ради (відповідач-1);
2.фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Чернівці (відповідач-2),
про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування, визнання договору недійсним та повернення земельної ділянки площею 0,0028 га, вартістю 60919,00 грн.

Суддя Паскарь А. Д.

представники сторін:

від позивача прокурор Балицька Р.С.;

від відповідача-1 ОСОБА_2, довіреність від 08.12.2015 № 01/02-18/3226;

від відповідача-2 не зявився;

СУТЬ СПОРУ: керівник Чернівецької місцевої прокуратури звернувся з позовом до Чернівецької міської ради та фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про визнання незаконними та скасування пунктів 4, 4.1. рішення 59 сесії Чернівецької міської ради VІ скликання від 29.12.2014 № 1473, яким відповідачеві-2 надано на праві особистого земельного сервітуту земельну ділянку по вул. Комарова Володимира, 2-А, площею 0,0028 га, кадастровий номер :08:001:0183 для розміщення торгівельного кіоску, а також визнання недійсним укладеного відповідачами договору встановлення земельного сервітуту від 27.01.2015 № 108 та повернення відповідачем-2 відповідачеві-1 зазначеної земельної ділянки.

Позов обґрунтовуються тим, що відповідно до вимог статті 401 Цивільного кодексу України ініціатором встановлення земельного сервітуту може бути власник або користувач земельної ділянки, у яких є потреба у використанні суміжної (сусідньої) земельної ділянки для усунення недоліків своєї ділянки, зумовлені її місцем розташування або природним станом, однак земельна ділянка відповідачеві-2 була виділена для здійснення підприємницької діяльності.

Відповідач-1 проти позову заперечує з підстав відсутності у матеріалах справи належних та допустимих доказів, які б засвідчували факт порушення відповідачами норм земельного законодавства. Крім того, Законом України від 12.02.2015 № 191 Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення умов ведення бізнесу (дерегуляція) змінено редакцію статті 99 Земельного кодексу України та доповнено види земельних сервітутів правом власника або землекористувача вимагати встановлення сервітуту на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм), а тому відсутні підстави для застосування наслідків недійсності правочину.

Ухвалою від 30.03.2016 порушено провадження у справі та призначено до розгляду на 19.04.2016.

Ухвалами від 19.04.2016 та 10.05.2016 розгляд справи відкладено на 10.05.2016 та 24.05.2016 відповідно.

У судове засідання 24.05.2016 відповідач-2 явку свого представника втретє не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про час, місце та дату проведення судового засідання згідно відомостей, які містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідно до пункту 3.9.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), і не повернуто підприємством звязку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

За таких обставин, відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Прокурор у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд позов задовольнити повністю, натомість представник відповідача-1 проти позовних вимог заперечував з підстав, зазначених у відзиві на позов.

Заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши матеріали справи, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини між сторонами, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову з наступних підстав.

Пунктами 2.5, 2.5.1 рішення 49 сесії Чернівецької міської ради VI скликання від 28.04.2014 № 1196 «Про надання Чернівецькій міській раді дозволів на складання проектів відведення земельних ділянок та визнання такими, що втратили чинність, окремих пунктів рішень міської ради» надано дозвіл відповідачеві-1 на складання проекту відведення земельної ділянки на вул. Комарова Володимира, 2-А, орієнтовною площею 0,0030 га у комунальну власність для обслуговування будівель торгівлі (розміщення торговельного кіоску) та уповноважено відповідача-2 виготовити землевпорядну документацію на зазначену земельну ділянку за власні кошти.

02 вересня 2014 року 54 сесією Чернівецької міської ради VI скликання прийнято рішення № 1334 «Про затвердження Чернівецькій міській раді проектів відведення щодо формування земельних ділянок комунальної власності», пунктами 1, 1.4 якого відповідачеві-1 затверджено проект відведення щодо формування земельної ділянки за адресою вул. Комарова Володимира, 2-А, площею 0,0028 га та кадастровим номером :08:001:0183 (далі земельна ділянка), для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (розміщення торговельного кіоску).

Згідно пунктів 4, 4.1 рішення 59 сесією Чернівецької міської ради VI скликання від 29.12.2014 № 1473 «Про розгляд звернень фізичних та юридичних осіб щодо надання та поновлення земельних ділянок на умовах встановлення земельного сервітуту та припинення договору встановлення земельного сервітуту № 45 від 26.04.2012р.» (далі рішення 1473) відповідачеві-2 надано на праві особистого земельного сервітуту земельну ділянку для розміщення торговельного кіоску.

27 січня 2015 року між відповідачами укладено договір встановлення земельного сервітуту № 108, який зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 8834402 від 24.02.2015 (далі договір сервітуту), пунктом 1.1. якого передбачено, що земельний сервітут встановлюється на підставі рішення 1473 відносно земельної ділянки в інтересах відповідача-2 на право розміщення торговельного кіоску з обмеженнями щодо охоронної зони проходження ЛЕП. Того ж числа відповідач-1 на підставі акту прийому-передачі земельної ділянки (додаток № 4 до договору сервітуту) передав, а відповідач-2 прийняв земельну ділянку для встановлення земельного сервітуту.

Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Згідно з частинами першою та другою статті 404 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

У відповідності до статті 8 ЗК України, пункту 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», рада здійснює передачу у власність або надання у користування земельних ділянок виключно відповідно та в порядку, визначеному Земельним кодексом України.

За приписами частини першої статті 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Статтею 99 ЗК України визначено види права земельного сервітуту, які власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення.

Правовий аналіз вказаних вище норм права свідчить про те, що земельний сервітут може бути встановлений лише для власника або землекористувача земельної ділянки, а також в тому разі, якщо потреби такого власника чи землекористувача не можуть бути задоволені в інший спосіб, ніж встановлення сервітуту.

Аналогічна позиція висловлена у пунктах 2.32 та 2.34 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин", якими роз'яснено, що види права земельного сервітуту визначає стаття 99 ЗК України, положення якої є такими, що встановлюють підстави, за наявності яких можливе звернення з вимогою про встановлення сервітуту. Зазначена стаття визначає конкретних суб'єктів, між якими виникають відносини щодо сервітуту. Вимагати встановлення земельних сервітутів можуть власники або землекористувачі земельних ділянок. Ініціатором встановлення земельного сервітуту може бути власник або користувач земельної ділянки, у яких є потреба у використанні суміжної (сусідньої) земельної ділянки, щоб усунути недоліки своєї ділянки, зумовлені її місцем розташування або природним станом. Обов'язковою умовою встановлення земельного сервітуту є неможливість задоволення потреби особи, яка вимагає встановлення сервітуту, в інший спосіб. Під час розгляду справи у спорі про встановлення земельного сервітуту господарським судам належить з'ясовувати, з яких причин позивач не може використовувати належне йому майно.

Як вбачається з матеріалів справи, що не заперечується відповідачем-1, відповідач-2 не є власником чи землекористувачем сусідньої земельної ділянки, а тому не є суб'єктом, який має право вимагати встановлення сервітуту.

Крім того, як зазначено вище, пунктами 4, 4.1 рішення 1473 передбачено, що земельна ділянка надана відповідачеві-2 не для усунення недоліків своєї земельної ділянки, а для розміщення торговельного кіоску, тобто здійснення підприємницької діяльності.

Зазначені обставини відповідачем-1 не спростовані, а тому пункти 4, 4.1 рішення 1473 є незаконними та підлягають скасуванню через невідповідність положенням цивільного та земельного законодавства.

Посилання відповідача-1 на статтю 99 ЗК України в редакції змін, внесених Законом України від 12.02.2015 № 191-VIII та застосування до спірних відносин статті 5 ЦК України є безпідставними, оскільки предметом спору не є обраний вид земельного сервітуту, а відсутність законних підстав для його встановлення.

Заперечення відповідача-1, які ґрунтуються на регулювання спірних відносин постановою Кабінету міністрів України від 26.08.2009 № 982 «Про затвердження Порядку розміщення малих архітектурних форм для провадження підприємницької діяльності» не береться до уваги судом, оскільки станом на дату розгляду справи зазначений акт втратив чинність.

Наявність прийнятого відповідачем-1 «Порядку розміщення і функціонування тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території міста Чернівців», затвердженого рішенням 35 сесії Чернівецької міської ради VI скликання від 25.04.2013 № 848 не підтверджує законність пунктів 4, 4.1 рішення 1473, оскільки не відповідає вимогам Цивільного та Земельного кодексів України, а тому відповідно до частини другої статті 4 ГПК України не може застосовуватись судом при вирішення даного спору.

Водночас, як вірно зазначено прокурором, частиною четвертою статті 28 Закону України від 17.02.2011 № 3038-VІ «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Також на спростування тверджень відповідача-1, суд зауважує, що положеннями чинного законодавства не передбачено, що для звернення до суду із даним позовом необхідною умовою є проведення перевірки з дотримання вимог земельного законодавства.

Що ж до участі прокурора у справі, то згідно з частиною другою статті 29 ГПК України у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави, в якій зазначено про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або про відсутність у такого органу повноважень щодо звернення до господарського суду, прокурор набуває статусу позивача.

Рішенням Конституційного Суду України від 08.04.1999 року у справі №1-1/99 визначено, що прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо.

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спільних відносинах.

Так, прокурор на виконання приписів частини третьої статті 2 ГПК України зазначив, що відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Незаконна передача у користування спірних земельних ділянок порушує інтереси держави у сфері контролю за використанням та охороною земель, ефективного використання земельних ресурсів. Також прокурором вірно встановлено, що органом, який уповноважений здійснювати відповідні функції є Державна інспекція сільського господарства України, однак у зв'язку з відсутністю у вказаного державного органу повноважень звернення до господарського суду з вказаними у позові вимогами, прокурором пред'явлено цей позов в інтересах держави як позивачем, про що зазначено в позовній заяві.

Частиною третьою статті 152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до частини першої статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Одними із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункти 2, 10 частини другій статті 16 ЦК України).

Разом з тим суд вважає безпідставним посилання прокурора на положення статті 134 ЗК України (щодо обов'язковості продажу таких прав на земельну ділянку на конкурентних засадах), оскільки у відповідача-2 відсутнє право на земельний сервітут, а тому питання щодо необхідності набуття ним такого права на конкурентних засадах суперечитиме законодавству, оскільки, як вказує сам прокурор, виключає встановлення саме земельного сервітуту. Однак зазначене твердження не спростовує протиправність пунктів 4, 4.1 рішення 1473 та дійсність договору сервітуту.

Крім того, цією нормою визначено, що права на земельні ділянки державної чи комунальної власності (оренда, суперфіцій, емфітевзис) підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), однак не передбачено обов'язку такого продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) права на земельний сервітут.

З приводу визнання договору сервітуту недійсним, така вимога також підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У відповідності до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Оскільки договір сервітуту укладений відповідачами на підставі прийнятого відповідачем-1 оспорюваного незаконного рішення, то й він не відповідає наведеним вимогам Цивільного, Господарського та Земельного кодексів України, у звязку з чим підлягає визнанню недійсними.

Відповідно до статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Пунктом 6.1 договору сервітуту передбачено, що після припинення дії договору відповідач-2 протягом 30 днів повинен повернути земельну ділянку Чернівецькій міській раді за актом прийому-передачі, у стані не гіршому порівняно з тим, у якому він її одержав.

За таких обставин, у звязку зі скасуванням оскаржуваних пунктів рішення 1473 та договору сервітуту, вимога прокурора про повернення відповідачем-2 земельної ділянки відповідачу-1 також підлягає задоволенню.

Згідно статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що при ухваленні спірних пунктів рішення 1473 та укладенні договору сервітуту відповідач-1 діяв з порушенням зазначених норм чинного законодавства та всупереч інтересам територіальної громади.

З урахуванням ступеня вини кожного відповідача у виникненні спору, суд вважає за необхідне стягнути судовий збір наступним чином: за визнання оскаржених пунктів рішення 1473 незаконними судовий збір підлягає стягненню з відповідача-1; за вимогу про визнання недійсним договору сервітуту судовий збір слід стягнути з відповідачів рівними частинами; за звільнення та повернення земельної ділянки відповідачеві-1 судовий збір належить стягнути з відповідача-2.

На підставі викладеного, керуючись статтями 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В :

1.Визнати незаконними та скасувати пункти 4, 4.1 рішення, прийнятого 59 сесією Чернівецької міської ради VI скликання від 29.12.2014 № 1473 «Про розгляд звернень фізичних та юридичних осіб щодо надання та поновлення земельних ділянок на умовах встановлення земельного сервітуту та припинення договору встановлення земельного сервітуту № 45 від 26.04.2012», згідно яких фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 надано на праві особистого земельного сервітуту земельну ділянку по вул. Комарова Володимира, 2-а, площею 0,0028 га (кадастровий номер :08:001:0183) для розміщення торговельного кіоску.

2.Визнати недійсним договір встановлення земельного сервітуту від 27.01.2015 № 108, укладений між Чернівецькою міською радою та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1.

3.Зобовязати фізичну особу підприємця ОСОБА_1 (58013, АДРЕСА_1; ідентифікаційний код НОМЕР_1) протягом тридцяти днів з дня набрання даного рішення законної сили повернути Чернівецькій міській раді (58002, м. Чернівці, площа Центральна, 1; ідентифікаційний код 04062216) за актом прийому - передачі земельну ділянку розміром 0,0028 га по вул. Комарова, 2-а в місті Чернівці, вартістю 60919,00 грн., кадастровий номер :08:001:0183.

4.Стягнути з Чернівецької міської ради (58002, м. Чернівці, площа Центральна, 1; ідентифікаційний код 04062216) на користь прокуратури Чернівецької області (р/р 4946 ДКСУ м. Київ, МФО 820172, ) судовий збір у сумі 2067,00 грн.

5.Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (58013, АДРЕСА_1; ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь прокуратури Чернівецької області (р/р 4946 ДКСУ м. Київ, МФО 820172, ) судовий збір у сумі 2067,00 грн.

Повне рішення складено 27 травня 2016 року

Суддя А. Паскарь