КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" травня 2016 р. Справа№ 910/27809/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Алданової С.О.

Мартюк А.І.

секретар: Горбунова М.Є.

за участю представників:

позивача: Гвоздецький А.М.;

відповідача: Русскіна О.В.;

третьої особи: не з'явився;

розглядаючи у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Автокапітал"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 04.02.2016р.

у справі №910/27809/15 (головуючий суддя: Селівон А.М.,

суддів: Ващенко Т.М., Сташків Р.Б.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Автокапітал"

до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні

відповідача Публічне акціонерне товариство "Запорізький

автомобілебудівний завод"

про припинення зобов'язань

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Автокапітал" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" (далі - відповідач) про припинення зобов'язання позивача за договором застави №НКЛ-2019631/S5 від 24.10.2013р., укладеним з відповідачем.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач не може вести економічну діяльність та реалізовувати правомочності щодо майна та активів, які передані в заставу та знаходяться на території проведення Антитерористичної операції (далі - АТО), а тому позивач позбавлений можливості виконувати свої зобов'язання за спірним договором.

Відповідач заперечував проти позову, посилаючись на необґрунтованість та непідтвердженість позовних вимог належними доказами. Зокрема, відповідач зазначав про те, що в даному випадку відсутні підстави для припинення договору застави №НКЛ-2019631/S5 від 24.10.2013р., оскільки знищення частини предметів застави не є підставою для припинення зобов'язань за договором, оскільки позивач має надати в заставу інші предмети.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.12.2015р., на підставі ст. 27 Господарського процесуального кодексу України, до участі у справі як третю особу без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача було залучено Публічне акціонерне товариство "Запорізький автомобілебудівний завод" (далі - третя особа).

Третя особа явку свого представника у судові засідання не забезпечила, відзиву на позов не надала, у зв'язку з чим справа розглядалася місцевим господарським судом на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.02.2016р. у справі №910/27809/15 в задоволенні позовних вимог було відмовлено повністю.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва 04.02.2016р. у справі №910/27809/15 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права. Зокрема, позивач звертав увагу суду апеляційної інстанції на наступні обставини:

- справу було розглянуто незаконним складом суду, оскільки учасником колегії суддів була Ващенко Т.М., яка розглядала пов'язану справу між тими ж сторонами, предметом розгляду у якій є вимоги про звернення стягнення на предмет застави за договором застави №НКЛ-2019631/S5 від 24.10.2013р., укладеним між позивачем і відповідачем. У позивача є обґрунтовані сумніви у неупередженості судді Ващенко Т.М.;

- судом не було встановлено кількісне співвідношення транспортних засобів, які знаходяться в межах Донецької та Луганської областей, а також АРК, з іншими транспортними засобами, що знаходяться в межах території, підконтрольної українському уряду;

- суд не встановив, яка саме частина транспортних засобів знаходиться на окупованих територіях, вартість відповідного майна та його стан.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.03.2016р. (головуючий суддя: Іоннікова І.А., судді: Куксов В.В., Тищенко О.В.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 05.04.2016р.

04.04.2016р. через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначав про необґрунтованість доводів скарги та просив суд залишити оскаржуване рішення місцевого господарського суду без змін.

Розпорядженням в.о. Керівника апарату Київського апеляційного господарського суду від 05.04.2016р. у зв'язку із перебуванням головуючого судді Іоннікової І.А. на лікарняному, призначено повторний автоматичний розподіл справи №910/27809/15, за результатами якого справу передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів: Мартюк А.І., Алданової С.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.04.2016р. апеляційну скаргу було прийнято до провадження колегії суддів у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів: Мартюк А.І., Алданової С.О. та призначено справу до розгляду в судовому засіданні на 30.05.2016р.

В судовому засіданні 30.05.2016р. представник позивача підтримав апеляційну скаргу, просив суд скаргу задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва 04.02.2016р. у справі №910/27809/15 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

В судовому засіданні 30.05.2016р. представник відповідача заперечував проти апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін як таке, що було винесене з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні 30.05.2016р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

24.10.2013р. між третьою особою, як позичальником, та відповідачем, як кредитором, було укладено договір кредитної лінії №НКЛ-2019631 (далі - Кредитний договір) (том справи - 1, аркуші справи - 9-13).

За умовами Кредитного договору (п.п.1.1, 1.2) кредитор зобов'язується надати позичальнику грошові кошти (далі - кредит) на умовах забезпеченості, повернення, строковості та цільового характеру використання. Надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами - траншами, на умовах, визначених цим договором, в межах невідновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 34 200 000,00 доларів США з кінцевим терміном погашення не пізніше 28.09.2018р.

У випадку прострочення позичальником строків сплати процентів, комісій, а також прострочення строків повернення кредиту, визначених цим договором, позичальник сплачує кредитору пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період прострочення від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення (п.4.1 Кредитного договору).

В п.п.3, 3.1 ст. 1 Кредитного договору вказано про те, що забезпеченням виконання своїх зобов'язань позичальником щодо повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування, можливих штрафних санкцій виступає забезпечення, яке не суперечить вимогам Відповідача та діючого законодавства України, про що укладаються відповідні договори. Зобов'язання забезпечується договором застави товарів в обороті, що належить Публічному акціонерному товариству "Автокапітал" (позивач, заставодавець за договором).

В п.8.3 Кредитного договору передбачено, що останній набирає чинності з дати його укладення та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань за цим договором.

24.10.2013р. між позивачем, як заставодавцем, та відповідачем, як заставодержателем, було укладено договір застави №НКЛ-2019631/S5 (далі - Договір застави) (том справи - 1, аркуші справи - 15-18).

За умовами Договору застави (п.п.1.1, 1.1.1, 1.3) заставодавець передає заставодержателю в заставу у якості забезпечення виконання третьою особою, як позичальником, своїх зобов'язань за Договором кредитної лінії №НКЛ-2019631 від 24.10.2013р., укладеного між заставодержателем та позичальником, товари в обороті, перелік яких викладено в Додатку №1 до цього договору і який є його невід'ємною частиною (далі - предмет застави). Предмет застави передається в заставу разом з усіма його приналежностями. Предмет застави знаходиться за адресами, вказаними в Додатку №1 до цього договору. Балансова вартість предмету застави згідно балансової довідки від 24.10.2013р. заставодавця становить 102 825 874,00 грн. За взаємною згодою сторін цього договору заставна вартість становить 102 500 000,00 грн. (далі - заставна вартість).

Право застави виникає з моменту підписання цього договору повноважними представниками сторін. Право застави припиняється виконанням позичальником забезпечених заставою зобов'язань за Кредитним договором, а також в інших випадках, передбачених чинним законодавством України (п.п.4.1, 4.2 Договору застави).

В п.7.1 Договору застави передбачено, що останній набирає чинності з моменту підписання уповноваженими представниками сторін і діє до повного виконання позичальником своїх зобов'язань за договором.

В Додатку №1 до Договору застави наведено перелік товарів, переданих у заставу, а також перелік дилерів та місць зберігання предметів застави (автомобілів Мерседес) (том справи - 1, аркуші справи - 19-20). Загальна кількість дилерів згідно переліку становить 24.

Згідно з відомостями вказаного Додатку місцями зберігання автомобілів, зокрема, є:

- Автономна Республіка Крим: м. Сімферополь, вул. Училищна, 40; м. Севастополь, вул. Стрілецька, 2;

- Донецька область: м. Донецьк, пр. Ілліча, 95А;

- Луганська область: м. Луганськ, вул. Молодіжна, 20.

За Договором застави відповідне обтяження рухомого майна зареєстроване 24.10.2013р. за №13973937 (том справи - 1, аркуші справи - 113-121).

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав про те, що наразі виконання зобов'язань за Договором застави є неможливим, оскільки предмети застави знаходяться на території проведення АТО, у зв'язку з чим позивач не може гарантувати наявність та схоронність заставленого майна.

Зважаючи на проведення АТО в окремих районах Донецької та Луганської областей та окупацію АР Крим та міста Севастополя, більшість або навіть всі заставлені за Договором застави автомобілі, що знаходились в місцях зберігання в межах вказаних територій, можуть бути навіть знищені.

Враховуючи викладене, позивач просив суд встановити неможливість виконання позивачем своїх зобов'язань за Договором застави, у зв'язку з чим припинити дані зобов'язання на підставі ст. 607 Цивільного кодексу України.

Місцевий господарський суд в позові відмовив повністю, зазначивши про необґрунтованість та документальну непідтвердженість позовних вимог.

Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого господарського суду, вважає їх такими, що відповідають фактичним обставинам справи, з наступних підстав.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного Кодексу.

В ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст. 526 Цивільного кодексу України, де встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з положеннями ст. ст. 546, 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, заставою. Виконання зобов'язання забезпечується, якщо це встановлено договором.

Основні положення про заставу визначаються Законом України "Про заставу". Відносини застави, не передбачені цим Законом, регулюються іншими актами законодавства України.

Відповідно до ст. ст. 3, 49 названого Закону заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, зокрема така, що випливає з договору кредиту. Заставодавець може укласти договір застави як належних йому на момент укладення договору прав вимоги по зобов'язаннях, в яких він є кредитором, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. У договорі застави прав повинна бути вказана особа, яка є боржником по відношенню до заставодавця. Заставодавець зобов'язаний повідомити свого боржника про здійснену заставу прав.

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду (ст. ст. 572, 574 Цивільного кодексу України).

В ст. 589 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про заставу", згідно якого за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.

Як вбачається з матеріалів справи, за умовами Договору застави позивач, як майновий поручитель, взяв на себе зобов'язання-відповідати за порушення третьою особою своїх кредитних зобов'язань перед відповідачем в межах переданого в заставу майна.

Згідно з п.3.1 Договору застави у випадку порушення заставодавцем умов, визначених п.п.2.1.1.-2.1.11 Договору застави, заставодержатель має право достроково звернути стягнення на предмет застави в порядку, визначеному п.2.4. цього договору.

Належних та допустимих доказів на підтвердження визнання недійсними Кредитного договору та/або Договору застави, їх окремих положень ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надано.

Заперечення щодо порядку та умов укладення вищевказаних договорів на час підписання та на протязі виконання у сторін були відсутні.

Предметом розгляду у даній справі є вимога позивача про припинення його зобов'язання за укладеним з відповідачем Договором застави, у зв'язку з неможливістю позивачем виконувати свої договірні зобов'язання з незалежних від нього причин.

На думку позивача, фактична неможливість останнього вести економічну діяльність та реалізовувати правомочності щодо майна та активів, які знаходяться на території проведення АТО, навіть неможливість забезпечити збереженість майна у містах та районах, визначених місцями проведення АТО, свідчить про неможливість позивача виконувати зобов'язання за Договором застави у разі звернення стягнення на предмет застави.

Відповідно до ст. ст. 593, 598 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Право застави припиняється у разі: припинення зобов'язання, забезпеченого заставою; втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави; реалізація предмета застави; набуття заставодержателем права власності на предмет застави. Право застави припиняється також в інших випадках, встановлених законом.

Виникнення та припинення права застави визначене сторонами в статті 4 Договору застави, згідно з п.4.2 якого право застави припиняється виконанням позичальником забезпечених заставою зобов'язань за Договором кредиту, а також в інших випадках, передбачених чинним законодавством України.

Відповідно до положень ст. 20 Закону України "Про заставу" заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 590 Цивільного кодексу України).

В ст. ст. 7, 8 Закону України "Про заставу" передбачено, що заміна предмета застави може здійснюватися тільки за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором або законом. Ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження предмета застави несе власник заставленого майна, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі випадкового знищення або випадкового пошкодження предмета застави заставодавець на вимогу заставодержателя зобов'язаний надати рівноцінний предмет або, якщо це можливо, відновити знищений чи пошкоджений предмет застави.

Відповідно до ч.1 ст. 43 Закону України "Про заставу" у разі відчуження заставлених товарів заставодавець зобов'язаний замінити їх іншими товарами такої ж або більшої вартості.

Натомість позивачем не надано доказів, які б свідчили про знищення чи пошкодження предмета застави (автомобілів марки Mersedes Benz).

Як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, доводи позивача про знищення, пошкодження або втрату частини товарів в обороті не підтверджені жодними документами з офіційних джерел, а відтак, позивачем не доведено наявність передбачених в ч.1 ст. 593 Цивільного кодексу України підстав для припинення застави. Водночас, можливість знищення предмету застави не відноситься до таких підстав.

Колегією суддів враховано посилання позивача на те, що предмети застави (місця їх збереження), зокрема, розташовані в Автономній Республіці Крим у м. Сімферополі та м. Севастополі, а також в Донецькій і Луганській областях.

Проте, з Додатку №1 до Договору застави вбачається, що транспортні засоби, передані в заставу відповідачу, знаходяться на всій території України, а саме: в Автономній Республіці Крим, Волинській, Дніпропетровській, Донецькій, Закарпатській, Запорізькій, Київській, Луганській, Львівській, Миколаївській, Одеській, Полтавській, Харківській, Хмельницькій, Черкаській та Чернівецькій областях. Тобто, той факт, що якась частина транспортних засобів знаходилась на території Автономної Республіки Крим та Луганської і Донецької областей, фактично не змінює правовідносин сторін.

Як уже зазначалося вище, позивач, як майновий поручитель, взяв на себе зобов'язання відповідати за порушення третьою особою своїх кредитних зобов'язань перед відповідачем в межах майна, переданого в заставу.

Враховуючи вищевикладені правові норми, зокрема, ст. ст. 7, 8, 43 Закону України "Про заставу", позивач повинен здійснити заміну товарів в обороті у випадку знищення або випадкового пошкодження заставлених автомобілів.

Тобто, в силу прямої вказівки закону у заставодавця виникає зобов'язання із заміни відчуженого предмета застави, товарів в обороті, на інші товари такої ж або більшої вартості (аналогічна правова позиція наведена в постанові Вищого господарського суду України від 12.11.2015р. у справі №922/3015/15).

Таким чином, навіть у випадку встановлення факту знищення (пошкодження) майна, переданого в заставу, позивач зобов'язаний надати відповідачу в заставу інші транспортні засоби, оскільки загальна кількість заставлених за Договором застави товарів (автомобілів марки Mersedes Benz) за даними складського обліку становить 222 одиниці, а дилери та місця зберігання автомобілів розташовані по всій території України, окрім території АР Крим, Луганської та Донецької областей (в містах Луцьк, Дніпропетровськ, Ужгород, Запоріжжя, Київ, Львів, Миколаїв, Одеса, Полтава, Харків, Хмельницький, Черкаси, Чернівці та с. Пісочин Харківського району Харківської області).

До того ж, застава товарів в обороті або переробці, так само як і іпотека, не передбачає передачі предмета застави у володіння заставодержателя. Предметом договору застави товарів в обороті та переробці є речі, визначені родовими (сировина, напівфабрикати, комплектуючі вироби, готова продукція тощо). При цьому Договір застави товарів в обороті або у переробці повинен індивідуалізувати предмет застави шляхом зазначення знаходження товарів у володінні заставодавця чи їх розташування в певному цеху, складі, іншому приміщенні або іншим способом, достатнім для ідентифікації сукупності рухомих речей як предмета застави.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

В порушення вказаної правової норми, позивач не надав суду доказів на підтвердження конкретної кількості автомобілів, що знаходяться за адресами дилерів, вказаних в Додатку №1 до Договору застави, а також доказів, які б свідчили про перебування предмета застави на території проведення АТО та окупованої АР Крим та м. Севастополя.

Відомості про наявність та схоронність предмету застави (товарів в обороті автомобілів марки Mersedes Benz) відсутні. Жодної інформації про наявність або відсутність товарів в обороті (автомобілів марки Mersedes Benz) у інших дилерів, аніж ті, які наведені в позовній заяві та місцезнаходженням яких є територія АР Крим, Луганської та Донецької областей, суду не надано.

Тобто, позивачем не надано доказів неможливості виконання ним своїх зобов'язань за Договором застави, в тому числі за рахунок заставленого майна, яке знаходиться за адресами інших, окрім зазначених у позовній заяві, дилерів.

В обґрунтування своїх вимог, позивач посилався на ст. 607 Цивільного кодексу України, в якій передбачено, що зобов'язання припиняється неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.

З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що названа стаття регулює відносини між кредитором і боржником, неможливість виконання як підстава припинення зобов'язання означає відсутність у даного конкретного боржника (втрату боржником) можливості виконати зобов'язання. Тобто, ст. 607 Цивільного кодексу України застосовується тільки в випадках, коли відповідно до чинного цивільного законодавства за неможливість виконання, що настала, не відповідає жодна із сторін. Неможливість виконання може бути викликана загибеллю майна, що є предметом зобов'язання внаслідок дії непереборної сили (зокрема, загибеллю нерухомого майна, урожаю сільськогосподарських культур тощо), перешкодами для виконання зобов'язання, що виникли в результаті дії непереборної сили, і іншими обставинами, за яких при виявленні належної дбайливості боржник не взмозі виконати зобов'язання (в зв'язку з дією непереборної сили, простого випадку або діями чи бездіяльністю іншої сторони зобов'язальних правовідносин).

Приймаючи до уваги недоведеність позивачем неможливості виконання зобов'язань за спірним Договором застави шляхом надання заставодержателю інших предметів застави (товарів в обороті - автомобілів марки Mersedes Benz), колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про безпідставність посилання позивача на ст. 607 Цивільного кодексу України як на підставу неможливості виконання зобов'язань за Договором застави.

Відносно доводів апеляційної скарги позивача про те, що справу було розглянуто незаконним складом суду, до якого входила суддя Ващенко Т.М., колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається з апеляційної скарги, позивач зазначає про наявність у нього обґрунтованих сумнівів у неупередженості судді Ващенко Т.М., як учасника колегії суддів Господарського суду міста Києва, якими було розглянуто справу №910/27809/15, оскільки суддя Ващенко Т.М. розглядала іншу справу між тими ж сторонами, предметом розгляду у якій є вимоги про звернення стягнення на предмет застави за договором застави №НКЛ-2019631/S5 від 24.10.2013р., укладеним між позивачем і відповідачем.

З наявних в матеріалах справи документів вбачається, що саме позивач звернувся до суду з клопотанням про призначення колегіального розгляду справи (том справи - 1, аркуші справи - 122-123).

Автоматичне визначення колегії суддів Господарського суду міста Києва у складі головуючого судді Селівон А.М., суддів: Ващенко Т.М., Сташківа Р.Б. підтверджується відповідним протоколом від 22.01.2016р. (том справи - 1, аркуш справи - 133), складеним у відповідності до вимог Положення про автоматизовану систему документообігу суду та Засад використання автоматизованої системи документообігу суду.

Позивачем не наведено конкретних даних про наявність обставин, які б свідчили про незаконність складу суду, викликали сумнів у неупередженості суддів. При цьому необхідно зазначити про те, що вищезгадані обставини є передумовою для відводу або самовідводу судді (суддів) у розумінні ст. 20 Господарського процесуального кодексу України. Натомість, стверджуючи про упередженість судді Ващенко Т.М., позивач не скористався наданим йому правом заявити відвід названому судді.

З наведеного випливає, що доводи позивача про упередженість судді Ващенко Т.М. є лише його припущеннями.

Однак не можуть бути підставами для відводу суддів заяви, які містять лише припущення про існування відповідних обставин, не підтверджених належними і допустимими доказами, а також наявність скарг, поданих на суддю (суддів) у зв'язку з розглядом даної чи іншої справи, обставини, пов'язані з прийняттям суддями рішень з інших справ (аналогічна правова позиція наведена в п.1.2.1 постанови Пленуму вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування висновків місцевого господарського суду.

За результатами перегляду справи колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи, тоді як місцевим господарським судом було надано належну оцінку поданим доказам, у повному обсязі з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим підстави для зміни чи скасування рішення відсутні і апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 77, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Автокапітал" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 04.02.2016р. у справі №910/27809/15 - без змін.

2. Матеріали справи №910/27809/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому законом порядку та строки.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді С.О. Алданова

А.І. Мартюк