ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" травня 2016 р. Справа № 907/1292/15

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого - судді Зварич О.В.

суддів Хабіб М.І.

Юрченко Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фермерського господарства "Колос" (надалі ФГ "Колос") за № 34 від 30.03.2016р. (вх. № 01-05/1737/16 від 05.04.2016р.)

на рішення господарського суду Закарпатської області від 15.03.2016р.

у справі № 907/1292/15

за позовом: ФГ "Колос"

до відповідача: Фермерського господарства "Евріка" (надалі ФГ "Евріка")

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Приватного нотаріуса Виноградівського районного нотаріального округу Богаш Наталії Яношівни (надалі приватний нотаріус Виноградівського районного нотаріального округу Богаш Н.Я.)

про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

за участю:

від позивача: Терек Я.Т. - представник (довіреність б/н від 22.09.2014р.);

від відповідача: Пшеницька Г.В. - представник (довіреність б/н від 04.09.2015р.);

від третьої особи: не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Закарпатської області від 15.03.2016р. у справі №907/1292/15 (суддя Русняк В.С.) повністю відмовлено в позові. Стягнуто з ФГ «Колос» на користь ФГ «Евріка» 3250,00 грн. витрат на оплату адвокатських послуг.

В ході розгляду справи суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність та недоведеність тверджень позивача щодо фіктивності оспорюваного договору, наявності умислу обох сторін на укладення фіктивного правочину.

Позивач подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права. Стверджує, що спірний договір є фіктивним, незважаючи на те, що він нотаріально посвідчений та зареєстрований в РБТІ, оскільки з часу його укладення у обох сторін не було наміру створити правові наслідки. Просить скасувати рішення господарського суду Закарпатської області від 15.03.2016р. у справі №907/1292/15, прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимоги та визнати недійсним договір купівлі-продажу від 21.11.2006р.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу звертає увагу на те, що спірний договір посвідчений приватним нотаріусом і на підставі даного договору зареєстроване право власності. Покликається на те, що відповідно до роз'яснень Пленуму ВГС України, коли на виконання правочину було передано якесь майно, то такий правочин не може бути визнаний фіктивним. Вказує, що не мав наміру укладати фіктивний правочин, оплатив придбаний товар та прийняв його у власність. Просить залишити без змін оскаржуване рішення місцевого господарського суду, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Третя особа приватний нотаріус Виноградівського районного нотаріального округу Богаш Н.Я. в листі за № 01-16 від 27.05.2016р. (вх. № 01-04/3881/16 від 30.05.2016р.) вказує про підтримання будь-якого рішення суду. Повідомляє, що при посвідченні спірного правочину перевірено правоздатність і дієздатність його сторін, перед підписанням договору кожна сторона мала змогу ознайомитись з текстом. Звертає увагу на те, що в п. 9 даного договору зазначено, що сторони підтверджують, що цей правочин не є фіктивним чи удаваним, тобто сторони своїм підписом підтвердили свій намір на укладення договору і їх дії не викликали сумнівів.

Третя особа не забезпечила явки в судове засідання уповноваженого представника, в листі (вх. № 01-04/3881/16 від 30.05.2016р.) просить розглянути апеляційну скаргу на рішення господарського суду Закарпатської області від 15.03.2016р. у справі №907/1292/15 за її відсутності.

25.05.2016р. від відповідача надійшло клопотання б/н від 20.05.2016р. (вх. № 01-04/3805/16 від 25.05.2016р.), в якому ФГ «Евріка» просить покласти на позивача судові витрати на оплату послуг адвоката у розмірі 1500,00 грн.

Апеляційний господарський суд, дослідивши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзивів на апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшов висновку про відсутність підстав для скасування рішення господарського суду Закарпатської області від 15.03.2016р. у справі №907/1292/15.

Як вбачається з матеріалів справи, 21.11.2006р. між ФГ «Колос» (продавець), в особі голови ФГ Терека Т.І., що діє на підставі Статуту, зареєстрованого розпорядженням голови Виноградівської РДА № 331 від 26.06.2000р., та ФГ «Евріка» (покупець), в особі голови ФГ Палько І.Ю., що діє на підставі Статуту, зареєстрованого розпорядженням голови Виноградівської РДА № 670 від 22.12.1998р., - діючи добровільно і перебуваючи при здоровому глузді та ясній пам'яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого продавець передав у власність, а покупець прийняв у власність навіс для сушки сіна, що розташований по вул. Партизанській (без номеру) у м.Виноградів, Закарпатської обл., і сплатив за нього обумовлену грошову суму (а.с.14).

Цей навіс для сушки сіна, позначений на плані під літерою «А», в цілому з бетонних стовпів, загальною площею 692,4 кв.м, та належить продавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на навіс для сушки сінна, виданого Виноградівською РДА від 09.07.2001р., зареєстрованого у Виноградівському ДП ТІ в реєстровій книзі № 2 під № 444, реєстраційний номер 16592217 (п. 2 договору).

Пунктами 3, 4 договору визначено, що продаж навісу для сушки сіна сторонами вчиняється за суму 1751,00 грн., які покупець сплатив до підписання цього договору. Сторони встановили, що умови договору, в тому числі щодо сплати ціни договору, застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення (ч. 3 ст. 631 ЦК України).

Відповідно до п. 6 договору продавець стверджує, що відчужуваний навіс для сушки сіна на момент укладення договору нікому іншому не проданий, не подарований, не відчужений іншим способом, до статутного фонду юридичних осіб не внесений, як місцезнаходження юридичної особи (юридична адреса) не використовується, не заставлений, під податковою заставою, в спорі і під забороною (арештом) не перебуває. Прихованих недоліків, сервітуту, а також прав щодо нього у третіх осіб, в тому числі за договорами найму чи оренди, як в межах, так і за межами України, немає.

Згідно п. 8 договору право власності на навіс для сушки сіна виникає у покупця з моменту нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

Сторони підтверджують, що цей правочин не є фіктивним чи удаваним, тобто не є таким, що передбачено ст.ст. 234, 235 ЦК України (п. 9 договору).

В пункті 10 договору зазначено, що відчужуваний навіс для сушки сіна візуально оглянутий покупцем до підписання цього договору. Недоліків чи дефектів, які б перешкоджали його використанню за призначенням, на момент огляду покупцем виявлено не було.

Продавець зобов'язується передати, а покупець прийняти зазначений навіс для сушки сіна і пов'язані з його експлуатацією документи по акту прийому-передачі (п. 11 договору).

Пунктом 15 передбачено, що цей договір підлягає державній реєстрації (ст. 657 ЦК України). Право власності на відчужуваний навіс для сушки сіна підлягає державній реєстрації (ст. 182 ЦК України).

Договір купівлі-продажу від 21.11.2006р. підписаний, скріплений печатками сторін та 21.11.2006р. посвідчений приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Богаш Н.Я., особи громадян, які підписали договір встановлено, їх дієздатність, а також правоздатність та дієздатність ФГ «Колос» та ФГ «Евріка, повноваження представників і належність ФГ «Колос» навісу для сушки сіна, що відчужується, перевірено.

Спірний договір зареєстровано в реєстрі за № 4411.

В матеріалах справи відсутні докази про внесення будь-яких змін до договору купівлі-продажу №4411 від 21.11.2006р.

25.11.2006р. Виноградівське БТІ на підставі договору купівлі-продажу №4411 від 21.11.2006р. зареєструвало за відповідачем право приватної власності на навіс для сушки сіна (реєстраційний номер 16592217), що підтверджується наявною в матеріалах справи копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 12643883 (а.с.15).

23.06.2015р. позивач надіслав відповідачу претензію за № 56 від 20.06.2015р., в якій просив визнати недійсним та розірвати в добровільному порядку фіктивний договір купівлі-продажу, за яким ФГ «Колос» передало у власність ФГ «Евріка» прийняло у власність навіс для сушки сіна, що розташований по вул. Партизанській б/н в м.Виноградів, Закарпатської обл. (а.с.21).

Вказану претензію відповідач залишив без відповіді та задоволення, що слугувало підставою звернення позивача до місцевого господарського суду з даним позовом. Обгрунтовуючи фіктивність спірного правочину, позивач вказує, що його сторони не мали реальних намірів його виконувати. Стверджує, що договір від 21.11.2006р. є фіктивним незважаючи на нотаріальне посвідчення, так як сторони не мали наміру створювати правові наслідки його укладення. Звертає увагу на те, що протягом 10 років відповідач, як власник майна, не користувався, не володів та не розпоряджався придбаним майном.

Відповідач у відзиві на позовну заяву, заперечуючи по суті проти заявлених позовних вимог, одночасно просить застосувати наслідки спливу строків позовної давності та відмовити в задоволенні позову (а.с.34-37).

При винесенні постанови, колегія суддів керувалася наступним.

Згідно частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

В частині 7 статті 179 Господарського кодексу України зазначено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Статтею 627 Цивільного кодексу України унормовано, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з врахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до матеріалів справи предметом спору в даній справі є визнання недійсним договору купівлі-продажу від 21.11.2006р., укладеного між ФК «Колос» та ФГ «Евріка».

Статтею 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В силу ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Підставою визнання недійсним договору купівлі-продажу від 21.11.2006р. позивач вважає те, що даний договір укладено з порушенням вимог ст. 203 ЦК України, оскільки на момент вчинення правочину жодна із сторін не мала наміру на настання правових наслідків, обумовлених ним. Разом з тим, вказує на фіктивність спірного договору.

Згідно ст. 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

В пункті 3.11. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р."Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" розяснено, що фіктивний правочин (стаття 234 Цивільного кодексу України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Матеріалами даної справи підтверджується, що на підставі спірного договору купівлі продажу за відповідачем зареєстровано право власності на придбаний навіс для сушки сіна, а зі змісту самого договору вбачається, що оплату за придбане майно відповідач провів перед підписанням договору.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає обгрунтованим та підставним висновок місцевого господарського суду про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами факту укладення сторонами договору купівлі-продажу від 21.11.2006р. як фіктивного правочину.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин без наміру виникнення, зміни або припинення цивільних прав та обов'язків, лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети.

Оскільки, позивач не довів наявності необхідних ознак, які б свідчили про те, що в діях сторін був умисел на укладення фіктивного правочину, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність правових підстав для визнання спірного договору недійсним.

Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано та підставно не застосував позовну давність до спірних правовідносин, враховуючи те, що має місце відмова в позові по суті.

Одночасно, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд помилково стягнув з ФГ «Колос» на користь ФГ «Евріка» суму 3250,00 грн. у відшкодування витрат з оплати адвокатських послуг, враховуючи наступне.

Відповідно до частини 1 ст. 44 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно частини 3 статті 48 Господарського процесуального кодексу України витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру".

В частині 1 статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" зазначено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ч.2,3 ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"). Закон не містить іншого порядку визначення розміру коштів за послуги адвоката.

Витрати, пов'язані з наданням правової допомоги в даному спорі по розгляду справи в суді першої інстанції (3250,00 грн.) позивач підтверджує наступними документами:

-договором про надання послуг від 04.09.2015р., який підписаний та скріплений печатками ФГ «Евріка» та ФОП Пшеницька Г.В.;

-квитанцією до прибуткового касового ордера № 2 від 19.02.2016р. на суму 3250,00грн. (а.с.86-89).

Зі змісту вказаних документів вбачається, що відповідач поніс витрати по оплаті правової допомоги, які надавались не адвокатом, а фізичною-особою-підприємцем Пшеницькою Г.В Дані витрати в силу положень ст.ст. 44, 48 ГПК України не відносяться до судових витрат. Тому, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для відшкодування відповідачу за рахунок позивача понесених витрат з оплати адвокатських послуг.

З урахуванням вказаного не підлягає задоволенню клопотання відповідача, заявлене в суд апеляційної інстанції, про покладення на позивача судових витрат на оплату послуг адвоката у розмірі 1500,00 грн.

З огляду на вищевказане, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про те, що судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення, тому його необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги необхідно покласти на скаржника відповідно до положень ст.49 ГПК України.

Керуючись, ст. ст. 43, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

Рішення господарського суду Закарпатської області від 15.03.2016р. у справі №907/1292/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Виключити з резолютивної частини рішення господарського суду Закарпатської області від 15.03.2016р. у справі №907/1292/15 пункт 2.

Справу повернути в господарський суд Закарпатської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з Розділом ХІІ-1 ГПК України.

Головуючий суддя Зварич О.В.

судді Хабіб М.І.

Юрченко Я.О.