КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" травня 2016 р. Справа№ 910/30886/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тарасенко К.В.

суддів: Тищенко О.В.

Яковлєва М.Л.

за участі представників:

від позивача: Шелефост Т.М. - представник

від відповідача-1: Шевченко В.Г. - представник

від відповідача-2: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Компанії з обмеженою відповідальністю «Екстрар Холдінг Лімітед» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2016 року у справі № 910/30886/15 (Суддя Чинчин О.В.)

за позовом Компанії з обмеженою відповідальністю «Екстрар Холдінг Лімітед»

до 1. Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк»

2. Приватного підприємства «Петрос - Сервіс»

про визнання недійсним Кредитного договору №12-2014 від 08.01.2014 року

ВСТАНОВИВ:

Компанія з обмеженою відповідальністю «Екстрар Холдінг Лімітед» звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та Приватного підприємства «Петрос - Сервіс» про визнання недійсним Кредитного договору №12-2014 від 08.01.2014 року.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.01.2016 року у справі № 910/30886/15 в задоволенні позовних вимоги Компанії з обмеженою відповідальністю «Екстрар Холдінг Лімітед» відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, Компанія з обмеженою відповідальністю «Екстрар Холдінг Лімітед» звернулася до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2016 року у справі № 910/30886/15 та прийняти нове рішення по справі, яким позовні вимоги Компанії з обмеженою відповідальністю «Екстрар Холдінг Лімітед» задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні, не відповідають обставинам справи, судом порушено і неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Представник відповідача 28.03.2016 через відділ діловодства Київського апеляційного господарського суду надав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечував проти доводів апеляційної скарги позивача, просив залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 13.04.2016 у зв'язку з перебуванням судді Куксова В.В. у відпустці, а також перебуванням судді Іоннікової І.А на первинному кваліфікаційному оцінюванні суддів, для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: Тарасенко К.В. - головуючий суддя, судді: Тищенко О.В., Яковлєв М.Л.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.04.2016 апеляційну прийнято до провадження колегією суддів у складі Тарасенко К.В. - головуючий суддя, судді: Тищенко О.В., Яковлєв М.Л.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.04.2016 розгляд справи відкладено на 18.05.2016.

Представник відповідача-2 у судове засідання 18.05.2016 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Заслухавши думку представників позивача та відповідача-1, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за наявними матеріалами та без участі представника відповідача-2.

Дослідивши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-1, перевіривши матеріали справи, наявні в ній докази та проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

08.01.2014 року між Приватним підприємством «Петрос - Сервіс» (Позичальник) та Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (Кредитор) було укладено Кредитний договір №12-2014 (надалі - Договір), відповідно до умов якого Кредитор зобов'язався надати Позичальнику кредит у формі поновлювальної кредитної лінії з лімітом 110 000 000 грн. 00 коп., а Позичальник зобов'язався отримати Кредит, використати його за цільовим призначенням, повернути Кредитору суму кредиту, сплатити проценти за користування кредитом, комісії, можливі штрафні санкції та інші платежі, передбачені цим Договором, а також виконати інші обов'язки, визначені цим Договором.

Положеннями п.5.3 Договору передбачено, що кредит надається за цільовим призначенням шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок Позичальника або шляхом оплати наданих Позичальником платіжних документів безпосередньо з позичкового рахунку.

Відповідно до п.15.4 Договору він вступає в силу з моменту його підписання Сторонами і діє до повного виконання ними прийнятих відповідно до цього Договору зобов'язань.

Позов мотивовано тим, що кредитний Договір є недійсним, оскільки він був укладений всупереч інтересам власника Приватного підприємства «Петрос - Сервіс» - Компанії з обмеженою відповідальністю «Екстрар Холдінг Лімітед». Крім того, 26.12.2013 року власником підприємства на підставі рішення від 26.12.2013 р. було затверджено План фінансово - господарської діяльності Відповідача - 2 на 2014 рік, за яким не було заплановано укладення вказаного кредитного Договору, а директор підприємства ОСОБА_6 не звертався до Позивача і не отримував погодження власника підприємства на укладання оспорюваного правочину. За таких підстав, просить суд визнати недійсним Кредитний Договір №12-2014 від 08.01.2014 року.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (стаття 20 Господарського кодексу України).

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить статті 20 Господарського кодексу України.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом п.2.9 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Одночасно, за змістом п.2.5.2 вказаної Постанови Пленуму Вищого господарського суду України необхідно з урахуванням приписів ст.215 Цивільного кодексу України та ст.207 Господарського кодексу України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, ч.1 ст.220, ч.2 ст.228 Цивільного кодексу України, ч.2 ст.207 Господарського кодексу України), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора.

Такої саме позиції дотримується Вищий господарський суд України і у п.18 Інформаційного листа №01-8/211 від 07.04.2008р. «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України», за змістом вимога про визнання недійсним правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Цивільний кодекс України не дає визначення поняття «заінтересована особа». Тому коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 207 Господарського кодексу України недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов'язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов'язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб. Нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що виключають або обмежують відповідальність виробника продукції, виконавця робіт (послуг) або взагалі не покладають на зобов'язану сторону певних обов'язків.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Частиною 7 ст. 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

08.01.2014 року між Приватним підприємством «Петрос - Сервіс» (Позичальник) та Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (Кредитор) було укладено Кредитний договір №12-2014, відповідно до умов якого Кредитор зобов'язався надати Позичальнику кредит у формі поновлювальної кредитної лінії з лімітом 110 000 000 грн. 00 коп., а Позичальник зобов'язався отримати Кредит, використати його за цільовим призначенням, повернути Кредитору суму кредиту, сплатити проценти за користування кредитом, комісії, можливі штрафні санкції та інші платежі, передбачені цим Договором, а також виконати інші обов'язки, визначені цим Договором.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Кредитного договору №12-2014 від 08.01.2014 року Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк» були надані Приватному підприємству «Петрос - Сервіс» кредитні кошти, що підтверджується копіями виписок по особовим рахункам Відповідача - 2 за період з 08.01.2014 року по 28.12.2015 року. Доказів невідповідності інформації наявній у вказаних виписках обставинам справи сторонами не надано.

Частиною 1 статті 1054 Цивільного кодексу України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 ст. 345 Господарського кодексу України передбачено, що кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Як вбачається з матеріалів справи, в обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що Кредитний договір №12-2014 від 08.01.2014 року є недійсним, оскільки він був укладений всупереч інтересам власника Приватного підприємства «Петрос - Сервіс». Крім того, 26.12.2013 року власником підприємства на підставі рішення від 26.12.2013 р. було затверджено План фінансово - господарської діяльності Відповідача - 2 на 2014 рік, за яким не було заплановано укладення вказаного Кредитного договору, а також директор підприємства ОСОБА_6 не звертався до позивача чи попереднього власника і не отримував погодження власника підприємства на укладання оспорюваного правочину.

Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

З матеріалів справи вбачається, що при укладенні Кредитного договору №12-2014 від 08.01.2014 року між Приватним підприємством «Петрос - Сервіс» та Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк», було погоджено мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту відповідно до норм ч.2 статті 345 Господарського кодексу України.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сторони при укладенні спірного договору були вільні у виборі контрагентів та визначенні умов договору, на свій розсуд приймали даний правочин на певних встановлених умовах, узгодили ці умови, підписавши Кредитний договір №12-2014 від 08.01.2014 року, а тому всі умови спірного Договору з моменту його укладення стають однаково обов'язковими для виконання сторонами.

Судом розглянуті та відхилені доводи Позивача щодо відсутності згоди Компанії з обмеженою відповідальністю «Екстрар Холдінг Лімітед» та особи, яка була власником підприємства на момент укладення спірного договору ОСОБА_7 на укладання оспорюваного правочину, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, спірний договір від імені Позичальника - Приватного підприємства «Петрос - Сервіс» було укладено директором ОСОБА_6, який діяв на підставі Статуту, з одного боку та від імені Кредитора - Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» було укладено Заступником голови правління ОСОБА_8, який діяв на підставі Статуту, з іншого боку.

Відповідно до положень ст. 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов'язків і здійснювати їх через своїх учасників. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Правові наслідки вчинення правочинів з перевищенням повноважень визначено частиною першою статті 241 ЦК України: правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Таким чином, із змісту норми частини першої статті 241 ЦК України випливає, що наступним схваленням правочину законодавець не вважає винятково прийняття юридичного рішення про схвалення правочину. Схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу).

Відповідно до п.1.2 Статуту Приватного підприємства «Петрос - Сервіс», затвердженого рішенням власника №02/12-13 від 02.12.2013 р., який діяв на час укладення спірного правочину, власником підприємства є громадянин України ОСОБА_9.

За таких підстав, Суд не приймає до уваги доводи позивача, що Кредитний договір №12-2014 від 08.01.2014 року був укладений без згоди власника - Компанії з обмеженою відповідальністю «Екстрар Холдінг Лімітед», оскільки на час укладення спірного правочину, останній не був власником відповідача - 2, у свою чергу, доказів наявності заперечень ОСОБА_9 щодо укладення спірного договору сторонами не надано.

Відповідно до п.5.1 Статуту управління підприємством здійснюється власником, який є вищим органом управління, директором підприємства.

Згідно з п.5.6 Статуту директор здійснює наступні функції по управлінню підприємством, зокрема, укладає та підписує від імені підприємства господарські та інші договори, виступає розпорядником його коштів та майна, видає довіреності на право вчинення дій на представництво від імені підприємства.

За таких підстав, директор Приватного підприємства «Петрос - Сервіс» при укладенні спірного Договору мав повноваження на укладання Кредитного договору №12-2014 від 08.01.2014 року, що визначені Статутом Приватного підприємства «Петрос - Сервіс», в межах наданих йому функцій без згоди власника.

У п. 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» роз'яснено, що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Кредитного договору №12-2014 від 08.01.2014 року Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк» були надані Приватному підприємству «Петрос - Сервіс» кредитні кошти, що підтверджується копіями виписок по особовим рахункам Відповідача - 2 за період з 08.01.2014 року по 28.12.2015 року, у зв'язку з чим суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що сторони своїми конклюдентними діями підтвердили дійсність укладеного між сторонами договору, що виключає можливість визнання даного договору недійсним з мотивів вчинення його представником товариства з перевищенням повноважень.

Таким чином, крім установленої судом наявності у директора ОСОБА_6 Приватного підприємства «Петрос - Сервіс» повноважень на укладення Кредитного договору №12-2014 від 08.01.2014 року від імені відповідача - 2, останнім були вчинені дії з виконання спірного договору (отримання кредитних коштів), що свідчить про схвалення правочину особою, на користь якої його було укладено.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 19.08.2014 року по справі №5013/492/12, від 19.08.2014 року по справі №5011-31/17917-2012, від 19.08.2014 року по справі №924/905/13.

Крім того, статтею 1 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Постановою Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину (п. 5 постанови).

Втім, наявність права на пред'явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації встановленого права.

Вирішуючи поданий на розгляд господарського суду спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов. Відсутність права на позов у матеріальному розумінні тягне за собою ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Як правильно вказав у своєму рішенні суд першої інстанції, позивач не є стороною Кредитного договору №12-2014 від 08.01.2014 року, який укладено між Приватним підприємством «Петрос - Сервіс» та Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк».

При зверненні до суду з вказаним позовом Компанія з обмеженою відповідальністю «Екстрар Холдінг Лімітед» не довела суду належними засобами доказування, які саме його права та законні інтереси було порушено внаслідок укладення спірного договору, враховуючи, що на момент укладення договору жоден з відповідачів не мав обов'язків узгоджувати свою господарську діяльність з позивачем.

За таких підстав, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що оспорюваний ним Кредитний договір №12-2014 від 08.01.2014 року суперечить закону, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, або що особи, які вчинили ці правочини, не мали на це необхідного обсягу цивільної дієздатності, чи що волевиявлення учасників правочинів не було вільним та не відповідало їх внутрішній волі, або що правочин не було вчинено у формі, встановленій законом, чи що правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги положення ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними, у зв'язку з чим підстави для задоволення позову відсутні.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймається колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції по даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається, апеляційна скарга позивача є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Компанії з обмеженою відповідальністю «Екстрар Холдінг Лімітед» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2016 року по справі № 910/30886/15 залишити без змін.

2. Матеріали справи № 910/30886/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя К.В. Тарасенко

Судді О.В. Тищенко

М.Л. Яковлєв