РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.05.2016Справа №910/6575/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергохімсервіс"

до відповідача: Приватного акціонерного товариства "Юкрейніан кемікал продактс"

про: стягнення заборгованості в сумі 206 866,85 грн.

Суддя Комарова О.С.

Представники сторін:

від позивача Занін М.Ю. (представник за довіреністю);

від відповідача не з'явились.

У судовому засіданні 24 травня 2016 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Енергохімсервіс", 08.04.2016 року звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою б/н від 07.04.2016 року до відповідача, Приватного акціонерного товариства "Юкрейніан кемікал продактс", про стягнення заборгованості в сумі 206 866,85 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов'язання за договором, зокрема, у визначені відповідним договором строки не оплатив позивачу суму поставленого товару, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем за вказаним правочином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.04.2016 року порушено провадження у справі № 910/6575/16 та призначено розгляд справи на 10.05.2016 року.

Через відділ діловодства суду 29.04.2016 року від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи б/н від 29.04.2016 року, яке було долучено судом до матеріалів справи.

Через відділ діловодства суду від 04.05.2016 року від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду, оформлені супровідним листом № 4-04/05 від 04.05.2016 року, які були долучені судом до матеріалів справи.

У судовому засіданні 10.05.2016 року представник позивача позовні вимоги підтримав, дав пояснення по суті спору. Представник відповідача у судове засідання не з'явився. Суд вважає за необхідне задовольнити заявлене клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.05.2016 року розгляд справи відкладено на 24.05.2016 року.

У судовому засіданні 24.05.2016 року представник позивача позовні вимоги підтримав, дав пояснення по суті спору, а також подав лист з актом звірки взаєморозрахунків, яким підтвердив суму заборгованості у розмірі 169 900,00 грн. Представник відповідача у судове засідання 24.05.2016 року не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, правами передбаченими ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, не скористався.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосування засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що застосовуючи відповідно до ч.1ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

У відповідності до п. 3.9.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд,-

ВСТАНОВИВ:

03 червня 2010 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Енергохімсервіс" (надалі - позивач, постачальник) та Закритим акціонерним товариством «Кримський Титан» правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство "Юкрейніан кемікал продактс" (надалі - відповідач, покупець) було укладено договір № 520/з (надалі - договір), відповідно до п. 1.1. за умовами якого продавець зобов'язався передати у власність покупця, а покупець зобов'язався приймати та оплачувати реагенти (коагулянт, флокулянт), іонообмінні смоли (далі - товар).

Відповідно до п. 1.2. договору, товар поставляється партіями. Кількість, найменування, ціна на товар визначаються сторонами у додатках до договору, які становлять його невід'ємну частину.

Відповідно до п.3.1 договору в редакції додаткової угоди № 5 від 14.05.15р. поставка Товару здійснюється автомобільним транспортом за рахунок Продавця, на умовах DDР, м.Армянськ, склад Покупця (в редакції «ІНКОТЕРМС» 2000), якщо інше не обумовлено в додатку-специфікації.

Пунктом 3.2 договору в редакції додаткової угоди № 5 від 14.05.15р. визначено, що строк поставки: не пізніше 5-ти календарних днів від дати підписання Сторонами відповідного додатку, якщо інше не обумовлено в додатку - специфікації.

Пунктом 4.1 договору в редакції додаткової угоди № 5 від 14.05.15р. передбачено, що за поставлений Товар Покупець здійснює оплату шляхом перерахунку грошових коштів на розрахунковий рахунок Продавця впродовж 20- ти банківських днів від дати поставки Товару, якщо інше не обумовлено в додатка специфікації.

Додатком-специфікацією № 64 від 25.05.2015р. сторони погодили, що Продавець зобов'язується передати у власність Покупця, а Покупець прийняти та оплатити Товар: смола іонообмінна Tulsion- 2Х МР в кількості 40000 літрів вартістю 73,50 грн./л;

Відповідно до умов додатку-специфікації № 64 від 25.05.2015р. загальна вартість партії Товару складає 2 940 000 грн., що еквівалентно 140 000 доларів США по МВБ долар до гривні на дату підписання даного додатку-специфікації. В разі коливання МВБ долара до гривні більш ніж на 3% на дату відвантаження Товару Продавцем Покупцю загальна вартість Товару в рамках даного додатку-специфікації зміниться в такій же пропорції. Строк поставки: 60 днів від дати 50% переплати. Умови оплати - 50 попередня оплата, 50% - по факту поставки Товару. Умови поставки - DDР- м. Армянськ, Північна Промзона, в редакції «Інкотермс» 2000 року.

У відповідності до умов Договору та відповідно до Додатку-специфікації №64 від 25.05.2015р. позивач 20.07.2015р. поставив Відповідачу, а Відповідач прийняв Товар (смола іонообмінна Tulsion- 2Х МР в кількості 40000 літрів, що підтверджується видатковою накладною № РН-0000264 від 20.07.2015р. та актом прийому-передачі №72 від 20.07.2015 року.

Позивач зазначає, що на виконання умов договору поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму - 3 104 400,00 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковою накладною № РН-0000264 від 20.07.2015 року та актом прийому-передачі № 72 від 20.07.2015 року, при цьому, позивач вказує, що відповідач за отриманий товар розрахувався лише частково у сумі 2 934 500,00 грн., з яких попередньою оплатою було 1 470 000,00 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи банківськими виписками, а відтак, відповідач має заборгованість за договором у розмірі 169 900,00 грн.

Проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.

Пунктом 1 ст. 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Нормами ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін, як встановлено нормами ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України.

Приписами ч. 1 ст. 665 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) сплатити за нього певну грошову суму.

Нормами ст. 691 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами ч. 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Як уже було встановлено судом, 03 червня 2010 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Енергохімсервіс" та Закритим акціонерним товариством «Кримський Титан» правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство "Юкрейніан кемікал продактс" було укладено договір № 520/з, відповідно до п. 1.1. за умовами якого продавець зобов'язався передати у власність покупця, а покупець зобов'язався приймати та оплачувати реагенти (коагулянт, флокулянт), іонообмінні смоли.

Матеріалами справи підтверджено, що на виконання умов договору позивач поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму - 3 104 400,00 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковою накладною № РН-0000264 від 20.07.2015 року та актом прийому-передачі № 72 від 20.07.2015 року, які підписані уповноваженими представниками сторін без будь-яких заперечень та скріплені печатками підприємств. При цьому відповідач за отриманий товар розрахувався лише частково у сумі 2 934 500,00 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи банківськими виписками, а відтак, відповідач має заборгованість за договором у розмірі 169 900,00 грн. З розрахунку (3 104 400,00 грн. /сума поставленого товару/ - 2 934 500,00 грн. /сума оплаченого товару/)

За приписами ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до п. 1 Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-06/928/2012 від 17.07.2012 р., підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, ст. 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Факт отримання товару відповідачем і видаткові накладні, надані позивачем на підтвердження своїх вимог, є самостійними підставами для виникнення обов'язку у відповідача здійснити розрахунки за отриманий товар (п. 1 Оглядового листа Вищого господарського суду України №01-06/767/2013 від 29.04.2013 р.).

Оскільки спірна видаткова накладна має найменування юридичних осіб, а також підписи осіб, які передають та отримують товар, перелік товару, його вартість, посилання на договір, штамп позивача та інші реквізити, вона відповідає вимогам закону та є первинним документом, який фіксує факт здійснення господарської операції.

Судом установлено, що відповідач за отриманий товар розрахувався лише частково на суму 2 934 500,00 грн., що підтверджується банківськими виписками по банківському рахунку позивача (копія міститься в матеріалах справи).

Як стверджує позивач, взяті на себе зобов'язання за договором відповідач належним чином не виконав, в передбаченому договором порядку та строк не здійснив у повному обсязі оплату поставленого йому товару, в результаті чого у відповідача виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 169 900,00 грн.

Відповідно до п. 4.4.1. постанови пленуму Вищого Господарського суду України від 29 травня 2013 року № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України та положень договору, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором поставки в розмірі 169 900,00 грн.

При зверненні до суду позивач також просив стягнути з відповідача на користь позивача пеню у розмірі 30 921,80 грн., 3% річних у розмірі - 2 816,95 грн. та індексу інфляції у розмірі 3 228,10 грн.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

З положень п.1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Нормами ст. 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

Частиною 2 ст. 549 Цивільного кодексу України встановлено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності з п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

В п. 7.2. договору передбачено, що у разі порушення строків оплати вартості товару покупець сплачує продавцю пеню в розмірі 0,1% від вартості партії, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, за кожен день прострочення.

Таким чином, умовами договору та Господарського кодексу України передбачено цивільно-правову (господарсько-правову) відповідальність за порушення умов договору у вигляді сплати пені за несвоєчасну оплату вартості товару.

Пунктом 1.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

За змістом ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд дійшов висновку, що він виконаний вірно, тому сума пені, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 30 921,80 грн., відповідно до розрахунку позивача.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Дії відповідача, які полягають в порушенні зобов'язання щодо повної та своєчасної оплати вартості поставленого товару, є порушенням умов договору, що є підставою для захисту майнових прав та інтересів позивача відповідно до норм статті 625 Цивільного кодексу України.

У відповідності з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.97 № 62-97р; цього листа вміщено в газеті "Бизнес" від 29.09.97 N 39, а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство" і "Ліга".

Зокрема, рекомендації Верховного Суду України, викладені в листі № 62-97р від 03.04.1997 року щодо порядку нарахування індексів інфляції при розгляді судових справ передбачають, що сума, яка внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад, травня, індексується за період з розрахунком травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

Положеннями пунктів 3.1 та 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17 грудня 2013 року № 14 визначено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

За умовами пункту 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17 грудня 2013 року № 14, сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) також не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Так, при перевірці розрахунку суми 3% річних, судом встановлено, що розмір суми 3% річних за заявлений позивачем період, який підлягає стягненню, становить суму меншу, ніж заявлена позивачем до стягнення, а саме: відповідач правомірно вказав період з 22.09.2015 року по 11.04.2016 року, однак кінцевий період вказаний невірно так, як позовна заява датована 07.04.2016 року, а подана до суду була 08.04.2016 року, що підтверджується відбитком штемпеля Господарського суду м. Києва, а тому, оскільки чинним законодавством передбачено нарахування штрафних санкцій до подачі позову до суду, вірним буде нараховувати штрафні санкції з кінцевим періодом по 07.04.2016 включно.

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
169900.0022.09.2015 - 07.04.20161993 %2778.91

Таким чином, загальна сума 3% річних, яка підлягає стягненню з відповідача становить 2 778,91 грн., в іншій частині позовних вимог щодо стягнення 3% річних позивачу необхідно відмовити.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок індексу інфляції, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача суми індексу інфляції підлягають задоволенню частково у сумі 3 197,45 грн., згідно наведеного нижче розрахунку:

Період заборгованостіСума боргу (грн.)Сукупний індекс інфляції за період№Інфляційне збільшення суми боргуІСума боргу з врахуванням індексу інфляціїі
01.10.2015 - 29.02..001.0193197.45173097.45

Таким чином, загальна сума індексу інфляції, яка підлягає стягненню з відповідача становить 3 197,45 грн., в іншій частині позовних вимог щодо стягнення індексу інфляції позивачу належить відмовити.

У відповідності зі ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як установлено судом, відповідач не скористався наданими йому ст.22 Господарського процесуального кодексу України правами, жодного разу не з'явився у судові засідання, про дату і місце проведення яких був повідомлений належним чином, жодного доказу на спростування доводів позивача, або доказів, які б свідчили про відсутність у нього обов'язку сплатити заявлені до стягнення кошти, суду не надав.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи все вищевикладене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню про стягнення 206 798,16 грн., з них: основного боргу - 169 900,00 грн., пені - 30 921,80 грн., 3% річних - 2 778,91 грн., та індексу інфляції - 3 197,45 грн.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених вимог в сумі 3 101,97 грн. відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 4-3, 33, 34, 43, 49, ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2.Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Юкрейніан кемікал продактс" (ЄДРЮОФОП 32785994, адреса: 01601, м.Київ, ВУЛИЦЯ МЕЧНИКОВА, будинок 2, ЛІТЕРА А) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергохімсервіс" (ЄДРЮОФОП 30789473, адреса: 04071, м.Київ, ВУЛИЦЯ ВВЕДЕНСЬКА , будинок 29/58, квартира 2) грошові кошти: основного боргу - 169 900,00 грн. (сто шістдесят дев'ять тисяч дев'ятсот гривень), пені - 30 921,80 грн. (тридцять тисяч дев'ятсот двадцять одна гривня 80 копійок), 3% річних - 2 778,91 грн. (дві тисячі сімсот сімдесят вісім гривень 91 копійка), індексу інфляції - 3 197,45 грн. (три тисячі сто дев'яносто сім гривень 45 копійок), судовий збір - 3 101,97 грн. (три тисячі сто одна гривня 97 копійок). Видати наказ.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Копію рішення надіслати відповідачу у справі 910/6575/16.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку та в строки, передбачені нормами ст.ст. 91, 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 27.05.2016 року.

Суддя О.С. Комарова