РІШЕННЯ

01 червня 2016 року Справа № 913/560/16

Провадження №26/913/560/16

За позовом Комунального підприємства «Лисичанськтепломережа», Луганська область, м. Лисичанськ

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лисичанська енергосервісна компанія», Луганська область, м. Лисичанськ

про застосування наслідків недійсного правочину, зобов'язання повернути природний газ

Суддя Масловський С.В.

У засіданні брали участь:

від позивача: Глушков Г.В. представник за довіреністю № 3 від 04.01.2016;

Дядько Г.П. представник за довіреністю № 2 від 04.01.2016;

від відповідача : Коваленко Ю.О. адвокат, довіреність №55 від 26.04.2016.

В судовому засіданні 01.06.2016 судом у відповідності до статті 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

Позивач звернувся до господарського суду Луганської області з позовом про застосування наслідків недійсного правочину, а саме зобов'язання повернути з власності відповідача у власність позивача природний газ у кількості 532588 куб. м.

Ухвалою господарського суду Луганської області від 18.04.2016 порушено провадження у справі та її розгляд призначений на 10.05.2016, ухвалою від 10.05.2016 відкладено на 17.05.2016, ухвалою від 17.05.2016 відкладено на 31.05.2016. У судовому засіданні 31.05.2016 оголошено перерву до 01.06.2016.

В судовому засіданні 01.06.2016 представники позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили суд позов задовольнити посилаючись на те, що рішенням господарського суду Луганської області від 01.10.2015 року у справі № - 913/633/15, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 28.12.2015, та постановою Вищого господарського суду України від 24.02.2016, позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Лисичанська енергосервісна компанія» до КП "Лисичанськтепломережа" про визнання недійсним договору № 105 від 21 жовтня 2013р. з вироблення теплової енергії на опалювальний сезон 2013-2014 р.р. задоволені у повному обсязі - Договір визнаний недійсним на підставі ч. 1 ст. 227 ЦК України. Таким чином позивач просить зобов'язати повернути з власності відповідача у власність позивача природний газ у кількості 532588 куб. м., вартість якого складає 4465878,18 грн.

Також в судовому засіданні 01.06.2016, представник позивача заявив клопотання про вихід за межі позовних вимог, і просив суд, визначити належний спосіб захисту права.

Дане клопотання судом відхилене як необґрунтоване, адже процесуальним кодексом суду не надане право обрання належного способу захисту.

Представник відповідача надав відзив на позовну заяву, а також в судових засіданнях проти позову заперечував, посилаючись на те, що рішенням господарського суду Луганської області від 01.10.2015р. по справі №913/633/15 було встановлено, що договір № 105 від 21.10.2013р. є удаваним правочином, який був вчинений з метою приховання іншого правочину - договору на постачання природного газу (цей факт, в силу приписів ст. 35 ГПК України, не потребує повторного доказування), а тому до правовідносин сторін договору мають застосовуватись норми законодавства, які регулюють господарські відносини з постачання природного газу. Отже позивач зобов'язаний довести факт поставки відповідачу газу саме у кількості 532588 куб. м., та довести що вартість газу становить саме 4465878,18 грн.

Розглянувши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суду Луганської області,-

В С Т А Н О В И В:

21.10.2013р. між позивачем та відповідачем, був укладений договір № 105 за умовами якого позивач зобов'язався виконувати роботи по виготовленню теплової енергії з власних енергоносіїв, а відповідач зобов'язався оплачувати вартість виконаних робіт. На виконання умов договору, сторонами щомісячно складались акти надання послуг (акти прийому-здачі виконаних робіт/послуг) в яких сторони погоджували вартість робіт/послуг.

Рішенням господарського суду Луганської області від 01.10.2015р. по справі № 913/633/15, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 28.12.2015р. та постановою Вищого господарського суду України від 24.02.2016р., договір № 105 від 21.10.2013р. був визнаний недійсним.

Визнаючи недійсним договір № 105 від 21.10.2013р., господарський суд Луганської області при розгляді справи № 913/633/15 встановив, […]сторони оформлювали свої правовідносини актами надання послуг, в яких вказано про виконання послуги - роботи по виробництву теплової енергії на певну суму грошових коштів. При проведенні судом такого розрахунку: кількість спожитого газу (наприклад, в жовтні 2013 року 23196м3,), вказаного в листі "Луганськгаза" від 10.06.15 №419 (а.с.43), умножити на ціну газу, вказану в додатку до спірного договору №1 під назвою "Кошторис…" 3823,78грн. (а.с.11), підсумок буде дорівнюватиме сумі так званих послуг, вказаній в акті надання послуг (наприклад, за жовтень 2013 року це сума 88696,40грн., а.с.66). Тобто, суд дійшов висновку, що акти надання послуг відображують вартість поставленого відповідачем позивачу газу, а не ціну наданої послуги.

Отже, враховуючи вищевикладене, схема виробництва теплової енергії в опалювальний сезон 2013 2014 роках на об'єкти, з якими уклав договори на постачання теплоенергії позивач (вказані вище за текстом рішення), має такий вигляд: по газопроводу, який є державною власністю і перебуває в господарському віданні газорозподільного підприємства "Луганськгаз", був поставлений НАК "Нафтогаз" і протранспортований "Луганськгаз" газ для відповідача, як суб'єкта господарської діяльності, якому було виділено ліміти газу гарантованим газопостачальником на підставі договору, а відповідач, керуючись умовами спірного договору, поставляв отриманий газ в котельні, які були в оренді у позивача, і далі теплоенергія у вигляді нагрітої води поставлялась по тепломережі позивача на об'єкти опалення, з яким у позивача було укладено відповідні договори на постачання теплоенергії.

Таким чином, суд дійшов висновку, що спірний договір було укладено сторонами для поставки газу відповідачем позивачеві, і відповідач поставляв газ позивачу при виконанні спірного договору. При цьому слід вказати, що вартість електроенергії та води, як передбачено в додатку №1 до договору з назвою "Кошторис…", до вартості послуг, відображених в актах надання послуг, не врахована. […]Аналізуючи вищевказані матеріали справи у відповідності до приписів ст..43 ГПК України, суд дійшов висновку, що спірний договір є удаваним правочином, укладеним для приховання правочину по поставці газу відповідачем позивачеві (ст.235 ЦК України) […].

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, розглядаючи вимогу позивача про застосування наслідків недійсності правочину, суд виходить з того, що договір № 105 від 21.10.2013р. є удаваним правочином, укладеним для приховання правочину по поставці газу відповідачем позивачеві.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 235 ЦК України, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відтак, відносини позивача та відповідача за договором № 105 від 21.10.2013р. мають регулюватись правилами, які застосовуються до договорів з постачання природного газу.

Судом встановлено, що протягом опалювального періоду 2013 - 2014 років позивач отримував природний газ від НАК «Нафтогаз України». Даний факт належним чином підтверджується договором № 13/2914-БО-20 від 28.12.2012р. та договором № 1366/14-БО-20 від 17.12.2013р., а також актами прийому-передачі природного газу між НАК «Нафтогаз України» та КП «Лисичанськтепломережа».

Відповідно до листів № 419 від 10.06.2015р., № 536 від 23.07.2015р. Лисичанського міжрайонного управління по експлуатації газового господарства - філії ПАТ «Луганськгаз», кількість використаного газу КП «Лисичанськтепломережа» складає - 532588 м.куб.

Листом № 647 від 26.05.2016 ПАТ «Луганськгаз» повідомило, що Лисичанське міжрайонне управління по експлуатації газового господарства ПАТ «Луганськгаз» не здійснювало постачання природного газу ТОВ «Лисичанська енергосервісна компанія» в опалювальний сезон 2013-2014 років, відповідно інформація стосовно обсягів постачання природного газу КП «Лисичанськтепломережа» для ТОВ «Лисичанська енергосервісна компанія» - відсутня.

Обсяги отриманого (спожитого) позивачем природного газу також відображені у внутрішніх звітних документах позивача «Аналіз роботи КП «Лисичанськтепломережа» та звітах до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг за формами № 1-НКП-тепло, № 2-НКП-тепло.

Відповідно до вимог ст. 11 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу», який був чинним на момент існування спірних правовідносин, облік природного газу, у тому числі комерційний (приладовий), здійснюється з метою отримання та реєстрації достовірної інформації про обсяги і якість природного газу під час його видобування, транспортування, розподілу, постачання, зберігання та споживання. Комерційний (приладовий) облік природного газу здійснюється з метою визначення за допомогою вузла обліку природного газу обсягів його споживання та/або реалізації, на підставі яких проводяться взаєморозрахунки.

Відповідно до п. 3.14 чинних на момент існування спірних правовідносин Правил користування природним газом для юридичних осіб, затверджених Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 13.09.2012 N1181 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 11 жовтня 2012 р. за N1715/22027, обсяг споживання/розподілу/транспортування газу підтверджується підписаним сторонами актом приймання-передачі (актом про надані послуги), що оформлюється згідно з даними комерційного обліку природного газу.

Дослідивши наявні в матеріалах справи акти надання послуг та акти прийому-здачі виконаних робіт/послуг, які складались позивачем та відповідачем на виконання умов договору № 105 від 21.10.2013р., суд зазначає, що вони не містять інформації про кількість поставленого природного газу, а як встановлено рішенням господарського суду Луганської області у справі 913/633/15 відображують вартість поставленого відповідачем позивачу газу.

Звертаючись до суду із заявою про застосування наслідків недійсності правочину, позивач просить суд повернути з власності відповідача у власність позивача 532 588 куб.м. природного газу, вартість якого складає 4 465 878,18 грн. Вимога про повернення природного газу за своєю правовою природою є вимогою про повернення майна у натурі.

При вирішенні спору у справі господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За таких обставин, приймаючи до уваги зміст наведених норм діючого законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказами, певного суб'єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.

У рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 р. (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Таким чином, вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відповідно до аналізу практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України, Верховний Суд України у Аналізі зазначає наступне.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Законодавець у ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч.2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (ст. 12 Цивільного кодексу України).

До прав, які підлягають цивільно-правовому захисту, відносяться всі майнові й особисті немайнові права, які належать суб'єктам цивільного права.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 Цивільного кодексу України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Абзацом 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, визначено способи захисту порушеного права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. (абз. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

До інших способів судового захисту цивільних прав чи інтересів можна віднести способи, які не охоплюються переліком їх у ст. 16 ЦК України, що визначені окремими законами та договорами або застосування яких випливає із загальних положень про судовий захист.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Частиною 2 статті 216 ЦК України встановлено, що якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною

Відповідно до ч. 1 ст. 190 ЦК України, майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 179 ЦК України, річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 185 ЦК України, споживною є річ, яка внаслідок одноразового її використання знищується або припиняє існувати у первісному вигляді.

Таким чином судом встановлено, що природний газ поставлений за договором № 105 від 21.10.2013р., використовувався для виготовлення теплової енергії, що підтверджується листами Лисичанського міжрайонного управління по експлуатації газового господарства, ПАТ «Луганськгаз», та підтверджується доводами позивача викладеними у позовній заяві.

Враховуючи те, що після використання природний газ знищився, суд дійшов висновку, що природний газ є споживчою річчю, а отже розглядаючи вимогу про зобов'язання повернути майно в натурі, суд зобов'язаний встановити наявність такого майна у особи, до якої заявлено вимогу.

З матеріалів справи вбачається, що у відповідача відсутній природний газ, належних доказів на підтвердження протилежного суду надано не було, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не забезпечить відновлення порушеного права позивача.

Відповідно до приписів ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, суду належить зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У п. 145 рішення від 15.11.1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02)).

З урахуванням наведеного вище, суд зазначає, що ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, проте позивачем не обґрунтовано, яким чином обраний ним спосіб захисту зможе забезпечити реальний та ефективний захист його порушеного (невизнаного) права.

У постанові Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15 зазначено, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Отже аналізуючи ефективність обраного способу захисту позивачем, суд встановлює можливість його реального виконання.

Обраний спосіб захисту позивачем, а саме повернення природного газу, який відповідно до доказів наданих позивачем, було спожито у процесі вироблення теплової енергії, та як встановлено судом станом на момент розгляду справи відсутній у відповідача, не є ефективним, адже не направлений на реальне відновлення порушеного права, оскільки у випадку невиконання рішення суду в добровільному порядку, примусове виконання рішення буде ускладнене відсутністю майна, заявленого до повернення.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 82, 84, 85, 116 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд Луганської області,-

В И Р І Ш И В:

1. В задоволені позову відмовити.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 06.06.2016.

Суддя С.В. Масловський