РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.05.2016Справа №910/6049/16
Суддя Господарського суду міста Києва Князьков В.В.

За участю секретаря судового засідання Коваленко О.М.

Розглянув у відкритому судовому засіданні господарського суду справу

за позовомНаціонального медичного університету ім. О.О. Богомольця
до відповідача1 Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1
відповідача2Регіонального відділення Фонду державного майна по м. Києву
провизнання недійсним договору
Представники сторін:
Від позивача не з'явився
Від відповідача1 ОСОБА_2 (довіреність №254 від 12.02.2016р.)
Від відповідача2Черних Я.С. (довіреність №29 від 02.07.2015р.)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Національний медичний університет ім. О.О. Богомольця (надалі - позивач, університет) звернувся до господарського суду м. Києва з позовною заявою до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (надалі - відповідач1) та Регіонального відділення Фонду державного майна по м. Києву (надалі - відповідач2) про визнання недійсним договору від 14.12.2015р. за №4567/3 щодо внесення змін до договору оренди нерухомого майна від 13.11.2009р. за №4567.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на думку позивача, відповідачами було неправомірно укладено договір, яким продовжено строк дії договору оренди державного нерухомого майна від 13.11.2009р. за №4567 строком до 13.11.2017р. Позиція позивача полягає в тому, що відповідно до ст. 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендодавцем приміщення, яке є предметом договору оренди є позивач. Листом від 20.11.2015р. Національний медичний університет ім. О.О. Богомольця повідомив відповідача1 про припинення дії договору оренди, відтак передача майна в оренду безпосередньо відповідачем2 свідчить про перевищення ним повноважень щодо розпорядження цим майном. Відповідачами порушено вимоги ст. 11 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", відповідно до якої оцінка об'єкта оренди передує укладенню договору оренди, а висновок про вартість оцінки об'єкту оренди станом на 30.10.2015р. не може вважатись документом, що підтверджує оцінку об'єкта оренди, оскільки він як балансоутримувач не надавав Довідку про об'єкт оцінки, техпаспорт БТІ, довідку про балансову вартість приміщення, що в свою чергу виключає проведення оцінки згідно затвердженої Кабінетом Міністрів України Методики. Окрім того, передача в оренду приміщення під сходами навчального корпусу грубо суперечить законодавству та Правилам пожежної безпеки в України, затвердженим наказом МВС України від 30.12.2014р. за №1417 та ставить під загрозу життя та здоров'я працівників, студентів та відвідувачів університету в разі надзвичайної ситуації. Позивач вважає, що правочин щодо продовження строку дії договору оренди було вчинено без відповідного обсягу цивільної дієздатності та внаслідок зловмисної домовленості керівника відповідача2 та відповідача1, наслідком чого має бути визнано недійсним на підставі ст. 215 та ст. 232 Цивільного кодексу України.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 04.04.2016р. порушено провадження у справі №910/6049/16 та розгляд справи призначено на 20.04.2016р.

20.04.2016р. через відділ діловодства господарського суду від Регіонального відділення Фонду державного майна по м. Києву надійшов відзив на позовну заяву. Відповідно до якого позиція відповідача2 полягає у тому, що згідно ч.1 ст. 287 Господарського кодексу України Фонд державного майна України, його регіональні відділення є орендодавцями нерухомого майна, яке є державною власністю. На виконання вимог Закону України «Про оренду державного та комунального майна» відповідач2 отримав згоду Міністерства охорони здоров'я України (органу уповноваженого щодо управління даним майном) на продовження терміну дії даного договору на 2 роки на тих самих умовах, а отже позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

20.04.2016р. у судовому засіданні представником позивача подано документи для залучення до матеріалів справи, на виконання ухвали суду.

20.04.2016р. у судовому засіданні представником відповідача1 подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого позиція ФОП ОСОБА_5 полягає в тому, що позивач не є стороною оспорюваного правочину, рішення щодо продовження чи не продовження договору оренди приймає власник приміщення (в даному випадку - відповідач2). Пунктом 2 оспорюваного договору встановлено, що орендар (відповідач1) зобов'язується провести незалежну оцінку орендованого нерухомого майна на нову дату 31.10.2015р., відповідно до вимог Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки мана та майнових прав», затвердженого постановою КМУ від 10.09.2003р. за №1440, Зазначену вимогу виконано ще станом на визначену орендодавцем дату, про, що свідчить «Висновок про вартість майна станом на 31.10.2015р.». Окрім того, порушення правил пожежної безпеки в Україні, затверджені наказом МВС України від 30.12.2014р. за №1417 порушуються саме позивачем, оскільки відповідно до положень Наказу ФДМУ від 14.11.2005р. №2975, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 16.01.2006р. за №29/11903 «Про затвердження Переліку документів, які подаються орендарем орендодавцеві для укладання договору оренди майна, що належить до державної власності» який діяв на час укладання договору оренди (13.11.2009р.), сам балансоутримувач (позивач) визначає місце розташування об'єкту оренди. Отже позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

У судовому засіданні 20.04.2016р. оголошено перерву до 11.05.2016р.

10.05.2016р. через відділ діловодства (канцелярія) господарського суду від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 11.05.2016р. клопотання представника позивача задоволено, розгляд справи відкладено на 18.05.2016р.

В судовому засіданні 18.05.2016р. представник позивача заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи для узгодження питань щодо затвердження мирової угоди.

Представники відповідачів щодо задоволення даного клопотання не заперечували.

У судовому засіданні оголошено перерву до 25.05.2016р.

Представник позивача у судове засідання призначене на 25.05.2016р. не з'явився, про причини неявки до суду не повідомив.

Представники відповідача1 та відповідача2, враховуючи відсутність документів про затвердження мирової угоди, проти задоволення позову заперечували з підстав наведених у відзиві.

Клопотань про відкладення розгляду справи в порядку ст.77 Господарського процесуального кодексу України від відповідача до Господарського суду міста Києва не надходило.

Відповідно до ст.75 Господарського процесуального кодексу України справа розглянута за наявними в ній матеріалами.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд у нарадчій кімнаті, у відповідності до ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, ухвалив рішення по справі № 910/6049/16.

Розглянувши матеріали справи Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

13.11.2009р. між РВ ФДМУ по м. Києву (орендодавець) та ФОП ОСОБА_6 (на даний час - ФОП ОСОБА_1.) (орендар) укладено договір оренди №4567 нерухомого майна, що належить до державної власності, згідно якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно - частина нежитлового приміщення (надалі - майно), площею 4,60 кв. м., розміщене за адресою: АДРЕСА_1, на 1-му поверсі санітарно-гігієнічному корпусі будівлі, що перебуває на балансі Національного медичного університету імені О.О. Богомольця (надалі - балансоутримувач), вартість якого визначена згідно зі звітом про незалежну оцінку станом на 30.04.2009р. - 30800,00 грн. Майно передається в оренду для розміщення ксерокопію вальної техніки для надання копіювальних послуг. Договір укладено строком на 2 /два/ роки, що діє з 13.11.2009р. до 13.112011р. включно.

Відповідно до акту приймання-передавання орендованого майна від 13.11.2009р. підтверджується факт передачі орендованого майна орендодавцем орендарю.

30.01.2012р. сторонами внесено зміни до договору оренди нерухомого майна №4567 від 13.11.2009р., а саме: в частині вартісної оцінки майна замінено «станом на 30.09.2009р. становить 30800,00 грн.» на «станом на 30.09.2011р. становить 49400,00 грн.»; в частині орендної плати без ПДВ за базовий місяць оренди - «грудень 2011р.: 289,03 грн.»; в частині строку дії договору «продовжено на 2 роки з 13.11.2011р. до 13.11.2013р. включно».

11.12.2013р. сторонами внесено зміни до договору оренди нерухомого майна №4567 від 13.11.2009р., а саме: в частині строку дії договору «продовжено на 2 роки з 13.11.2013р. до 13.11.2015р. включно».

Строк дії договору сплинув 13.11.2015р.

Позивач (балансоутримувач) листом від 08.09.2015р. повідомив відповідача1 (орендаря) про прийняте ним рішення використовувати орендоване приміщення для власних потреб та небажання продовжувати строк дії договору.

Листом від 20.11.2015р. позивач повідомив відповідача1 про припинення дії договору.

14.12.2015р. між РВ ФДМУ по м. Києву (орендодавець) та ФОП ОСОБА_1 (орендар) укладено договір №4567/03 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна №4567 від 13.11.2009р., згідно якого договір оренди №4567 від 13.11.2009р. продовжено строком на 2 роки, що діє до « 13 листопада 2017р.».

У п. 2 договору №4567/03 від 14.12.2015р. сторони погодили, що відповідно до абзацу 2 ст. 11 Закону України «про оренду державного та комунального майна» орендар зобов'язується провести незалежну оцінку орендованого майна згідно договору оренди №4567 від 13.11.2009р. на нову дату 31.10.2015р., відповідно до вимог Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки мана та майнових прав», затвердженого постановою КМУ від 10.09.2003р. за №1440; укласти договір про внесення змін до договору оренди №4567 від 13.11.2009р. зі зміною вартості об'єкту оренди, визначеною згідно з новим звітом, та як наслідок зміною орендної плати за базовий (перший) місяць оренди; сплатити різницю в орендній платі, якщо така виникне внаслідок переоцінки орендованого державного нерухомого майна.

Згідно п. 4 договору №4567/03 від 14.12.2015р. всі інші умови договору оренди №4567 від 13.11.2009р. залишаються незмінними.

Спір у справі виник у зв'язку із позицією Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця (балансоутримувача), що відповідно до ст. 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендодавцем приміщення, яке є предметом договору оренди є позивач. Оскільки листом від 20.11.2015р. позивач повідомив відповідача1 про припинення дії договору оренди, відтак передача майна в оренду безпосередньо відповідачем2 свідчить про перевищення ним повноважень щодо розпорядження цим майном. Окрім того, передача в оренду приміщення під сходами навчального корпусу грубо суперечить законодавству та Правилам пожежної безпеки в України, затвердженим наказом МВС України від 30.12.2014р. за №1417, правочин щодо продовження строку дії договору оренди було вчинено без відповідного обсягу цивільної дієздатності та внаслідок зловмисної домовленості керівника відповідача2 та відповідача1, наслідком чого має бути визнано недійсним на підставі ст. 215 та ст. 232 Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтею 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" Орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Згідно положень ч. 1 ст.5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та ст. 287 Господарського кодексу України орендодавцями щодо державного майна є: Фонд державного майна України, його регіональні відділення.

Згідно ст. 4 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" суб'єктами управління об'єктами державної власності є, зокрема Міністерство охорони здоров'я та Фонд державного майна України.

У відповідності до ст. 326 ЦК України від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами.

Таким чином, повноваження власника стосовно передачі в оренду майна, яке є об'єктом оспорюваного правочину, за законом виконує відповідач2.

Згідно ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно п. 4 частини третьої ст. 70 Закону України "Про вищу освіту" № 1556-УІІ від 01.07.2014р. вищий навчальний заклад у порядку, визначеному законом, та відповідно до статуту має право використовувати майно, закріплене за ним на праві господарського відання, у тому числі для провадження господарської діяльності, передавати його в оренду та в користування відповідно до законодавства.

Відповідно до положень пункту 6.1 та 6.2 Статуту Національного медичного університету імені О.О.Богомольця, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України № 116 від 16.06.2005р. за Університетом з метою забезпечення діяльності, передбаченої цим статутом, закріплюються на правах оперативного управління будівлі, споруди, земля, комунікації, обладнання, транспортні засоби, грошові кошти, а також інше необхідне майно, що є державною власністю.

Приписами ч.1 та ч.2 ст. 137 Господарського кодексу України правом оперативного управління у цьому Кодексі визнається речове право суб'єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом). Власник майна, закріпленого на праві оперативного управління за суб'єктом господарювання, здійснює контроль за використанням і збереженням переданого в оперативне управління майна безпосередньо або через уповноважений ним орган і має право вилучати у суб'єкта господарювання надлишкове майно, а також майно, що не використовується, та майно, що використовується ним не за призначенням.

Наведені правові норми свідчать, що право власності є пріоритетним по відношенню до права оперативного управління, яке є похідним від права власності, а власник майна, в свою чергу, має вчиняти будь-які дії щодо свого майна незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до положень ч. 3 ст.17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" дійсно, власник має право не укладати або не продовжувати договір оренди, якщо він (власник) має намір використовувати майно для власних потреб.

Однак, посилання позивача на вказану норму не має достатнього правового обґрунтування виходячи з наступного.

Рішення щодо продовження чи не продовження договору оренди приймає власник приміщення. В даному випадку повноваження власника щодо об'єкту оренди виконує орендодавець майна - відповідач2, а отже, саме відповідач2, а не балансоутримувач майна, яким є позивач, має приймати рішення стосовно використання переданого в оренду майна для власних потреб.

Аналогічна позиція викладена у інструктивному листі Фонду державного майна України від 13.02.2004р. за№10-16-1962 у п. 4 якого роз'яснено, що відповідно до ст. 287 Господарського кодексу України державні органи приватизації є єдиними орендодавцями нерухомого майна, у т.ч. площею до 200 кв.м., що є державною власністю (крім військового майна і майна НАН України).

Позивач в позові вказує, що особа, яка прийняла рішення про використання приміщення для власних потреб не повинна його обґрунтовувати ні перед орендарем (відповідачем1), ані перед ФДМУ (відповідачем2).

Разом з тим, згідно п. 4.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №12 від 29.05.2013р., судом мають досліджуватися обставини, пов'язані з наміром власника використовувати для власних потреб майно, стосовно якого виник спір, в тому числі наявність доказів, які однозначно свідчать про відповідний намір.

В обґрунтування позову не надано жодного документа чи доказу, який би свідчив про те, що саме власником майна прийнято рішення про намір використовувати об'єкт оренди для власних потреб, оскільки лист на який посилається позивач, не може вважатись доказом, який однозначно свідчить про такий намір.

Під час укладання договору №4567/03 від 14.12.2015р. про продовження договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 13.11.2009р, МОЗ України надав свою згоду щодо укладання такого договору, підтвердженням чого є лист МОЗ України №09-10/1412/38284 від 04.12.2015р.

Таким чином, посилання позивача в обґрунтування позовних вимог на порушення вимог ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" спростовуються вищевикладеним та є безпідставними.

Позивач також в обґрунтування позовних вимог наводить порушення вимог ст. 11 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", відповідно до якої оцінка об'єкта оренди передує укладенню договору оренди. У разі якщо на момент продовження дії договору оренди остання оцінка об'єкта оренди була зроблена більш як три роки тому, для продовження (поновлення) договору оренди провадиться оцінка об'єкта оренди.

При цьому особисто підтверджує, що він, як балансоутримувач, не надавав відповідачам Довідку про об'єкт оцінки, техпаспорт БТІ та довідку про балансову вартість приміщення.

Судом встановлено, що відповідачі, з метою належного виконання вимог ст. 11 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" неодноразово зверталися до позивача з проханням надати документи, необхідні для проведення оцінки орендованого майна. Жодної інформації за вказаними запитами від позивача в адресу відповідачів не надходило.

Таким чином, сам позивач своїми діями в частині ненадання інформації, яка необхідна для проведення оцінки орендованого майна, перешкоджає виконанню вимог ст. 11 Закону України "Про оренду державного та комунального майна". Тобто, порушуючи вимоги низки законодавчих актів щодо надання інформації, позивач, свої ж протиправні дії покладає в якості доказів в обґрунтування позовних вимог.

Окрім того, як вбачається із матеріалів справи, оцінка вартості орендованого нерухомого майна була проведена відповідно до вимог Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки мана та майнових прав», затвердженого постановою КМУ від 10.09.2003р. за №1440, а зазначену вимогу у п. 2 оспорюваного договору відповідачем1 виконано ще станом на визначену орендодавцем дату, про, що свідчить «Висновок про вартість майна станом на 31.10.2015р.

В подальшому, як свідчать матеріали справи, 19.01.2016р. між відповідачем2 та відповідачем1 було укладено договір №4567/04 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна №4567 від 13.11.2009р. яким внесено зміни до вартості нерухомого майна, яка станом на 31.10.2015р. склала 48800,00 грн. та визначено, що орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропозиції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995р. за№786 та змінена за згодою сторін, відповідно до п.1 ст. 21 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» і становить без ПДВ за базовий місяць оренди - жовтень 2015 року 505,05 грн.

Як зазначає позивач у своїй позовній заяві, він вважає, що правочин, яким було продовжено строк дії договору оренди, є недійсним згідно ст. 215 та ст. 232 Цивільного кодексу України.

Відповідно до приписів ч.1 та ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У абзаці 2 п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №12 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» зазначено, що правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 7-1 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", частини третьої статті 67 Закону України "Про запобігання корупції" тощо. Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно вимог ст. 232 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв'язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними.

Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 232 ЦК за наявності таких умов: представник має діяти в інтересах особи, яку він представляє. Тому якщо він вступив у зловмисну домовленість з другою стороною і діяв при цьому у власних інтересах, нехтуючи інтересами особи, яку він представляв, і це доведено в суді.

У вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину. Зловмисна домовленість - це умисна змова представника однієї сторони правочину з другою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої вчинено правочин. У визнанні правочину недійсним з відповідної підстави доведенню підлягає не наявність волі довірителя на вчинення правочину, а існування умислу представника, який усвідомлює факт вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для останнього наслідків та бажає чи свідомо допускає їх настання. Наслідком такого визнання, крім загальних наслідків, визначених статтею 216 ЦК України, є виникнення у довірителя права вимагати від свого представника і другої сторони, зокрема, солідарного відшкодування збитків. При цьому представником не може вважатися орган юридичної особи, в тому числі її керівник, навіть якщо він діяв всупереч інтересам цієї особи: представництво в даному разі визначається за правилами глави 17 названого Кодексу. (п. 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №12 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними».

Статтею 4-3 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частина 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивачем всупереч вимог ст. 33, ст. 34 Господарського процесуального кодексу України не надано жодного належного доказу в підтвердження своїх припущень. Щодо доводів позивача, в частині порушення правил пожежної безпеки в Україні то господарський суд зауважує, що дані обставини не можуть бути підставою для визнання договору недійсним.

Окрім того, оскільки сам балансоутримувач (позивач) визначає місце розташування об'єкту оренди, він не позбавлений можливості визначити інше місце розташування об'єкту оренди.

Виходячи із вищезазначеного, підстави для задоволення позову відсутні.

Суми, які підлягають сплаті за витрати, пов'язані з розглядом справи, при відмові в позові покладаються на позивача (частина 5 статті 49 ГПК України).

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У позові Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 та Регіонального відділення Фонду державного майна по м. Києву про визнання недійсним договору від 14.12.2015р. за №4567/3 щодо внесення змін до договору оренди нерухомого майна від 13.11.2009р. за №4567 відмовити повністю.

У судовому засіданні 25.05.2016р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено - 31.05.2016р.

Суддя В.В. Князьков