ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2016 р. Справа № 909/226/16

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Цюх Г. З., секретаря судового засідання Ломей Л. Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", вул. Б.Хмельницького,6, м. Київ, 01001

до відповідача: Публічного акціонерного товариства "Тисменицягаз", вул. Вісконта, буд. 3, м.Тисмениця, Івано-Франківська область, 77400

про стягнення заборгованості в сумі 4409889,85 грн.

за участю:

від позивача: не з"явились

від відповідача: ОСОБА_1-представник, довіреність № 38 від 20.01.16.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Тисменицягаз" про стягнення заборгованості в сумі 4409889,85 грн., в тому числі 2937587,61 грн. основного боргу, 908223,08 грн. пені, 134484,51 грн. - 3% річних та 429594,65 грн. інфляційних.

Ухвалою господарського суду Івано-Франківської області від 18.03.16 порушено провадження у справі, розгляд справи в судовому засіданні призначено на 12.04.16. В засіданні суду від 12.04.16 оголошувалась перерва до 05.05.16. Ухвалою суду від 05.05.16 продовжено строк вирішення спору на 15 днів та відкладено розгляд справи на 26.05.16. В судовому засіданні 26.05.16 оголошувалась перерва до 31.05.16.

31.05.16 розгляд справи продовжено, оголошено перерву до 03.06.16р.

Представник позивача подав заяву, в якій просив стягнути з відповідача 1535671, 85 грн. основного боргу, 908223, 08 грн. пені, 134484,51 грн. - 3 % річних та 429594,65 грн. інфляційних. Таким чином предметом спору є стягнення 1535671, 85 грн. основного боргу, 908223, 08 грн. пені, 134484,51 грн. - 3 % річних та 429594,65 грн. інфляційних.

Відповідно до ст.22 ГПК України суд приймає вказану заяву до розгляду.

Представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав. В обгрунтування позовних вимог посилається на не виконання умов договору купівлі-продажу природного газу №13 -151-Н від 04.01.13 щодо повної оплати вартості поставленого природного газу.

Представник відповідача заперечував проти позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву за вх.№5112/16 від 12.04.16, зокрема, мотивує заперечення тим, обов'язок провести остаточний розрахунок виникає не пізніше 20 числа місяця наступного за звітним за умовами, якщо до цього часу товариство отримає підписані обома сторонами акти приймання-передачі природного газу, а тому строк для оплати природного газу не настав.

Представник позивача подав пояснення за вх.№7212/16 від 25.05.16, в якому просив долучити до матеріалів справи реєстри відправки актів приймання-передачі природного газу за січень 2013 - червень 2015 років та списки згрупованих поштових відправлень. Крім того, позивач підтримує свою позицію стосовно юридичної значущості факту отримання природного газу, а не повернення підписаних актів приймання-передачі природного газу.

Відповідач подав суду спростування пояснень позивача від 26.05.16 вих.№ТS 08-ЛВ-102-0516 (вх.7314/16 від 26.05.16), у якому зазначив наступне.

У зв'язку з невиконанням позивачем свого обов'язку за Договором щодо повернення підписаних актів приймання-передачі природного газу, у позивача не виникло право вимоги виконання зобов'язання, а саме здійснення відповідачем остаточного розрахунку за фактично переданий газ до 20-го числа місяця, наступного за місцем поставки газу, оскільки такий здійснюється на підставі підписаного сторонами акту приймання-передачі газу.

В письмових поясненнях відповідач стверджує, що встановити хто був постачальником природного газу конкретному споживачу можливо лише на підставі актів приймання-передачі газу, які складаються в кінці місяця. До підписання актів приймання-передачі природного газу неможливо встановити, чий саме газ із загального потоку отримано відповідачем, оскільки крім позивача у відповідача існували правовідносини з іншими постачальниками природного газу.

В заперечення позивач стверджує, що настання обов'язку з оплати спожитого газу не пов'язане з фактом підписання актів приймання передачі, а тому вважає посилання відповідача, викладені у відзиві на позов, безпідставними та необґрунтованими.

Крім цього, відповідач просив долучити журнали реєстрації вихідної кореспонденції, у яких відсутні записи про повернення позивачем відповідачу підписаних актів приймання-передачі природного газу.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно дослідивши фактичні обставини справи, об»єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог з огляду на наступне.

Між сторонами по справі 04.01.13 укладено Договір купівлі-продажу природного газу №13-151-Н та 7 додаткових угод, відповідно до умов якого позивач (продавець) зобов'язався передати у власність відповідачу (покупцю) у 2013 році природний газ, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити газ на умовах договору (п.1.1 договору).

Зазначений Договір та додатки укладено у письмовій формі, підписано повноважними представниками сторін, підписи засвідчено печатками сторін, що відповідає приписам статей 207, 208 ЦК України.

Відповідно до п. 3.3 даного договору, приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

Згідно п. 3.4. договору, не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу покупець зобов'язується надати продавцеві підписані та скріплені печаткою покупця два примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, зобов'язується повернути покупцеві один примірник оригіналу акта, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Підписані акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Пунктом 6.1 договору передбачено, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати планових обсягів газу протягом місяця з урахуванням положень п.6.2 договору. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 20-го числа наступного за місяцем поставки газу на підставі акту приймання-передачі.

Додатковою угодою №2 від 31.12.13 внесено зміни до п. 6.1. договору, в якій сторони узгодили, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі газу.

Додатковою угодою №3 від 28.04.14 внесено зміни до п. 6.1. договору, в якій сторони узгодили, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі газу за розрахунковий місяць.

На виконання умов вказаного договору позивач передав відповідачу протягом 2013-2015 років природний газ на загальну суму 80583662,17 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання - передачі природного газу (а.с.61-93).

Так як відповідач сплатив заборгованість за отриманий газ, заборгованість станом на день вирішення спору відсутня, про що свідчить акт звірки розрахунків від 31.05.16р., підписаного представниками сторін.

Проте, на думку позивача, відповідачем невчасно проведено розрахунки за поставлений природний газ, чим порушено умови договору в частині оплати отриманого природного газу, за що п.7.2. договору, передбачено відповідальність, у вигляді сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу. У зв"язку із простроченням відповідачем виконання грошового зобов'язання, відповідач також повинен сплатити три проценти річних від простроченої суми та інфляційні втрати, відповідно до ст. 625 ЦК України.

На підставі вищезазначеного, позивачем нараховано відповідачу 908223,08 грн. пені, 134484,51 грн. - 3% річних та 429594,65 грн. інфляційних.

Проаналізувавши норми законодавства, умови договору, оцінивши надані докази, суд вважає, що позовні вимоги є такими, що задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

За змістом ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених ГК України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші тощо), а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Наведена правова норма кореспондується зі статтею 509 Цивільного кодексу України, згідно якої зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договір. Аналогічні положення закріплено у ст.174 Господарського кодексу України: господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

В силу ч. 1 ст. 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

За змістом ст.265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Реалізація суб'єктами господарювання товарів негосподарюючим суб'єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Аналогічні положення закріплено і у статті 712 Цивільного кодексу України: за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Приписами ст. 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання)- ст.610 ЦК України.

Відповідно до п.6.1. договору, в редакції додаткової угоди № 3 від 28.04.14, оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі газу за розрахунковий місяць.

Згідно п. 3.4. договору, не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу покупець зобов'язується надати продавцеві підписані та скріплені печаткою два примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, зобов'язується повернути покупцеві один примірник оригіналу акта, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Підписані акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Таким чином, сторони в договорі визначили взаємні права та обов'язки. Обов'язком відповідача було надати підписані та скріплені печаткою акти приймання-передачі природного газу, а обов'язок позивача полягав у поверненні підписаних зі своєї сторони актів, наданих відповідачем, або наданням письмової відмови від підписання акта.

Згідно ч.ч. 1, 2, 3 ст. 538 ЦК України, виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання. При зустрічному виконанні зобов'язання сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту. У разі невиконання однією із сторін у зобов'язанні свого обов'язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов'язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ПАТ"Тисменицягаз" на виконання обов"язку вказаного в п. 3.4. договору надіслано на адресу позивача підписані уповноваженою особою та скріплені печаткою ПАТ"Тисменицягаз" акти приймання-передачі природного газу, докази направлення яких містяться в матеріалах справи. Даний факт не заперечується і позивачем, оскільки підписані двома сторонами акти приймання-передачі природного газу долучені ним до позовної заяви.

На відміну від відповідача, позивачем до позовної заяви не долучено та на виконання вимог ухвали суду від 05.05.16 не подано належних доказів виконання свого обов"язку щодо повернення (надсилання) відповідачеві підписаних зі сторони НАК "Нафтогаз України" актів приймання-передачі природного газу за спірний період. Долучені позивачем до матеріалів справи реєстри відправки актів приймання-передачі природного газу за січень 2013 - червень 2015 років та списки згрупованих поштових відправлень суд не приймає до уваги. оскільки, оскільки з вказаних реєстрів не вбачається, які саме документи направлялись ПАТ "Тисменицягаз" .

Натомість, у журналах обліку вхідної кореспонденції за 2013-2015 роки, оригінали яких відповідач надав для огляду в судовому засіданні, а копії долучив до матеріалів справи відсутні записи про надходження до ПАТ "Тисменицягаз" примірників оригіналів актів приймання-передачі газу по Договору №13-151-Н на купівлю-продаж природного газу від 04.01.13, підписаних позивачем.

Долучення до матеріалів позовної заяви підписаних з боку позивача актів приймання-передачі газу не є доказом повернення одного примірника актів відповідачеві.

Отже, судом встановлено факт невиконання позивачем свого зустрічного зобов"язання по договору.

Пунктом 1 ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Крім того, ст. 613 ЦК України передбачено, що кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Згідно зі ст. 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Твердження позивача про те, що ПАТ "Тисменицягаз", своєчасно склавши та направивши на адресу позивача акти приймання-передачі природного газу сам підтвердив факт постачання йому природного газу ПАТ "НАК Нафтогаз України" не заслуговують на увагу, враховуючи особливості функціонування єдиної газотранспортної системи України , яка пов'язана з безперервністю її роботи.

Суд приходить до висновку, що у зв'язку з невиконанням позивачем свого обов'язку за Договором щодо повернення підписаних актів приймання-передачі природного газу, у нього не виникло право вимоги виконання зустрічного зобов'язання - здійснення відповідачем остаточного розрахунку за фактично переданий газ до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, оскільки такий здійснюється на підставі підписаного Сторонами акту приймання-передачі газу, якого позивач не повернув відповідачеві.

Дане питання було предметом розгляду у Вищому господарському суді, а саме, в постанові ВГСУ від 02.04.2013 року у справі № 33/5005/7554/2012 (реєстраційний номер рішення 30436403), де суд встановив, що у зв'язку з невиконанням позивачем свого обов'язку за договором щодо виставлення (направлення) рахунків, у нього не виникло право вимоги виконання зустрічного зобов'язання - здійснення відповідачем оплати у розмірі 50% від вартості окремої партії продукції у період 3-х банківських днів з моменту повідомлення готовності такої партії продукції до відвантаження, на підставі рахунку-фактури.

В даному випадку мова йде про неповернення підписаних позивачем актів приймання-передачі природного газу на підставі яких, відповідно до п. 6.1. Договору, здійснюється остаточний розрахунок.

Крім того, згідно зі ст. 1 "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно ч. 1 ст. 9 вищезазначено Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо -безпосередньо після її закінчення.

Тобто, первинний документ у даному випадку - акт приймання-передачі природного газу має підтверджувати факт здійснення господарської операції - отримання природного газу за місяць. У зв'язку із цим, на актах приймання-передачі природного газу зазначено дату останнього дня місяця, в якому здійснювалось отримання природного газу.

Враховуючи наведене, позовні вимоги ПАТ Національна акціонерна компанія Нафтогаз України до ПАТ "Тисменицягаз" про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат є безпідставними та необґрунтованими, а отже такими, що до задоволення не підлягають.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України).

Згідно із ч.1, 2 ст.43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Судові витрати залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 121, 124 Конституції України, ст.ст. 509, 538, 546, 549, 610, 629, 625 ЦК України, ст.ст.33, 43, 49, ст. ст. 82 -85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до публічного акціонерного товариства "Тисменицягаз" про стягнення 1535671, 85 грн. основного боргу, 908223,08 грн. пені, 134484, 51 грн. -3% річних та 429594,65 грн. інфляційних - відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 06.06.16

Суддя Цюх Г.З.