КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" червня 2016 р. Справа№ 910/32074/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Руденко М.А.

за участю представників:

від позивача - Миронюк І.В., представник за довіреністю №б/н від 11.01.2016р.;

від першого відповідача - Яроцький В.О, директор ТОВ "Автопластгума";

від другого відповідача - представник не прибув;

від третього відповідача - представник не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Логопарк" на рішення господарського суду міста Києва від 22.02.2016 у справі №910/32074/15 (суддя Босий В.П.) за позовом приватного акціонерного товариства "Компанія з управління активами "Національний резерв" до товариства з обмеженою відповідальністю "Автопластгума", відкритого акціонерного товариства "Мінський тракторний завод" та товариства з обмеженою відповідальністю "Логопарк" про визнання договорів недійсними.

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Компанія з управління активами "Національний резерв" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Автопластгума", відкритого акціонерного товариства "Мінський тракторний завод" та товариства з обмеженою відповідальністю "Логопарк" про визнання договорів про відступлення права вимоги №3, №4 та №5 недійсними.

Рішенням господарського суду міста Києва від 22.02.2016 у справі №910/32074/15 позов задоволено повністю; визнано недійсними договори про відступлення права вимоги №3, №4 та №5.

При ухваленні рішення по даній справі, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність на момент укладення оспорюваних договорів у директора ТОВ "Автопластгума" необхідного обсягу повноважень.

Не погодившись з прийнятим рішенням, третій відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 22.02.2016 у справі №910/32074/15 скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ТОВ "Автопластгума" було погоджено укладення оскаржуваних договорів, а також, апелянт зазначає про прийняття їх до виконання сторонами.

Крім цього, апелянт зазначає, що даний спір є підсудним Економічному суду міста Мінська.

В судовому засіданні 06.06.2016 представники позивача та першого відповідача засіданні заперечили проти задоволення вимог апеляційної скарги.

Другий відповідач не скористався правом на участь свого представника в судовому засіданні, хоча про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Так, у минулому судовому засіданні були присутні представники другого відповідача та розписалися про ознайомлення з датою та часом наступного судового засідання.

При цьому, судом враховується те, що другим відповідачем надавались пояснення по суті справи.

Третій відповідач також не скористався правом на участь свого представника в судовому засіданні, хоча про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

Враховуючи наведене вище, а також те, що саме третім відповідачем подана апеляційна скарга, а отже його позиція є викладеною та зрозумілою, апеляційна скарга розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між товариством з обмеженою відповідальністю "Автопластгума" (постачальник) та Республіканським унітарним підприємством "Мінський тракторний завод", правонаступником якого є відкрите акціонерне товариство "Мінський тракторний завод" (покупець) 10.01.2013 укладено контракт №1 (з урахуванням протоколу розбіжностей), згідно п. 1.1 якого постачальник зобов'язується поставити та передати у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити на нижченаведених умовах комплектуючі для тракторів "МТЗ" (товар) у кількості, асортименті, за ціною та на суму згідно специфікації №1 від 10.01.2013 р., що додається до даного договору та є його невід'ємною частиною, після підписання контракту сторонами.

Також, 10.01.2013 р. між сторонами на аналогічних умовах було укладено контракт №2.

Між товариством з обмеженою відповідальністю "Логопарк" (сторона 1), товариством з обмеженою відповідальністю "Автопластгума" (сторона 2) та відкритим акціонерним товариством "Мінський тракторний завод" (сторона 3) 11.03.2015 р. укладено договір №3 про відступлення права вимоги, відповідно до п. 1.1 якого сторона 2 передає, а сторона 1 набуває в порядку та на умовах, передбачених даним договором, право вимоги зобов'язань, що належать стороні 2, та стає кредитором по контракту №1 від 04.02.2013 р. між ТОВ "Автопластгума" та ВАТ "Мінський тракторний завод". Сторона 2 на умовах даного договору передає право вимоги зобов'язань, строк виконання яких настав на дату підписання даного договору, а також зобов'язань, строк виконання яких настане протягом строку дії даного договору.

За змістом вказаного договору загальна вартість товару, відвантаженого стороні 3 по контракту, але не оплаченого ним на дату набрання чинності даним договором, складає 153 839,00 дол. США.

Пунктом 1.3 договору відступлення права вимоги №3 від 11.03.2015 р. визначено, що сторона 2 відступає, а сторона 1 приймає на себе право вимоги сторони 2 та стає кредитором по контракту в частині зобов'язань на суму 153 839,00 дол. США.

Згодом, а саме 15.04.2015 р. між товариством з обмеженою відповідальністю "Логопарк" (сторона 1), товариством з обмеженою відповідальністю "Автопластгума" (сторона 2) та відкритим акціонерним товариством "Мінський тракторний завод" (сторона 3) було укладено договір про відступлення права вимоги №4, за яким сторона 2 відступає, а сторона 1 приймає на себе право вимоги сторони 2 та стає кредитором по контрактам №1 від 04.02.2013 р. та №2 від 10.01.2013 р. в частині виконання ВАТ "Мінський тракторний завод" зобов'язань на суму 102 367,27 дол. США.

Крім цього, 09.06.2015 р. між товариством з обмеженою відповідальністю "Логопарк" (сторона 1), товариством з обмеженою відповідальністю "Автопластгума" (сторона 2) та відкритим акціонерним товариством "Мінський тракторний завод" (сторона 3) було укладено договір про відступлення права вимоги №5, згідно умов якого сторона 2 відступає, а сторона 1 приймає на себе право вимоги сторони 2 та стає кредитором по контракту №2 від 10.01.2013 р. в частині виконання ВАТ "Мінський тракторний завод" зобов'язань на суму 84 756,00 дол. США.

Вказані договори про відступлення права вимоги підписано з боку товариства з обмеженою відповідальністю "Автопластгума" директором ОСОБА_4

Приватне акціонерне товариство "Компанія з управління активами "Національний резерв", як учасник ТОВ "Автопластгума", з часткою у статутному капіталі товариства у розмірі 50%, звернулось до суду з позовом про визнання договорів про відступлення права вимоги №3, №4 та №5 недійсними.

Підставою для визнання недійсними даних договорів позивач зазначає те, що директор товариства з обмеженою відповідальністю "Автопластгума" ОСОБА_4 не мав відповідних повноважень на підписання зазначених договорів, оскільки Статутом товариства передбачено обов'язковість надання Загальними Зборами згоди на вчинення правочинів сума яких перевищує 1 000 000,00 грн., яка в даному випадку директору не надавалась.

Суд першої інстанції визнав обґрунтованими доводи позивача та задовольнив позовні вимоги.

Колегія суддів погоджується з наведеним висновком місцевого господарського суду, з огляду на наступне.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Положення ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Згідно з ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 203 Цивільного кодексу України:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, є вичерпним.

Частиною 2 ст. 207 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Відповідно до частини 1 статті 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Згідно з положеннями статті 97 Цивільного кодексу України управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 1 статті 161 Цивільного кодексу України виконавчим органом акціонерного товариства, який здійснює керівництво його поточною діяльністю, є правління або інший орган, визначений статутом. Виконавчий орган вирішує всі питання діяльності акціонерного товариства, крім тих, що віднесені до компетенції загальних зборів і наглядової ради товариства. Виконавчий орган є підзвітним загальним зборам акціонерів і наглядовій раді акціонерного товариства та організовує виконання їхніх рішень. Виконавчий орган діє від імені акціонерного товариства у межах, встановлених статутом акціонерного товариства і законом.

Згідно п. 8.2 Статуту ТОВ "Автопластгума" органами управління товариством є: загальні збори учасників та директор. Контролюючим органом є ревізійна комісія.

Пунктом 8.8 вказаного Статуту визначено, що директор вирішує усі питання діяльності товариства, за винятком тих, що входять до виключної компетенції загальних зборів учасників. Директор без доручення діє від імені товариства в межах, що визначаються цим статутом, представляє його інтереси у відносинах зі всіма вітчизняними і іноземними юридичними особами та громадянами, розпоряджається майном товариства, крім повноважень віднесених до компетенції загальних зборів учасників, укладає договори, в тому числі і трудові, видає доручення, відкриває в банках поточні та інші рахунки, користується правом розпорядження коштами, видає накази і вказівки, обов'язкові для всіх робітників товариства (п. 8.8.2).

Відповідно до ч. 2 п. 8.8.2 вказаного Статуту до компетенції директора належить укладання від імені товариства договорів та угод з урахуванням обмежень, встановлених цим статутом; укладання договорів та правочинів, загальна сума яких за період їх дії або не визначена, або перевищує 1 000 000,00 грн. тільки за згодою загальних зборів учасників товариства, що оформлюється у вигляді протоколу загальних зборів учасників.

За наведених обставин, укладення договорів, які перевищують суму в 1 000 000,00 грн. директором ТОВ "Автопластгума" можливо лише за згодою загальних зборів учасників товариства, що оформлюється у вигляді протоколу загальних зборів учасників.

Як вбачається із матеріалів справи, сума відступленого першим відповідачем на користь третього відповідача права вимоги за договором №3 від 11.03.2015 р. становила 153 839,00 дол. США (що за курсом НБУ складає еквівалент 3 315 676,58 грн.), за договором №4 від 15.04.2015 р. - 102 367,27 дол. США (що за курсом НБУ складає еквівалент 2 346 923,21 грн.), за договором №5 від 09.06.2015 р. - 84 756,00 дол. США (що за курсом НБУ складає еквівалент 1 788 555,01 грн.).

Зважаючи на викладене, договори про відступлення права вимоги №3 від 11.03.2015 р., №4 від 15.04.2015 р. та №5 від 09.06.2015 р. перевищували визначену п. 8.8.2 Статуту суму (1 000 000,00 грн.), а відтак укладення таких договорів директором ТОВ "Автопластгума" мало відбуватися тільки за згодою загальних зборів учасників товариства, що оформлюється у вигляді протоколу загальних зборів учасників.

Відповідної згоди директору товариства з обмеженою відповідальністю "Автопластгума" ОСОБА_4 на укладення договорів про відступлення права вимоги №3, №4 та №5 загальними зборами надано не було.

Надане апелянтом на стадії апеляційного провадження погодження ТОВ "Автопластгума" укладення, зокрема, договорів про відступлення прав вимоги, загальна сума яких перевищує 1 000 000,00 грн., не може бути належним доказом згоди загальних зборів учасників ТОВ "Автопластгума", оскільки суду не надано ані протоколу зборів на яких би ухвалювалося таке рішення, ані будь-яких доказів скликання таких зборів, тощо.

При цьому, апелянтом не наведено жодних доводів про поважність причин не надання вказаного документа до місцевого господарського суду, що передбачено ст. 101 ГПК.

Крім того, в контексті з'ясування питання надання згоди чи схвалення спірного правочину суд витребував у ТОВ "Автопластгума" пояснення щодо прийняття зборами таких рішень та наявні протоколи зборів.

На виконання вимог суду ТОВ "Автопластгума" надано письмові пояснення про те, що рішень стосовно оскаржуваних договорів зборами не приймалося. Також, надано протоколи зборів за період з 2013 по 2015 роки (включно). Надані протоколи загальних зборів учасників ТОВ "Автопластгума" не містять жодних відомостей щодо надання згоди чи наступного схвалення загальними зборами учасників ТОВ "Автопластгума" укладення директором правочинів, сума яких перевищує 1 000 000,00 грн.

Згідно ч. 3 ст. 92 Цивільного кодексу України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Пунктом 3.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" передбачено, що припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють). Наприклад, третя особа, укладаючи договір, підписаний керівником господарського товариства, знає про обмеження повноважень цього керівника, оскільки є акціонером товариства і брала участь у загальних зборах, якими затверджено його статут.

Якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

Так, оспорювані договори містять положення (в преамбулі) про підписання їх з боку ТОВ "Автопластгума" директором товариства ОСОБА_4, діючого на підставі статуту товариства.

Отже, наведене свідчить про обізнаність другого та третього відповідачів щодо наявності обмежень повноважень директора ТОВ Автопластгума" на укладення договорів про відступлення права вимоги.

Пунктом 3.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" передбачено, що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, який не мав належних повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним. Доказами такого схвалення може бути, зокрема, відповідне вчинення дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів т.ін.).

Згідно п. 2.1 договорів про відступлення сторона 2 у день підписання даного договору зобов'язана передати стороні 1, а сторона 2 прийняти по Акту приймання-передачі дійсне право вимоги виконання зобов'язань згідно п. 1.1 договору та необхідну інформацію.

Отже, підтвердженням схвалення спірних договорів є, зокрема, прийняття їх до виконання, а саме передача першим відповідачем - ТОВ "Автопластгума" третьому відповідачу по Акту приймання-передачі права вимоги виконання зобов'язань згідно п. 1.1 договору та необхідної інформації.

Докази схвалення спірних договорів, а саме Акти приймання-передачі прав вимоги виконання зобов'язань згідно п. 1.1 договорів відсутні.

Отже, схвалення оскаржуваних правочинів з боку особи у якої виявлено дефект волі - ТОВ "Автопластгума" не відбулось.

При цьому, доводи апелянта про сплату третім відповідачем першому відповідачу коштів по оскаржуваним договорам відступлення не знайшли свого підтвердження матеріалами справи. Так, жодних доказів з цього приводу апелянтом та/або іншими учасниками суду не надано.

В свою чергу, ТОВ "Автопластгума" надало суду письмові пояснення про те, що така оплата не здійснювалася з доданням виписки по особовому рахунку, що вимагалося судом.

Сплата відкритим акціонерним товариством "Мінський тракторний завод" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Логопарк" грошових коштів за контрактами не може свідчити про вчинення конклюдентних дій товариством з обмеженою відповідальністю "Автопластгума". Вчинення таких дій саме з боку ТОВ "Автопластгума" може мати значення при вирішенні питання щодо наявності схвалення правочину вчиненого особою з перевищенням повноважень, адже таке перевищення відбулось саме з боку ТОВ "Автопластгума".

Стосовно наявності порушеного права позивача внаслідок укладення спірних договорів, слід зазначити наступне.

За змістом п. 4 ч. 1 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України господарським судам підвідомчі, зокрема, справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов'язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів.

Тобто, незалежно від суб'єктного складу, якщо учасник (акціонер) господарського товариства обґрунтовує відповідні позовні вимоги порушенням його корпоративних прав, то такий спір підвідомчий господарським судам.

Пунктом 51 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 р. № 13 "Про практику розгляду судами корпоративних спорів" встановлено, що законом не передбачено право акціонера (учасника) господарського товариства звертатися до суду за захистом прав чи охоронюваних законом інтересів товариства поза відносинами представництва. На цій підставі господарським судам належить відмовляти акціонерам (учасникам) господарського товариства в задоволенні позову про укладення, зміну, розірвання чи визнання недійсними договорів та інших правочинів, вчинених господарським товариством. Однак, спори цієї категорії є підвідомчими (підсудними) господарським судам незалежно від їх суб'єктного складу на підставі пункту 4 частини першої статті 12 ГПК України, якщо акціонер (учасник) господарського товариства обґрунтовує відповідні позовні вимоги порушенням його корпоративних прав.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги порушенням його корпоративних прав.

Щодо встановлення при цьому обґрунтованості позовів акціонерів товариства про визнання недійсними правочинів вчинених таким товариством слід зазначити наступне.

В постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 у справі № 3-207 наведено правову позицію, за якою акціонер може оскаржити укладений товариством правочин.

Вказаною постановою скасовано постанову Вищого господарського суду України від 29.09.2014, яка була мотивована, зокрема, тим, що акціонер не наділений правом звертатися до суду за захистом прав товариства (поза межами представництва) та такий позивач не належить до кола тих суб'єктів, які можуть оспорити договір укладений товариством.

Скасовуючи постанову Вищого господарського суду України Верховний Суд України зазначив, що аналіз норм законодавства та статуту, зважаючи на частку позивача у статутному фонді товариства (70%), дає підстави для висновку, що акціонер (учасник) товариства може оспорити договір, вчинений господарським товариством, якщо обґрунтує позовні вимоги порушенням його корпоративних прав.

Виходячи з наведеного та викладеного далі у вказаній постанові Верховного Суду України слідує, що у кожному випадку слід встановлювати порушення прав учасника при укладенні оспорюваних ним угод, а також, що до таких випадків коли задоволення позову акціонера про визнання недійсним укладеного товариством правочину є можливим відноситься, зокрема, розмір частки акціонера - скаржника у статутному фонді товариства.

У даному спорі позивач є учасником, якому належить 50% статутного капіталу ТОВ "Автопластгума", та позовні вимоги він обґрунтовує порушенням укладеними правочинами його корпоративних прав.

Статтею 10 Закону України "Про господарські товариства" визначено, що учасники товариства мають право брати участь в управлінні справами товариства в порядку, визначеному в установчих документах, за винятком випадків, передбачених цим законом; брати участь у розподілі прибутку товариства та одержувати його частку (дивіденди); вийти в установленому порядку з товариства; одержувати інформацію про діяльність товариства; мати інші права, передбачені законодавством і установчими документами товариства.

Відповідно до ст. 167 Господарського кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Отже, враховуючи те, що частка ТОВ "КУА "Національний резерв" у статутному фонді ТОВ "Автопластгума" складає 50%, укладення директором ТОВ "Автопластгума" договорів про відступлення права вимоги №3 від 11.03.2015 р., №4 від 15.04.2015 р. та №5 від 09.06.2015 р. свідчить про порушення корпоративних прав ТОВ "КУА "Національний резерв" щодо управління справами товариства, розподілу прибутку товариства (з одержанням своєї частки) від прибуткової господарської діяльності товариства, що впливає на права позивача, як учасника.

Крім цього, укладенням оскаржуваних договорів було порушено права позивача, як заставодержателя за договором застави №ППІ-13 02.04.2013 р., яким забезпечено виконання першим відповідачем грошового зобов'язання за договором позики №ППІ-11 від 20.03.2013 р.

Предметом застави за вказаним договором є грошові кошти в сукупності прав вимоги на виконання грошового зобов'язання та майнові права на грошові кошти (суми виручки та інші грошові вимоги), що знаходяться на рахунку заставодавця (ТОВ "Автопластгума") або надійдуть від заставодавця на підставі контрактів №1 від 04.02.2013 р. та №2 від 10.01.2013 р., укладених між відповідачами першим та другим відповідачем.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 Закону України "Про заставу" заставодавець може відчужувати заставлене майно тільки за згодою заставодержателя.

Позивач вказує на те, що укладаючи спірні договори відступлення права вимоги, першим відповідачем не було отримано згоди позивача як заставодержателя за договором застави №ППІ-13 02.04.2013 р.

Таким чином, укладаючи спірні договори про відступлення права вимоги першим відповідачем фактично було відчужено на користь третього відповідача право вимоги отримання коштів, яке знаходилося в заставі у позивача без отримання його згоди як заставодержателя у встановленому чинним законодавством України порядку.

Таким чином, враховуючи наведене, укладенням оскаржуваних договорів права позивача були порушені.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, позивач є тією заінтересованою особою, яка за законом наділена правом оскарження спірних правочинів.

Доводи апелянта про те, що даний спір є підсудним Економічному суду міста Мінська судом відхиляються, з огляду на наступне.

Питання визначення застосовуваного права до приватноправових відносин з іноземним елементом врегульовано Законом України "Про міжнародне приватне право", відповідно до ст.ст. 5, 43 якого у випадках, передбачених законом, учасники (учасник) правовідносин можуть самостійно здійснювати вибір права, що підлягає застосуванню до змісту правових відносин. Сторони договору згідно із статтями 5 та 10 цього Закону можуть обрати право, що застосовується до договору, крім випадків, коли вибір права прямо заборонено законами України.

Пунктом 5.1 договорів про відступлення права вимоги №3 від 11.03.2015 р., №4 від 15.04.2015 р. та №5 від 09.06.2015 р. у випадку невиконання або неналежного виконання зобов'язань за даним договором сторони несуть відповідальність згідно з діючим законодавством Республіки Білорусь.

Відповідно до п. 5.5 вказаних договорів спори, які можуть виникнути при виконанні даних договорів, сторони вирішують шляхом переговорів. У випадку недосягнення згоди, спір передається на розгляд Економічного суду міста Мінська.

Проте, даний спір виник не щодо виконання договорів, а щодо визнання їх недійсними.

Тому, вказане положення договору не може бути застосоване при вирішенні питання підсудності даного спору.

Разом з тим, згідно положень п. 7 ч.1 ст. 76 Закону України "Про міжнародне приватне право" суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом якщо дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України.

Враховуючи те, що оскаржувані договори було укладено на території України (м. Київ), суд першої інстанції обґрунтовано прийняв вказану справу до свого провадження.

При цьому, також слід зазначити, що відповідно до ч. 6 ст. 16 ГПК справи у спорах, передбачених пунктами 4 та 4-1 статті 12 цього Кодексу, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням юридичної особи.

За змістом п. 4 ч. 1 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України господарським судам підвідомчі, зокрема, справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов'язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів.

Як вже зазначалося вище у даній постанові з посиланням на пункт 51 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 р. № 13 "Про практику розгляду судами корпоративних спорів", що спори цієї категорії є підвідомчими (підсудними) господарським судам незалежно від їх суб'єктного складу на підставі пункту 4 частини першої статті 12 ГПК України, якщо акціонер (учасник) господарського товариства обґрунтовує відповідні позовні вимоги порушенням його корпоративних прав.

Позивач обґрунтовував позовні вимоги порушенням його корпоративних прав. Суд встановив наявність його порушеного права, яке підлягає захисту.

ТОВ "Автопластгума" знаходиться у м. Києві.

За наведених обставин у їх сукупності, спір розглянуто з дотриманням правил як підвідомчості, так і підсудності.

Отже, доводи апелянта в наведеній частині є необґрунтованими та не можуть бути підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на третього відповідача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Логопарк" залишити без задоволення, а рішення господарського міста Києва від 22.02.2016 у справі №910/32074/15 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - третього відповідача у справі.

3. Матеріали справи №910/32074/15 повернути до господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Дідиченко

М.А. Руденко