ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.05.2016 року Справа № 912/674/16

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Кощеєва І.М. ( доповідач ),

суддів: Євстигнеєва О.С., Науменка І.М.

секретар судового засідання Ковзиков В.Ю.

представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1, представник, довіреність № б/н від 01.11.2013 р.;

від відповідача: ОСОБА_2, представник, довіреність № б/н від 06.04.2016 р.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_3 ПЛЮС"

на рішення господарського суду Кіровоградської області від 20.04.2016 р. у справі

за позовом фермерського господарства ОСОБА_4,

смт. Компаніївка Кіровоградської обл.

до : товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_3 ПЛЮС",

м. Кіровоград

про стягнення 94 500 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Кіровоградської області від 20.04.2016 р. у справі № 912/674/16 ( суддя Болгар Н. В. ) позов задоволено - стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_3 ПЛЮС" на користь фермерського господарства ОСОБА_4 94 500 грн. боргу, 1 378 грн. судового збору.

Приймаючи вказане рішення місцевий суд виходив з того, що Відповідачем було передано Позивачу товар неналежної якості, у звязку з чим вимога про повернення сплаченої за товар суми, на підставі ст. 678 ЦК України, підлягає задоволенню.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, товариство з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_3 ПЛЮС" звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить суд вказане рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити Позивачу у позові в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду прийняте без всебічного, повного і обєктивного вивчення всіх обставин справи, а також з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги Відповідач посилається на той факт, що стягуючи зазначені кошти в якості боргу, суд першої інстанції не просто вийшов за межі позову, а фактично змінив позовну вимогу та підстави позову, що є грубим порушенням норм процесуального законодавства. Позов про стягнення вартості неякісного товару в суді першої інстанції не заявлявся, будь-яке грошове зобовязання у ТОВ «ОСОБА_3 ПЛЮС» перед ФГ ОСОБА_4 відсутнє. Під час прийняття товару жодних претензій щодо якості товару не заявлялось. В свою чергу, надані Позивачем докази, не може бути доказом неякісності поставленого товару оскільки складено Позивачем самостійно, без участі представників Відповідача.

З відзиву на апеляційну скаргу вбачається, що Позивач не погоджується з вищенаведеною апеляційною скаргою та вважає її безпідставною та необґрунтованою, просить суд залишити оскаржуване рішення суду по даній справі без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Автоматичною системою документообігу для розгляду справи визначено суддю-доповідача ОСОБА_5 у складі колегії суддів: Євстигнеєва О.С., Науменка І.М.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 12.05.2016 р. у справі № 904/674/16, апеляційну скаргу прийнято до розгляду. Розгляд справи призначено на 31.05.2016 р.

У судовому засіданні 31.05.2016 р. була оголошена вступна та резолютивна частини постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення представників сторін, розглянувши та обговоривши доводи апеляційної скарги та доводи викладені у відзиві на апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню в силу наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона ( боржник ) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За договором поставки продавець ( постачальник ), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк ( строки ) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму ( ст. 712 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, 31.07.2015 р. між фермерським господарством ОСОБА_4 ( Покупець ) та товариством з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_3 ПЛЮС" ( Продавець ) укладено Договір купівлі-продажу без номеру, за умовами якого Продавець зобов'язався передати Покупцеві два нових гранулятори СГ-300, за ціною 47 250 грн., загальною вартістю 94 500 грн., протягом 21 дня з моменту внесення 100-відсоткової попередньої оплати.

Платіжними дорученням № 62 від 31.07.2015 р., № 276 від 13.08.2015р., з посиланням на рахунок № СФ-53 від 30.07.2015 р., Покупець перерахував Продавцеві 94 500 грн.

Згідно видаткової накладної № РН-000019 від 15.08.2015р., яка містить посилання на Договір, Продавець передав Покупцю два гранулятори СГ-300 на суму 94 500 грн.

Відповідно до видаткової накладної ( повернення ) № ВП-0000001 від 15.10.2015 р. Покупець передав ( повернув ) Продавцеві - 2 гранулятори СГ-300 на суму 94 500 грн.

Обидві сторони посилаються на неналежну якість товару, а саме: Позивач, що гранулятори СГ-300 не були новими, склались з раніше уживаних деталей і не працювали належним чином, забезпечити їх належне функціонування не вдалось; Відповідач, що обидві гранулятори були у використанні певний час, мали місце зношення пресуючих роликів та матриць, на обох грануляторах проводились додаткові зварювальні роботи, відсутні приводні ремені. Такі доводи Покупець обґрунтовує складеним ним в односторонньому порядку Актом про виявлення недоліків від 08.10.2015 р., Продавець - складеним в односторонньому порядку актом № 15/10 від 15.10.2015 р.

Предметом спору по цій справі є вимоги Позивача про стягнення безпідставно отриманих коштів в розмірі 94 500, 00 грн. з підстав передбачених ст. 1212 ЦК України. При цьому, Позивач посилається на порушення з боку Відповідача умов договору купівлі-продажу № 30/07 від 31.07.2015 р., укладеного між сторонами в частині якості поставленого товару.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави ( підстави, за яких виникло це зобов'язання ). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02.10.2013 р., і є обовязковою в силу ст. 11128 ГПК України.

Як свідчить аналіз матеріалів справи, Відповідач набув майно за існування правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, а саме на підставі договору купівлі-продажу № 30/07 від 31.07.2015 р.

Крім того, грошові кошти не передавались у власність чи користування, їх було отримано не як позику чи оплату за надані послуги згідно з договором, а лише як предмет договору.

Отже, правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не ст. 1212 ЦК України, на яку посилався Позивач як на підстав позовних вимог.

Таким чином, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Господарський суд в оскаржуваному рішенні також погодився із вказаними доводами Відповідача, що Позивач безпідставно посилається на ст. 1212 ЦК України.

Беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів вважає, що позов ФГ ОСОБА_4 до ТОВ «ОСОБА_3 ГІЛЮС» предметом якого є стягнення безпідставно набутих коштів в розмірі 94 500, 00 грн., є безпідставним, отже, таким, що задоволенню не підлягає.

Натомість, задовольняючи позов суд першої інстанції, задовольнивши клопотання Позивача про вихід за межі позовних вимог з метою захисту прав та законних інтересів стягнув на підставі ч. 2 ст. 678 ЦК України з Відповідача - 94 500, 00 грн., як кошти отримані за товар, що перебуває у Товариства.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 83 ГПК України, господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної (в тому числі судової) влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ч. 4 ст. 22 ГПК визначає зміну підстави або предмета позову, збільшення чи зменшення розміру позовних вимог виключно як право, а не обов'язок позивача.

П. 2 ст. 83 ГПК передбачено право господарського суду щодо виходу за межі позовних вимог (за наявності передбачених цією нормою умов, і про це є клопотання заінтересованої сторони), але не зміни таких вимог на власний розсуд чи спонукання до їх уточнення ( п. 14 листа Вищого господарського суду України від 11.04.2005 р. № 01-8/344 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2004 році" ).

Місцевий господарський суд при винесенні оскаржуваного рішення не врахував вищенаведених положень чинного законодавства та в порушення норм процесуального законодавства вийшовши за межі позову, фактично змінив позовну вимогу та підстави позову, що є підставою для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103 - 105 ГПК України, Дніпропетровський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_3 ПЛЮС" задовольнити.

Рішення господарського суду Кіровоградської області від 20.04.2016 р. у справі № 912/674/16 скасувати.

Прийняти нове рішення.

В задоволенні позову відмовити.

Стягнути з фермерського господарства ОСОБА_4 на користь товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_3 ПЛЮС" суму судового збору за подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду, в розмірі 1 684 грн. 24 коп., про що видати наказ.

Видачу наказу доручити господарському суду Кіровоградської області.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Постанова складена у повному обсязі 03.06.2016 року

Головуючий суддя І.М. Кощеєв

Суддя О.С. Євстигнеєв

Суддя І.М. Науменко