УХВАЛА

26.05.2016Справа № 910/25486/14
Розглянувши скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС МЮ України щодо виконання наказу господарського суду м. Києва № 910/25486/14 від 17.03.2015:

За заявоюпублічного акціонерного товариства "ВТБ Банк"
провидачу судового наказу на виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 06.10.2014
у справі№ 1245/14
за позовомпублічного акціонерного товариства "ВТБ Банк"
дофізичної особи-підприємця ОСОБА_1
простягнення боргу за кредитним договором
Головуючий суддя Головатюк Л.Д.

Суддя Босий В.П.

Суддя Пукшин Л.Г.

Представники сторін:

Від ФОП ОСОБА_1 не прибув

Від ПАТ "ВТБ БАНК" не прибув

Від Департаменту ДВС МЮ України не прибув

СУТЬ СПОРУ:

17 листопада 2014 року до канцелярії Господарського суду міста Києва від Публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк" на розгляд суду надійшла заява б/н від 17.11.2014 року про видачу виконавчого документа на примусове виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 06.10.2014 р. у справі № 1245/14 за позовом Публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк" до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.11.2014 року прийнято до розгляду заяву Публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк" про видачу виконавчого документа на примусове виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 06.10.2014 р. у справі № 1245/14

Розпорядженням від 27.01.2015 Голови Господарського суду міста Києва передано справу № 910/25486/14 для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя Котков О.В.; суддя Босий В.П.; суддя Цюкало Ю.В.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 27.01.2015 справу № 910/25486/14 прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя Котков О.В.; суддя Цюкало Ю.В.; суддя Босий В.П., розгляд справи призначено на 24.02.2015.

Розпорядження керівника апарату господарського суду м. Києва Кривенко О.М. № 04-23/159 від 23.02.2015 у зв`язку з закінченням повноважень у судді Коткова О.В., справу № 910/25486/14 з метою дотримання вимог ГПК України та відповідно до п. 3.1.11 Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний автоматичний розподіл, на підставі якого у справі №910/25486/14 визначено суддю-доповідача - Головатюка Л.Д.

Розпорядженням від 24.02.2015 в.о. Голови господарського суду міста Києва передано справу № 910/25486/14 для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя Головатюк Л.Д.; суддя Босий В.П.; суддя Пукшин Л.Г., у зв'язку із перебуванням судді Цюкало Ю.В. у відпустці.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 24.02.2015 прийнято зазначену заяву Публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк" до розгляду колегіально та призначено розгляд заяви на 17.03.2015.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 17.03.2015 заяву публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк" про видачу виконавчого документа задоволено та видано наказ на примусове виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 06.10.2014 у справі № 1245/14 за позовом публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк" до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором.

26.02.2016 фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулася до господарського суду м. Києва зі скаргою на дії старшого державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС МЮ України щодо виконання наказу господарського суду м. Києва № 910/25486/14 від 17.03.2015.

Розгляд справи призначено на 19.04.2016.

Представники ФОП ОСОБА_1, ПАТ "ВТБ БАНК" та Департаменту ДВС МЮ України в судове засідання 19.04.2016 не з'явилися, витребувані судом докази не подали, причин неявки суд не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Розгляд справи відкладено на 26.05.2016.

Представники стягувача, боржника та ВДВС не прибули в судове засідання 26.05.2016, стягувач та ВДВС причин неявки суд не повідомили. Боржник через канцелярію суду подав клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з неможливістю повноваженого представника прибути в судове засідання. Суд відмовив в задоволенні даного клопотання, оскільки неможливість одного представника прибути в судове засідання не позбавляє права особу уповноважити на представництво своїх інтересів іншого представника. Більше того, матеріалів справи достатньо для розгляду скарги по суті.

Згідно із ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені сгягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду.

Відповідно до ст. 121-2 Господарського процесуального кодексу України скарги на дії чи бездіяльність органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів можуть бути подані стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти днів з дня вчинення оскаржуваної дії, або з дня, коли зазначеним особам стало про неї відомо, або з дня, коли дія мала бути вчинена.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про задоволення скарги ФОП ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС МЮ України щодо виконання наказу господарського суду м. Києва № 910/25486/14 від 17.03.2015, у зв'язку з таким:

17.03.2015 господарським судом м. Києва по справі №910/25486/14 було видано наказ на виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 06.10.2014 у справі № 1245/14(далі наказ).

Згідно наказу стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (свідоцтво про державну реєстрацію серія НОМЕР_2, видане Голосіївською районною ум. Києві державною адміністрацією 21.06.2005р., ідентифікаційний номер НОМЕР_1, місце реєстрації: 03083м. Київ, АДРЕСА_1) на користь Публічною акціонерного товариства "ВТБ Банк" (місцезнаходження: 01004, Україна, м. Київ, бульвар Тараса Шевченка/вулиця Пушкінська, буд. 8/26, ідентифікаційний код за СДРПОУ 14359319) заборгованість за Генеральною угодою №03.39/07-ГУ від 30.10.2007 р. у сумі 727 635 (сімсот двадцять сім тисяч шістсот тридцять п'ять) доларів США 14 центів США (що за офіційним курсом долара США до гривні, встановленим Національним банком України станом на 06.10.2014р. становить 9422183,08 грн.) та 5 389 397 (п'ять мільйонів триста вісімдесят дев'ять тисяч триста дев'яносто сім) гривень 73 коп. яка складається із товарів згідно переліку зазначеному в наказі.

Як встановлено судом, 17.02.2016 на адресу Боржника надійшла копія постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 02.02.2016 (ВП №47698572) винесеної старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби МУЮ України ОСОБА_4.

Підставою винесення зазначеної постанови була постанова про повернення виконавчого документу стягувану від 02.02.2016 (ВП №47698572) винесеної виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби МУЮ України ОСОБА_4.

В свою чергу, підставою винесення постанови про повернення виконавчого документу стягувану від 02.02.2016 (ВП №47698572) є п.6 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (надалі - Закон), а саме: у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом має передати стягувачу, або майно, на яке необхідно звернути стягнення з метою погашення заборгованості (крім коштів), а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Відповідно до ч. 2 ст. 47 Закону про наявність обставин, зазначених у частині першій цієї статті, державний виконавець складає акт.

В самій постанові про повернення виконавчого документу стягувачу від 02.02.2016 зазначено, що державний виконавець 01.02.2016 здійснив виїзд за місцем проживання Боржника (АДРЕСА_1) та склав акт про те, що Боржник за даною адресою: АДРЕСА_1, не проживає та заставне майно там відсутнє.

Боржник у своїй скарзі наголосив, що даний факт не відповідає дійсності, оскільки сам Боржник та його батьки проживають за адресою: АДРЕСА_1 і відповідно 01.02.2016 ніхто за адресою: АДРЕСА_1 із державних виконавців не з'являвся в тому числі і щодо складання зазначеного акту.

Також, скаржник зазначив, що можливо Державний виконавець помилився з адресою і дійсно здійснив виїзд за іншою адресою, а саме АДРЕСА_1.

Отже, Державним виконавцем в порушення вимог ст. 47 Закону виніс постанову про повернення виконавчого документу стягувачу від 02.02.2016 (ВП №47698572), оскільки останній не здійснив всіх заходів щодо розшуку майна на яке необхідно звернути стягнення та не перевірив чи є воно у Боржника, а також належним чином не перевірив чи проживає Боржника за адресою: АДРЕСА_1, і відповідно акт що складений 01.02.2016 державним виконавцем не відповідає дійсності.

Отже, в постанові про повернення виконавчого документу стягувану від 02.02.2016 (ВП №47698572) адреса боржника зазначена не та, що прописана в Наказі про примусове виконання рішення на підставі якого відкрито виконавче провадження.

Частиною 1 ст. 20 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. У разі якщо боржник є юридичною особою, то виконання провадиться за місцезнаходженням його постійно діючого органу або майна. Право вибору місця виконання між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії з виконання рішення на території, на яку поширюються їх функції, належить стягувачу.

Відтак суд зазначає, що боржник за адресою: АДРЕСА_1 не проживав та не проживає, а тому вчинення виконавцем виконавчих дій за зазначеною адресою не призвело до реального виконання наказу господарським судом м. Києва по справі №910/25486/14 від 17.03.2015, а отже дії державного виконавця є незаконними, а постанова про повернення виконавчого документу стягувану від 02.02.2016 (ВП №47698572) підлягає визнанню недійсною.

Також судом встановлено факт порушення Державним виконавцем вимог закону при винесенні постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 02.02.2016р. (ВП №47698572), які полягають в наступному:

Відповідно до ч.1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» (надалі - Закон) у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 25 Закону встановлено, що у постанові про відкриття виконавчого провадження державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. Копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Згідно з ч. 8 ст. 28 Закону постанова про стягнення виконавчого збору надсилається боржнику не пізніше наступного робочого дня після її винесення і може бути оскаржена до суду в десятиденний строк.

Ч. 2 ст. 589 Цивільного кодексу України, яка кореспондується з ст. 19 Закону України «Про заставу» передбачено, що за рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно, заставодавець відповідає за невиконання грошового зобов'язання лише в межах заставного майна.

Отже, Державним виконавцем при винесенні постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 02.02.2016 (ВП №47698572) було порушено ст.ст. 25, 28 Закону, ст. 19 Закону України «Про заставу» та ч.2 ст. 589 Цивільного кодексу України, оскільки Державний виконавець:

- не надав (позбавив) можливості фізичній особу-підприємця ОСОБА_1(надалі - боржник) виконати самостійно рішення (Наказ);

- не надсилав відповідну копію постанови про відкриття виконавчого провадження на адресу боржника, а відповідно існують сумніви взагалі щодо її винесення;

- не надавши боржнику строку на самостійне виконання та не направивши останньому копії постанови про відкриття виконавчого провадження, виносить 02.02.2016 року постанову про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 1481158,00 грн.;

- надіслав боржнику постанову про стягнення з боржника виконавчого збору від 02.02.2016 з порушенням ч. 8 ст. 28 Закону.

- стягнув виконавчий збір у розмірі 1481158,00 грн. тобто 10% відсотків від суми заборгованості за кредитними договорами, а не від ціни майна, яке передане в заставу або від ціни його реалізації.

Відповідно з даних підстав постанова про стягнення з боржника виконавчого збору від 02.02.2016 винесена Державним виконавцем передчасно та підлягає визнанню недійсною.

У відповідності до ч.1 та ч.2 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Державний виконавець роз'яснює особам, які беруть участь у виконавчому провадженні або залучаються до проведення виконавчих дій, їхні права згідно з вимогами цього Закону.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 17 Закону, виконанню державною виконавчою службою підлягають такі виконавчі документи: ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, кримінальних провадженнях та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених Законом.

За статтею 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Статтею 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» передбачено обов'язковість виконання судових рішень, невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно ст. 115 Господарського процесуального кодексу України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Ці положення Конституції поширюються на всіх без винятку службових осіб, незалежно від того, чи є вони представниками законодавчої, виконавчої або судової влади, виконують свої службові обов'язки у державному апараті, в органах місцевого самоврядування або на окремих підприємствах, в установах та організаціях.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЗУ "Про виконавче провадження", державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно п. 1 ст. 82 ЗУ "Про виконавче провадження" рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду.

Згідно п. 4 ст. 82 ЗУ "Про виконавче провадження" рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ.

Згідно з п. 9.13. постанови Пленуму ВГСУ від 17.10.2012 № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

При цьому господарський суд не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов'язані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця (наприклад, відкривати або закінчувати виконавче провадження), але може зобов'язати державного виконавця здійснити передбачені законом дії, від вчинення яких той безпідставно ухиляється.

Відповідно до ч.1 ст.121-2 ГПК України скарги на дії чи бездіяльність органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів можуть бути подані стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти днів з дня вчинення оскаржуваної дії, або з дня, коли зазначеним особам стало про неї відомо, або з дня, коли дія мала бути вчинена.

Відповідно до статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов'язковість рішень суду.

Відповідно до ст.ст. 115, 116 ГПК України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження". Виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом.

Нормою ч. 2 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Нормою ч.4 ст. 13 передбачено, що невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Згідно з частиною другою статті 4 Закону України "Про державну виконавчу службу" державний виконавець здійснює примусове виконання рішень у порядку, передбаченому законом.

Контроль за законністю виконавчого провадження здійснюється у відповідності до ст. 83 Закону та регламентований Інструкцією з організіції примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 512/05 від 02.04.2012 (далі - Інструкція).

Пунктом 1.4 Інструкції встановлено, що безпосередній контроль за діями виконавців покладений на начальників відділів державної виконавчої служби. Відповідно до ч.2 ст. 83 Закону керівник органу державної виконавчої служби при здійсненні контролю за діями державного виконавця під час виконання рішень, якщо вони суперечать вимогам Закону, вправі зобов'язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, передбаченому цим Законом.

Згідно п. 9.2 Інструкції начальник відділу ДВС перевіряє виконавче провадження зокрема за заявою стягувана.

Згідно з вимогами ст. 6 Закону державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

За таких обставин, керуючись положеннями ЗУ України «Про виконавче провадження», ст. ст. 86, 121-2 ГПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

1. Скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС МЮ України щодо виконання наказу господарського суду м. Києва № 910/25486/14 від 17.03.2015 задовольнити повністю.

2. Визнати незаконними дії старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби МУЮ України ОСОБА_4 щодо винесення постанови про повернення виконавчого документу стягувачу від 02.02.2016 (ВП №47698572) та складання акту від 01.02.2016.

3. Постанову про повернення виконавчого документу стягувачу від 02.02.2016 (ВП №47698572) та акт від 01.02.2016 винесену (складеного) старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби МУЮ України ОСОБА_4 визнати недійсними.

4. Визнати незаконними дії старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби МУЮ України ОСОБА_4 щодо винесення постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 02.02.2016 (ВП №47698572).

5. Постанову про стягнення з боржника виконавчого збору від 02.02.2016 (ВП №47698572) винесену старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби МУЮ України ОСОБА_4 визнати недійсною.

6. Ухвала може бути оскаржена у встановленому законом порядку.

7. Копію ухвали розіслати сторонам, старшому державному виконавцю Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби МУЮ України ОСОБА_4.

Головуючий суддя Головатюк Л.Д.

Суддя Босий В.П.

Суддя Пукшин Л.Г.