ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" травня 2016 р.Справа № 916/871/14
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді В.Б. Туренко

суддів Л.В. Поліщук, С.В. Таран

при секретарі судового засідання: А.В. Земляк

за участю представників сторін:

від позивача ОСОБА_1

від відповідача ОСОБА_2

від третьої особи не зявився, про день, час та місце апеляційного перегляду повідомлений належним чином

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Ізмаїльського морського порту)

на рішення господарського суду Одеської області від 22.02.2016 року

у справі № 916/871/14

за позовом Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Ізмаїльського морського порту)

до Державного підприємства «Ізмаїльський морський торговельний порт»

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Міністерства інфраструктури України

про стягнення 3352452,37 грн.

ВСТАНОВИВ:

В березні 2014 року Державне підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) звернулось до місцевого господарського суду з позовом до Державного підприємства «Ізмаїльський морський торговельний порт» про стягнення заборгованості в розмірі 3352452,37 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані відмовою відповідача від виконання своїх зобовязань за договором про встановлення сервітуту від 15.07.2013р. №08-П/901-Р, укладеного між позивачем та відповідачем.

У відзиві на позов, відповідач зазначив про його необґрунтованість.

Рішенням господарського суду Одеської області від 26.05.2014р., залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 28.08.2014р., позов задоволено.

Постановою Вищого господарського суду України від 08.10.2014р. рішення та постанову скасовано, справу передано на новий розгляд до місцевого господарського суду.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 21.10.2014р. справу прийнято до провадження із призначенням до розгляду.

Ухвалою суду першої інстанції від 17.12.2014р. справу призначено до колегіального розгляду.

Ухвалою місцевого господарського суду від 21.01.2015р. залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Міністерство інфраструктури України.

Третя особа у письмових поясненнях підтримала позовні вимоги.

Рішенням господарського суду Одеської області від 14.04.2015р., залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 04.06.2015р. позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 2852452,00 грн. основного боргу та 67049,00 грн. судового збору; в частині стягнення 500000,00 грн. провадження у справі припинено по п. 1-1 ст. 80 ГПК України.

Постановою Вищого господарського суду України від 24.09.2015р. рішення та постанову скасовано, справу передано на новий розгляд до місцевого господарського суду.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 07.10.2015р. справу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Ухвалою суду першої інстанції від 07.12.2015р. справу призначено до колегіального розгляду.

Рішенням господарського суду Одеської області від 22.02.2016р. (суддя Никифорчук М.І.), оформленим відповідно до вимог ст. 84 ГПК України 29.02.2016р., у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду, позивач 04.03.2016р. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив його скасувати, позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 17.03.2016р. скаргу прийнято до провадження із призначенням до розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

Відзив на апеляційну скаргу від третьої особи не надходив.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, судова колегія зазначає наступне.

За Законом України «Про морські порти України», розпорядженням Кабінету Міністрів України від 04.03.2013р. № 133-р «Про погодження пропозиції щодо реорганізації державних підприємств морського транспорту», наказу Міністерства інфраструктури України від 19.03.2013р. № 163 «Про заходи щодо реорганізації державних підприємств морського транспорту та утворення державного підприємства «Адміністрація морських портів України» проведено реорганізацію державних підприємств морського транспорту, шляхом виділу стратегічних об'єктів портової інфраструктури, іншого майна, прав та обов'язків стосовно них згідно розподільчих балансів, та утворено, внаслідок виділу, ДП «Адміністрація морських портів України».

У пунктах 3, 7 означеного наказу Міністерства інфраструктури України від 19.03.2013р. № 163 встановлено, що Адміністрація морських портів України є правонаступником державних підприємств морського транспорту, зазначених у п. 1 цього наказу, у частині майна, прав та обов'язків відповідно до розподільчих балансів. Після проведення державної реєстрації Адміністрації морських портів України головам Комісій передати, а голові Адміністрації морських портів України прийняти на баланс майно, права та обов'язки державних підприємств морського транспорту, що реорганізуються, згідно із затвердженими Міністерством розподільчими балансами та актами приймання-передачі.

За актом приймання-передачі від 13.06.2013р. до Адміністрації морських портів України передано основні засоби ДП «Ізмаїльський морський торговельний порт» згідно з розподільчим балансом станом на 13.06.2013р., в тому числі: причали Ізмаїльського морського порту. Після такої передачі вказані причали знаходяться на обліку у Адміністрації в особі Адміністрації Одеського морського порту, яка реалізовує відповідні повноваження власника.

Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України «Про морські порти України» власники та/або користувачі технологічно пов'язаних об'єктів портової інфраструктури зобов'язані укладати між собою договори, що визначають взаємні права і обов'язки щодо організації та забезпечення безперервності технологічного процесу надання відповідних послуг у морському порту і встановлюють єдиний порядок експлуатації відповідної інфраструктури морського порту.

Згідно з п.п. 1.1., 4.2. Статуту ДП «Адміністрація морських портів України» є державним унітарним підприємством і діє як державне комерційне підприємство, майно якого закріплюється за ним на праві господарського відання та належить до державного майна.

За приписами ч. 1 ст. 136 Господарського кодексу право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим кодексом та іншими законами.

15.07.2013р. для забезпечення виконання робіт ДП «Ізмаїльський морський торговельний порт» між ДП «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії ДП «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Ізмаїльського морського порту)_ - «Сервітутонадавач» та ДП «Ізмаїльський морський торговельний порт» - «Сервітуарій» укладено договір про встановлення сервітуту №08-П/90/1-Р, предметом якого є встановлення виключного права Сервітуарія та уповноважених ним осіб на безстрокове, оплатне користування обєктом сервітуту; обсягу сервітутних прав; меж розповсюдження обсягу сервітутних прав на об'єкт сервітуту (а.с. 40-47 т.1).

У пункті 2.1. договору сторони погодились, що обсяг сервітутних прав полягає у використанні обєкту сервітуту або його частини у власній господарській діяльності Сервітуарія відповідно до мети, напрямів та видів статутної діяльності Сервітуарія, шляхом, але не обмежуючись, здійснення в будь-який час: технологічних процесів з вантажно-розвантажувальних робіт з урахуванням особливостей різних видів вантажів, та обробки транспортних засобів; перевалки вантажів, надання транспортно-експедиторських та інших послуг, повязаних з організацією та забезпеченням перевезень експортних, імпортних, транзитних, каботажних та інших вантажів; надання послуг з перевезення пасажирів і вантажів, річковим, морським та автомобільним транспортом у міжнародному та внутрішньому сполученні; зберігання вантажів та здійснення складських операцій; здійснення бункеровочних, буксировочних операцій; агентування та обслуговування суден, надання послуг суднам в порту та на підходах до нього; посередницька діяльність і діяльність пов'язана з послугами митного брокера; створення та експлуатація митних (консигнаційних) складів; здійснення всіх видів і форм зовнішньоекономічної діяльності, щодо реалізації мети та напрямків діяльності порту в порядку, визначеному законодавством України; доставки на судна і зняття з суден лоцманів, прикордон-нарядів, екіпажу та членів їх сімей, представників перевіряючих органів, а також продовольства і матеріально-технічного забезпечення; швартування та відшвартування морських та річкових суден; розміщення, встановлення, експлуатації, зберігання, використання будь-яких суден, транспортних засобів, знарядь і механізмів, засобів портової механізації, транспорту і флоту; проведення технічних оглядів і обстежень, спостережень з використанням засобів вимірювання, усунення незначних несправностей, забезпечення встановленого режиму експлуатації, а також мати в будь-який час право доступу, входу і виходу, проведення земляних робіт, прокладання, будівництва, встановлення, експлуатації, охорони, обслуговування, інспектування, патрулювання, вилучення, заміни, перебудови та проведення інших операцій, що пов'язані з належним виконанням сервітуарієм своєї діяльності; вчинення інших дій, що можуть бути необхідними для забезпечення діяльності сервітуарія у зв'язку із зазначеним вище.

За приписами п.п. 3.1.1., 3.2.1. договору сервітутонадавач зобовязався надати у користування сервітуарію об'єкт сервітуту у відповідності до умов цього договору та вимог діючого законодавства України та має право своєчасно отримувати ставку сервітуту у розмірі та порядку встановленому у цьому договорі.

Відповідно до п. 3.4.2. договору Сервітуарій зобовязався своєчасно сплачувати ставку сервітуту в порядку та розмірі, що передбачені цим договором за весь час фактичного користування обєктом сервітуту.

За змістом п. 4.1. договору плата за сервітут розраховується відповідно до наказу ДП «Адміністрація морських портів України» від 12.06.2013р. №6 «Про встановлення механізму визначення плати за сервітут на причали (причальну інфраструктуру), що знаходяться на балансі ДП «Адміністрація морських портів України».

У пункті 4.2. договору сторони домовились встановити щомісячну плату за сервітут, зазначену в Додатку № 2, який є невід'ємною частиною даного договору.

Згідно з п.п. 4.3., 4.5 договору Сервітуарій здійснює оплату рахунків Сервітутонадавача шляхом банківського переказу грошових коштів Сервітуарія на поточний рахунок Сервітутонадавача, протягом 10 (десяти) робочих днів з дати отримання виставленого Сервітутонадавачем рахунку. Зміна розміру плати за сервітут та порядку її сплати здійснюється шляхом внесення змін до цього договору з обов'язковим укладання сторонами додаткових угод.

За умовами п. 5 договору сторони несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання своїх зобовязань за цим договором на умовах, викладених у цьому договорі, і відповідно до вимог чинного законодавства України.

За приписами п. 7.1. договору, останній набирає чинності з дня його підписання та скріплення печатками уповноваженими особами обох Сторін і діє до 31.12.2013р., але в будь-якому разі до повного виконання Сторонами своїх зобовязань за ним. Сторони домовились, що відповідно до ст. 631 Цивільного кодексу України умови цього договору розповсюджуються на їх взаємовідносини, які виникли між ними до його укладення, а саме з 13.06.2013р.

Невід'ємною частиною цього договору є: додаток № 1 - Перелік нерухомого майна щодо якого встановлено сервітут (об'єкт сервітуту), відповідно до якого сторонами встановлено перелік об'єктів сервітуту, а саме: причали № 3-8, 12-14, 16-26, причал флоту портового; додаток № 2 - Розрахунок плати за сервітут, згідно з яким сторонами погоджено розрахунок плати за сервітут за період з червня по грудень 2013р. (а.с. 48-49 т.1)

Додатковою угодою від 02.12.2013р. № 1 до договору від 15.07.2013р. про встановлення сервітуту №08-П/90/1-Р Додаток № 2 викладено в іншій редакції, а саме: щомісячна плата за сервітутом на 2013 рік залишається незмінною. За порушення строків здійснення оплати за сервітут, Сервітутонадавач має право розрахувати та стягнути з Сервітуарія пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент порушення строків здійснення оплати, за кожен день прострочення порушення здійснення оплати. (а.с. 113 т.1).

Додатковою угодою від 26.12.2013р. № 2 до договору від 15.07.2013р. про встановлення сервітуту №08-П/90/1-Р продовжено термін дії договору до 31.12.2014р., Додаток № 1 викладено в іншій редакції, а саме: з переліку обєктів виключено причали №3 та причал флоту портового, які є допоміжними і не використовувались для навантажувально-розвантажувальних робіт), Додаток № 2 викладено в іншій редакції, а саме: встановлено плату за сервітут та 2014р. розраховується відповідно до наказів Адміністрації морських портів України від 12.06.2013р. №6 та від 20.12.2013р. №281 (а.с. 114-115 т.1).

Як вбачається з матеріалів справи, ДП «Адміністрація морських портів України» умови договору про встановлення сервітуту від 15.07.2013р. №08-П/90/1-Р виконало у повному обсязі та виставило ДП «Ізмаїльський морський торговельний порт» рахунки до оплати (використання причалу) на загальну суму 3352452,37 грн., а саме: №1/01 від 31.07.2013р. на суму 304767,04 грн.; №2/01 від 31.07.2013р. на суму 507945,06 грн.; №3/01 від 30.08.2013р. на суму 3,62 грн.; № 4/01 від 30.08.2013р. на суму 507947,33 грн.; №5/01 від 30.09.2013р. на суму 507947,33 грн.; №6/01 від 28.11.2013р. на суму 507947,33 грн.; №7/01 від 31.10.2013р. на суму 507947,33 грн.; №8/01 від 30.12.2013р. на суму 507947,33 грн. (а.с. 50-65 т.1).

Разом із вказаними рахунками позивач направив відповідачу по два примірники актів приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) до кожного з рахунків (складання яких умовами договору взагалі не передбачено) та податкові накладні згідно вимог чинного законодавства України. Отримання відповідачем цих документів підтверджується відмітками уповноваженої посадової особи відповідача на поштових повідомленнях (а.с. 69-75 т.1).

Однак, зазначені документи повернуто відповідачем на адресу позивача без акцепту, виставлені рахунки не оплачені із посиланням на відсутність підстав для задоволення вимог позивача, оскільки договір, укладений між сторонами, у встановленому порядку не зареєстровано.

Позивач, 19.12.2013р. направив на адресу відповідача вимогу про оплату заборгованості за вих. № 11-05/183-984, яка залишена відповідачем поза увагою, про що свідчить лист останнього від 30.12.2013р. за вих. №03/02-08/709 (а.с. 76-79 т.1).

Разом з тим, в розпорядженні Адміністрації перебуває довідка ДП «Ізмаїльський морський торговельний порт», в якій зазначено обсяг перевалених ним вантажів в розрізі причалів (в тому числі тих, що є об'єктами сервітуту) та фактичний час їх використання (а.с. 66-67 т. 1). Таким чином, за твердженням позивача, підтверджується реалізація відповідачем наданого договором права використання об'єкту сервітуту або його частини у власній господарській діяльності як Сервітуарієм (п. 2.1. договору), та, як наслідок, виконання Адміністрацією взятих на себе зобов'язань щодо надання йому в користування об'єкту сервітуту у відповідності до умов цього договору (п. 3.2.1. договору). З огляду на викладене, на думку позивача, вбачається одностороння відмова відповідача від виконання своїх зобов'язань за договором, що і стало підставою для звернення позивача за даним позовом.

Крім того, в матеріалах справи містяться докази часткової оплати відповідачем заборгованості у сумі 500000,00 грн. (платіжне доручення від 15.09.2014р. №1374) - а.с. 200 т.2, а відтак заборгованість відповідача перед позивачем під час нового розгляду справи складає 2852452,00 грн.

Судова колегія не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог повністю з огляду на слідуюче.

Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У п. 2 ч. 1 ст. 395 Цивільного кодексу України визначено, що речовими правами на чуже майно є право користування (сервітут).

За змістом ст. 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Частиною 1 ст. 402 Цивільного кодексу України встановлено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Відповідно до ст. 403 Цивільного кодексу України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не підлягає відчуженню. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

Судовою колегією не встановлені випадки припинення договору від 15.07.2013р. про встановлення сервітуту №08-П/90/1-Р, визначені ст. 406 Цивільного кодексу України, а саме: сервітут не припинявся, зокрема, у разі відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут, строк, на який було встановлено сервітут не сплив; обставини, які були підставою для встановлення сервітуту не припинені. За рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення сервітут також не припинявся.

Згідно з ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Проаналізувавши зміст договору про встановлення сервітуту, колегія суддів дійшла висновку, що сторони досягли згоди з усіх умов і спірний договір без будь-яких зауважень підписано повноваженими представниками сторін: ДП «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії ДП «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) та ДП «Ізмаїльський морський торговельний порт», а також завірено печатками сторін. Договір від 15.07.2013р. про встановлення сервітуту №08-П/90/1-Р недійсним не визнавався.

Статтями 626, 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За приписами ст. 193 Господарського Кодексу України, ст. 526 Цивільного Кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 2 ст. 218 Господарського Кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Враховуючи викладене та те, що рахунки на оплату (використання причалу), які одержані відповідачем, останнім не оплачені (окрім 500000,00 грн. за платіжним дорученням від 15.09.2014р. №1374), суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 2852452,37 грн. та припинення провадження у справі в частині заборгованості в сумі 500000,00 грн. на підставі п. 1-1 ст. 80 ГПК України.

Посилання відповідача на те, що позивачем не здійснено державну реєстрацію права власності ДП «Адміністрація морських портів України» на об'єкт сервітуту за договором від 15.07.2013р. про встановлення сервітуту №08-П/90/1-Р не спростовують наведеного, а тому не можуть бути підставами для відмови у позові.

Крім того, під час розгляду справи обєкти договору про встановлення сервітуту від 15.07.2013р. №08-П/90/1-Р знаходились на стадії реєстрації (крім причалу №17 або №18), яка вже завершена, про що свідчать, зокрема, витяги з реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 83-87 т.3).

Судова колегія, перевіривши зміст договору та фактичні обставини виконання сторонами договірних зобов'язань, встановила, що сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов наявного чинного договору, який не є нікчемним та недійсним у встановленому законом порядку не визнавався, при цьому фактичне користування об'єктом відбувалось, що не заперечується сторонами, а тому вказаний договір повинен виконуватись сторонами належним чином відповідно до ст. 526 ЦК України.

Відсутність реєстрації права сервітуту не тягне за собою недійсність договору сервітуту, оскільки чинне законодавство не ставить за умову дійсність договору реєстрацію саме договору, а не права, яке виникло на підставі договору.

Крім того, судова колегія зазначає, що принцип свободи договору (виключення з якого прямо передбачені законом), а також визначений законодавцем підхід до визнання договору укладеним, з огляду на відсутність тотожності у правовому змісті термінів «правочин» та «право», «сервітут» і «земельний сервітут», встановивши досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов наявного чинного договору, який не є нікчемним та недійсним у встановленому законом порядку не визнавався, зясувавши зміст договору та фактичні обставини виконання сторонами договірних зобовязань, перевіривши розмір наявної заборгованості, за відсутності у чинному законодавстві України приписів щодо обовязковості державної реєстрації договору - дійшла висновків щодо укладення договору та неналежного виконання відповідачем договірних зобовязань.

Посилання відповідача на приписи Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в частині державної реєстрації права користування (сервітуту) не спростовують наведеного, а відтак не приймаються до уваги судом апеляційної інстанції.

Аналогічна правова позиція наведена в постановах Вищого господарського суду України від 03.12.2014р. у справі №916/945/14, від 14.07.2015р. у справі №916/931/14.

Вищевикладене не було враховано судом першої інстанції, що призвело до прийняття неправильного рішення, яке підлягає скасуванню, позов частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір за позовом та за апеляційний перегляд відшкодовується позивачу за рахунок відповідача.

Керуючись п. 1-1 ст. 80, ст. ст. 99, 103-105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення господарського суду Одеської області від 22.02.2016р. у справі №916/871/14 скасувати, позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Ізмаїльський морський торговельний порт» на користь Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії 2852452,00 грн. основного боргу, 67049,05 грн. судового збору за позовом та 73753,96 грн. судового збору за апеляційний перегляд.

Провадження у справі в частині стягнення 500000,00 грн. припинити.

Доручити господарському суду Одеської області видати відповідний наказ.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постанови законної сили.

Повний текст постанови складено 30.05.2016р.

Головуючий суддя В.Б. Туренко

Суддя Л.В. Поліщук

Суддя С.В. Таран