РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2016Справа №910/6215/16

За позовом Державного підприємства інженерний центр "ТЕХНО-РЕСУРС"

до Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України

про стягнення 353 486,90 грн.

Суддя Головатюк Л.Д.

Представники

Від позивача: Дивак В.В.(дов. від 23.05.2016)

Від відповідача: Шепель Д.В. (дов. №7/8-13516 від 17.11.15)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство інженерний центр "ТЕХНО-РЕСУРС"звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України про стягнення 353 486,90 грн у зв'язку з не належним виконанням умов договору про делегування функцій замовника № Д-7/3116-2012 від 26.10.2012.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.04.2016 у справі № 910/6215/16 порушено провадження та призначено до розгляду на 21.04.2016.

В судове засідання призначене на 21.04.2016 прибув представник відповідача, надав пояснення по справі та відзив для долучення до матеріалів справи.

Представники позивача в судове засідання 21.04.2016 не з'явився, витребувані судом докази не подав, причин неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Розгляд справи відкладено на 26.05.2016.

В судове засіданні 26.05.2016 прибули представники позивача, відповідача і дали пояснення по справі.

Представник позивача свої позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача подав суду заяву про застосування строку позовної давності до вимог позивача. Суд прийняв дану заяву.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

У судовому засіданні складався протокол згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення проти позову, вислухавши представників позивача, відповідача, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

26.10.2012 між Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України(далі відповідач) та Державним підприємством інженерним центром «ТЕХНО-РЕСУРС»(далі позивач) було укладено договір № Д-7/3116-2012 про делегування функцій замовника на закупівлю сучасних засобів обліку і регулювання води та теплової енергії, включаючи роботи і послуги з їх проектування та встановлення (далі договір).

Згідно з умовами договору позивач зобов'язувався приймати на себе функції замовника щодо здійснення закупівлі сучасних засобів обліку і регулювання води та теплової енергії, включаючи роботи і послуги з їх проектування та встановлення на об'єктах, визначених відповідачем (п. 1.1 договору), а Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України зобов'язувалось контролювати виконання позивачем делегованих йому функцій (п. 2.1, договору), а також зобов'язувалось забезпечувати фінансування позивача (п 3.1 договору).

Відповідно до п. 3 постанови Кабінету Міністрів України від 23.05.2012 №604 «Про затвердження Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті за програмою «Облаштування багатоквартирних будинків сучасними засобами обліку і регулювання води та теплової енергії», головним розпорядником бюджетних коштів та відповідальним виконавцем бюджетної програми є Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, яке на підставі окремого рішення Комісії визначає одержувачів бюджетних коштів, які здійснюють закупівлю засобів, включаючи роботи і послуги з їх проектування та встановлення.

Відповідно до Наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 04.10.2012 №510 «Про внесення змін до Переліку одержувачів коштів за бюджетною програмою КПКВ 2751330 «Облаштування багатоквартирних, будинків сучасними засобами обліку і регулювання води та теплової енергії», Державне підприємство інженерний центр «ТЕХНО-РЕСУРС» було включено до переліку одержувачів бюджетних коштів відповідної бюджетної програми.

Відповідно до наказу Міністерства фінансів України від 18.07.2012 №374/852 «Про затвердження паспорта бюджетної програми на 2012 рік», було затверджено паспорт бюджетної програми на 2012 рік Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України за КПКВК 2751330.

Як зазначив позивач, в рамках бюджетної програми КПКВ 2751330 «Облаштування багатоквартирних будинків сучасними засобами обліку і регулювання води та теплової енергії», було виконано роботи на загальну суму 353 486,90 грн. (триста п'ятдесят три тисячі чотириста вісімдесят шість гривень 90 коп.).

22.10.2012 між ДПІЦ «ТЕХНО-РЕСУРС» та Управлінням Державної казначейської служби у Франківському районі м. Львова було укладено Договір про здійснення розрахунково-касового обслуговування, згідно з яким орган казначейства відкриває клієнту, а саме: ДГІІЦ «ТЕХНО-РЕСУРС», реєстраційний рахунок та здійснює його розрахунково-касове обслуговування відповідно до вимог законодавства України та умов цього договору.

Управління Державної казначейської служби України у Франківському районі м. Львова Львівської області повідомило, що на 2012 рік Державному підприємству інженерний центр «ТЕХНО-РЕСУРС» були затверджені кошторисні призначення по загальному фонду державного бюджету КЕКВ 2410 в сумі 2 280 000,00 грн., згідно з яких 27 грудня 2012 року були взяті на облік та зареєстровані в управлінні бюджетні зобов'язання в сумі 353 486,90 грн. та бюджетні фінансові зобов'язання в сумі 353 486,90 грн.

Проте, позивач наголосив, що вказані суми бюджетних зобов'язань та бюджетних фінансових зобов'язань 31.12.2012 були неправомірно зняті з обліку Управлінням ДКЗУ у Франківському районі м. Львова, посилаючись на вимоги п. 2.13 Порядку реєстрації та обліку бюджетних зобов'язань розпорядників бюджетних коштів га одержувачів бюджетних коштів в органах Державної казначейської служби України, затвердженого наказом Міністерства фінансів України 02.03.2012 №309, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20.03.2012 за №419/20732, згідно яких не погашені в кінці бюджетного періоду бюджетні фінансові зобов'язання розпорядників бюджетних коштів, бюджетні зобов'язання та бюджетні фінансові зобов'язання одержувачів бюджетних коштів знімаються з обліку органами Казначейства.

У зв'язку з наведеним позивач просить стягнути з відповідача 353 486,90 грн.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Внаслідок укладення договору між сторонами згідно ст. 11 ЦК України, виникли цивільні права та обов'язки. Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення ГК України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 ГК України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Статтею 626 ЦК України визначено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором. Зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦКУ) Відповідно до ст.629 ЦКУ договір є обов'язковим до виконання сторонами, а отже умови договору, укладеного між сторонами є юридично обов'язковими.

Згідно ст. 173 ГК України один суб'єкт господарського зобов'язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб'єкта, а інший суб'єкт має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

У відповідності до ст.ст. 202, 203, 205, 206 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст.525, 526 ЦК України, відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

У відповідності до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

На підставі ст. 3 ЦК України, яка закріплює свободу договору, сторони мають право як врегулювати у договорі свої відносини, які не врегульовані цими актами, так і відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Відповідно до ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається у випадках і на умовах, встановлених договором.

Згідно ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати всій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Укладений між сторонами договір має ознаки договору послуг, а відтак суд застосовує норми що регулюють даний вид договорів.

Частиною 1 ст. 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

В силу положень ч.1 ст.903 ЦК України замовник зобов'язаний оплатити надані йому послуги в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Законом України від 22 грудня 2011 року № 4282-УІ «Про Державний бюджет України на 2012 рік» відповідача було визначено головним розпорядником коштів за бюджетною програмою «Облаштування багатоквартирних будинків сучасними засобами обліку і регулювання води та теплової енергії» (КПКВК 2751330 ).

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2012 рік» та правил складання паспортів бюджетних програм та звітів про їх виконання було затверджено паспорт бюджетної програми на 2012 рік за КГЖВК 2751330 (наказ від 18.07.2012 № 374/852).

Відповідно до плану використання бюджетних коштів Міністерством було затверджено видатки за КПКВК 2751330 на 2012 рік за позивачем в сумі 2280,0 тис. грн. та відкрито бюджетні асигнування у повному обсязі (розподіли відкритих асигнувань від 27.11.2012 № 310; від 25.12.2012 № 394 (копії в матеріалах справи).

Як свідчать матеріали справи, відповідач повністю профінансував вказані видатки та перерахував їх на розрахунковий рахунок позивача у Державній казначейській службі України, яка відповідно до статті 49 Бюджетного кодексу України мала здійснити відповідний платіж позивачеві.

Проте Державна казначейська служба України здійснювала платежі в межах наявних фінансових ресурсів на єдиному казначейському рахунку, а тому платіж позивачу здійснено не було.

Згідно з наказом Міністерства фінансів від 24.01.2012 № 44 «Про затвердження Порядку складання фінансової та бюджетної звітності розпорядниками та одержувачами бюджетних коштів», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 09.02.2012 за № 196/20509 (пункт 3.6 графа 13 Порядку), одержувачі бюджетних коштів завершують усі розрахунки на кінець бюджетного року в межах бюджетних асигнувань, обсяги дебіторської та кредиторської заборгованості щодо них не визначаються та в бюджетній звітності не відображаються.

Крім того, відповідно до пункту 2.13 Порядку реєстрації та обліку бюджетних зобов'язань розпорядників бюджетних коштів та одержувачів бюджетних коштів в органах Державної казначейської служби України, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 02.03.2012 № 309, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 20.03.2012 за № 419/20732, не оплачені в кінці бюджетного періоду бюджетні зобов'язання та бюджетні фінансові зобов'язання одержувачів бюджетних коштів знімаються з обліку органами Казначейства.

У зв'язку з цим, не оплачені бюджетні зобов'язання позивача було Державною казначейською службою України знято з обліку 31.12.2012.

Так, згідно з річною фінансовою та бюджетною звітністю, наданою відповідачу позивачем станом на 01.01.2013 за зазначеною бюджетною програмою не обліковується кредиторська заборгованість загального фонду державного бюджету (копія в матеріалах справи).

Судом встановлено, що відповідач неодноразово звертався до Міністерства фінансів з проханням визначитися щодо можливих шляхів вирішення питання оплати за виконані у 2012 році роботи перед одержувачами бюджетних коштів (листи від 29.01.2013 №7/7-1227, від 29.03.2013 № 7/7-4773, від 18.06.2013 №7/7-9492 та від 19.09.2013 7/7-14753). Однак питання Міністерством фінансів України не було вирішено.

Водночас, відповідачем (лист від 08.08.2012 № 7/7-12889) було надано Міністерству фінансів України бюджетний запит на 2013 рік, яким зокрема передбачалося фінансування вищезазначеної програми у обсязі 480 200,0 тис. грн. та були надані пропозиції з відповідними розрахунками щодо капітальних видатків загального фонду Мінрегіону на 2014 рік, у тому числі на забезпечення оснащення наявного житлового фонду будинковими засобами обліку та регулювання води і теплової енергії у обсязі 520 200 тис. грн. (листи від 19.04.2013 № 7/7-6278, від 24.07.2013 № 7/7-11477).

Проте Законами України про Державний бюджет України на 2013, 2014 роки за вищезазначеною програмою видатки не були передбачені.

Відповідно до ст. 614 ЦКУ особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Отже, суд прийшов до висновку, що відповідачем було здійснено всі дії щодо виконання умов договору від 26.10.2012 № Д-7/316-2012, в тому числі повністю профінансовано видатки на послуги позивача та перераховано їх на розрахунковий рахунок позивача у Державній казначейській службі України, проте Державна казначейська служба України не здійснила платежі в повному обсязі, а Міністерство фінансів України не знайшло фінансових ресурсів для фінансування вищезазначеної бюджетної програми у наступних бюджетних роках.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись Цивільним Кодексом України, ст.ст. 33, 34, 49, 64, 75, 82, 83, 84, 85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову Державного підприємства інженерний центр "ТЕХНО-РЕСУРС" відмовити.

2. Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, оформленого відповідно до ст. 84 Господарського процесуального кодексу України, та може бути оскаржене в порядку та строки, визначені Господарським процесуальним кодексом України.

3. Копію рішення розіслати сторонам.

Суддя Головатюк Л.Д.

Дата підписання повного тексту рішення - 31.05.2016