ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" червня 2016 р. Справа № 922/6678/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Потапенко В.І., суддя Гребенюк Н. В., суддя Слободін М.М.

при секретарі Бєлкіній О.М.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, довіреність від 27.06.2014 р. без номера;

відповідача - ОСОБА_2, довіреність від 13.03.2016 р. № 1;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. №1131 П/3) на рішення господарського суду Полтавської області від 21.03.2016 р. у справі № 922/6678/15

за позовом Приватного сільськогосподарського товариства "Агрофірма "Прогрес", с. Лигівка Сахновщинського району Харківської області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лозівський молочний завод", м. Гадяч Полтавської області

про стягнення 2 126 767,988 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Приватне сільськогосподарське товариство "Агрофірма "Прогрес" звернулось до господарського суду Полтавської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лозівський молочний завод" про стягнення 2 126 767,88 грн., з яких: 1 744 040,99 грн. основний борг за договором на закупівлю молока від 28.10.2011 р. № 173/11-М та 382 726,89 грн. - нарахована на цей борг пеня.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 21 березня 2016 року у справі № 922/6678/15 (суддя Іваницький О.Т.) позов задоволено частково.

З Товариства з обмеженою відповідальністю «Гадячсир» на користь Приватного сільськогосподарського товариства "Агрофірма "Прогрес" стягнуто 1 744 040,99 грн. заборгованості за договором на закупівлю молока від 28.10.2011 р. № 173/11-М, 26160,62 грн. витрат на сплату судового збору та 3 000 грн. витрат на оплату послуг адвоката.

В іншій частині позову відмовлено.

Також Товариству з обмеженою відповідальністю «Гадячсир» повернуто судовий збір в сумі 1899 грн.

Відповідач-Товариство з обмеженою відповідальністю "Лозівський молочний завод" подав на зазначене рішення до Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування господарським судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права, невідповідність викладених в рішенні висновків суду, обставинам справи, просить це рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Апеляційну скаргу відповідач обґрунтовує зокрема тим, що оскільки постачальником-позивачем не було надано покупцеві повного пакету документів, зазначених у п. 4.3. договору на закупівлю молока від 28.10.2011 р. № 173/11-М, зокрема, спеціалізованих товарних накладних за формою № 1 - ТН (МС), видаткових накладних, податкових накладних, копій квитанцій про прийом податкових накладних з відмітками про їх реєстрацію в ЄРПН, ветеринарних свідоцтв), покупець-відповідач скористався правом, передбаченим пунктом 4.4. Договору на зупинення оплати товару за Договором, що виключає порушення прав позивача та свідчить про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки є наслідком порушення умов Договору самим постачальником.

Окрім цього відповідач зазначає на те, що господарський суд першої інстанції внаслідок незастосування до спірних правовідносин положень статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88 , відповідно до яких господарські операції фіксуються та підтверджуються первинними документами, в якості належних та допустимих доказів факту поставки товару за договором на закупівлю молока від 28.10.2011 р. № 173/11-М безпідставно визнав надані позивачем податкові накладні та приймальні квитанції, які не є первинними документами в розумінні вищезазначених нормативно - правових актів.

При цьому відповідач зазначає, що відповідно до положень Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність України», Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88, Інструкції про порядок заповнення, застосування спеціалізованої форми товарної накладної на перевезення молочної сировини, затвердженої наказом Мінагрополітики від 01.07.2002 р. № 176, приймальна квитанція є лише статичним узагальнюючим (зведеним) обліковим документом бухгалтерської звірки, що складається на підставі товарних накладних на перевезення молочної сировини за спеціалізованою формою № 1-ТН (МС), і саме зазначені товарні накладні є єдиними первинними документами, що підтверджують факт поставки продукції за Договором. Проте, як зазначає відповідач, зазначені спеціалізовані видаткові товарні накладні, всупереч положенням статей 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України позивачем до матеріалів справи надані не були та вони не були предметом дослідження господарського суду першої інстанції, у звязку з чим, на думку апелянта, оскаржуване рішення суду ґрунтується на доказах, що не є належними та допустимими з точки зору доказування факту поставки молочної сировини за договором на закупівлю молока від 28.10.2011 р. № 173/11-М.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу (вх. № 5290 від 25.05.2016 р.), в якому проти доводів апеляційної скарги та її задоволення заперечує повністю,просить оскаржуване рішення скасувати у звязку із зазначенням в резолютивній частині про стягнення на користь позивача заборгованості в сумі 1744040,99 грн. з особи, яка не є відповідачем у справі - з Товриства з обмеженою відповідальністю «Гадячсир» та про повернення судового збору зазначеній особі, замість позивача. При цьому позивач просить прийняти нове рішення, яким стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лозівський молочний завод» на користь Приватного сільськогосподарського підприємства «Агрофірма «Прогрес» заборгованість за договором на закупівлю молока від 28.10.2011 р. № 173/11-М в розмірі 1 744 040,99 грн., витрати на сплату судового збору в розмірі 689 грн. та 6000 грн. витрат на оплату послуг адвоката, а також повернути Приватному сільськогосподарському підприємству «Агрофірма «Прогрес» з Державного бюджету України судовий збір в сумі 1899,40 грн., сплачений платіжним дорученням № 160 від 25.12.2005 р.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вислухавши пояснення представників сторін, повторно розглянувши справу відповідно до вимог статті 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши повноту встановлення місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи між приватним підприємством "Агрофірма "Прогрес" (Продавець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю ""Лозівський молочний завод" (Покупець, відповідач) було укладено договір від 28 жовтня 2011 року №173/11-М (том І арк. с. 25-26)

За умовами Договору, Продавець зобов'язався передавати у власність покупця молоко коров'яче термізоване, далі за текстом - молоко, а Покупець зобов'язався приймати й оплачувати молоко на умовах та в порядку, визначеному цим Договором (пункт 1.1 Договору).

Ціна товару за Догвором визначена протоколами погодження від 30 квітня 2015 року, протоколом з погодження ціни 09 жовтня 2015 року, протоколом з погодження ціни від 30 жовтня 2015 року (том І а.с. 30-32)

Пунктом 5.4. Договору (у редакції Додаткової угоди №1 від 30.12.11р.) визначено, що Покупець здійснює оплату молока у безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника протягом 1 (одного) календарного дня з дати отримання Товару за відповідною накладною.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України України за договором поставки одна сторона постачальник зобовязується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобовязується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 663 Цивільного кодексу України передбачено, що продавець зобовязаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, відповідно до положень статті 530 Цивільного кодексу України.

Частиною 1 статті 693 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо договором встановлений обовязок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата) покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексую

Згідно з п. 1 та п. 7 ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, договору; одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлена обовязковість договору для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що на виконання умов Договору ним було поставлено відповідачу згідно з реєстром зданого молока, коров'ячого незбираного, на протязі 2015 року:

Січень 2015 року на суму - 435 187,20 грн.

Лютий 2015 року на суму - 405 091,20 грн.

Березень 2015 року на суму - 554 596,10 грн.

Квітень 2015 року на суму - 657 430,00 грн.

Травень 2015 року на суму - 803 438,40 грн. ,

Червень 2015 року на суму - 868 137,60 грн.

Липень 2015 року на суму - 907 704,00 грн.

Серпень 2015 року на суму -843 811,20 грн.

Вересень 2015 року на суму - 698 592,00 грн.

Жовтень 2015 року на суму - 515 370,00 грн.

Листопад 2015 року на суму - 467 740,00 грн.

Грудень 2015 року на суму -133515,20 грн.

Всього за 2015 рік - 7 284 612,90 грн.

Як правильно встановлено господарським судом першої інстанції, здійснення позивачем відповідачу поставки товару на вищезазначену суму підтверджується в сукупності податковими накладними та квитанціями (том ІІ- том VIII).

Проте, відповідач в порушення умов Договору лише частково розрахувався за отриманий, у звязку з чим його заборгованість за Договором становить 1 744 040,99 грн.

Доводи апеляційної скарги, що надані позивачем до матеріалів справи приймальні квитанції не є належними та допустимими доказами поставки товару за Договором через те, що не є первинними документами, які фіксують та підтверджують факт поставки товару за Договором, а єдиними первинними документами, які підтверджують зазначений факт є товарні накладні на перевезення молочної сировини за спеціалізованою формою № 1-ТН (МС), колегія суддів вважає необґрунтованими, зважаючи на наступні підстави

Відповідно до статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального господарського кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно зі статтею 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ці дані встановлюються такими засобами:

письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів;

поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Згідно зі статтею 36 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказамии є документи i матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено вимоги щодо належності та допустимості доказів.

Відповідно до цієї статті господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В пункті 2.5 постанови Пленуму Вищого господарського процесуального кодексу України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» розяснено, що вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, а також інститут належності доказів, якою є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення;

господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Відповдіно до статті 9 цього Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі

обов'язкові реквізити:

назву документа (форми);

дату і місце складання;

назву підприємства, від імені якого складено документ;

зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції;

посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення;

особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис,прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис" ( 852-15 ), або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

У відповідності пункту 2.1 Порядку застосування форм первинної документації з обліку закупівель сільськогосподарських продуктів та сировини, затвердженого постановою Укоопспілки від 29.05.2000 року від 29 травня 2000 р. N 118 за погодженням з Держкомстатом України (далі Порядок №118), приймальні квитанції та закупівельні відомості, якими оформлюється закупівля сільськогосподарських продуктів, продуктів їх переробки та сировини - є первинними документами для ведення обліку і використовуються для складання фінансової і статистичної звітності, для аналізу обсягів обороту з закупівлі окремих видів сільськогосподарської продукції та сировини, загального обсягу заготівельного обороту тощо.

Разом з цим, згідно з пунктом 1.1 Інструкції про порядок заповнення приймальної квитанції на закупівлю молочної сировини, затвердженої наказом Мінагрополітики України від 01.07.2002 N 176, приймальна квитанція - це документ, у якому приймальник на підставі товарних накладних на перевезення молочної сировини за спеціалізованою формою N 1-ТН (МС) вказує кількість і вартість молочної сировини та розрахунки з продавцем за минулий місяць.

В пункті 4.5 Договору сторони передбачили, що не пізніше 3-го числа місяця, наступного за звітним, Покупцем, на підставі товарних накладних, на перевезення молочної сировини, виписується приймальна квитанція за формою № 3 ПК (МС), в якій вказується кількість та вартість молочної сировини.

Таким чином, зі змісту вказаних норм та пункту 4.5 Договору випливає, що приймальні квитанції на закупівлю молочної сировини за своєю природою є первинними документами і їх виписка є неможливою без попереднього складання товарних накладних на перевезення молочної сировини за спеціалізованою формою N 1-ТН (МС), на підставі яких такі приймальні квитанції складаються.

При цьому накладна товарна за своєю природою - це первинний бухгалтерський документ, призначений для оформлення операцій по відпустці і прийому товарно-матеріальних цінностей.

Отже факт виписки відповідачем приймальних квитанцій свідчить про інший факт - виписку накладних на перевезення молочної сировини за спеціалізованою формою N 1-ТН (МС) і вказаний різновид первинних документів підтверджує факт здійснення операції з передачі позивачем у власність відповідача обумовленого договором товару.

При цьому, за змістом пункту 4.2 Договору в редакції Додаткової угоди від 30.12.2011 р. молоко вважається переданим у власність з дати підписання товарної накладної, тоді як умови пункту 5.4 договору покладають на покупця обовязок проводити оплату за придбане молоко протягом 1 календарного дня з дати отримання товару за відповідною накладною.

Окрім цього, представник відповідача в судовому засіданні на запитання колегії суддів пояснив, що визнає факт отримання спірного товару, але заперечує обов'язок з його оплату з підстав неоформлення господарської операції з його поставки належними документами та зупинення оплати на підставі п. 4.4. Договору до моменту надання позивачем документів, зазначених в пункті 4.3. договору.

При цьому представник відповідача підтвердив, що приймальні квитанції виписувались повноважним працівником самого відповідача і стосовно цього працівника не було звернень про притягнення його до відповідальності за підробку документів (виписування приймальних квитанцій не на підставі даних спеціалізованих накладних за формою N 1-ТН (МС) .

Зважаючи на це, колегія суддів наголошує, що обставина поставки спірного товару підтверджується належними, допустимими та достовірними доказами та визнається самим відповідачем.

Обставина щодо зупинення оплати товару за Договором на підставі п. 4.4. Договору до моменту надання позивачем документів, зазначених в пункті 4.3. Договору, на яку посилається відповідач в апеляційній скарзі, не підтверджується матеріалами справи, оскільки відповідачем не надано доказів на підтвердження факту зупинення ним оплат і повідомлення про це позивача, як не надано і доказів звернення до позивача з вимогами в порядку статті 666 Цивільного кодексу України щодо виконання встановленого ч. 2 статті 662 цього Кодексу обовязку продавця з передачі разом з товаром його приналежностей та документів, що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до Договору.

Окрім цього, як пояснив представник відповідача на запитання представника позивача та колегії суддів, підприємство відповідача постійно працює і використовує поставлену молочну продукцію у виробництві.

На запитання колегії суддів щодо приймання відповідачем від позивача спірної продукції та використання її у виробництві за відсутності сертифікатів якості, на ненадання яких він посилається, представник відповідача відповіді не надав і не зміг

пояснити, за якими партіями поставленого товару не було надано таких сертифікатів.

Отже, доводи відповідача щодо невиконання позивачем обов'язку, передбаченого ч. 2 ст. 662 Цивільного кодексу України та п. 4.3 Договору щодо передання разом з товаром документів, які стосуються товару, є необгрунтованими.

Зважаючи на наведені обставини, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції, що позовні вимоги про стягнення основного боргу в сумі 1 744 040,99 грн. підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення нарахованої позивачем на основну заборгованість на підставі п. 6.2. Договору пені в сумі 463 753,45 грн., господарський суд першої інстанції дійшов правильного виновку про відсутність підстав для їх задоволення, обґрунтовано пославшись на те, що в частині 2 статті 343 Господарського кодексу України прямо зазначається, що пеня за прострочку платежу встановлюється за згодою сторін господарських договорів, в той час як Додатковою угодою №1 від 30.12.2011р. було внесено зміни до розділу 6, шляхом викладення його в новій редакції, де відсутня відповідальність Покупця у разі прострочення оплати за передане молоко.

Розподіляючи судові витрати, господарський суд першої інстанції обґрунтовано зазначив наступне.

Судові витрати, понесені позивачем, відповідно до положень статті 49 ГПК України підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною першою статті 44 ГПК України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються в порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру" (ч. 3 ст. 48 ГПК України). В розумінні даних статей судовими витратами є лише оплата тих послуг, які надаються адвокатами, що відповідають вимогам статті 2 Закону та здійснюють свою діяльність у організаційних формах, зазначених у статті 4 цього Закону. Відповідно до ст. 12 Закону України "Про адвокатуру" (в редакції, чинній на час винесення рішення) оплата праці адвоката здійснюється на підставі угоди між громадянином чи юридичною особою і адвокатським об'єднанням чи адвокатом.

Як роз"яснив Пленум Вищого господарського суду України у п. 6.3 постанови від 21 лютого 2013 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" (із змінами і доповненнями), витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК. Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій. У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

Статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що гонорар - є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З матеріалів справи вбачається, що 09.09.2015 р. між позивачем (замовник) та ОСОБА_1, які є фахівцеми у галузі права адвокатом (виконавцем) укладено угоду №09/01 про надання правової допомоги. Пунктом 1.1. Договору про надання правової допомоги сторони погодили, що клієнт доручає, а адвокат бере на себе обов"язок здійснювати представництво на стадії судового процесу в суді Приватного сільськогосподарського підприємства "Агрофірма "Прогрес", код 042581055, а клієнт зі свого боку зобов"язується прийняти вказані послуги та оплатити їх.

В матеріалах справи наявні платіжні доручення №790 від 25.12.2015р. на суму 3 000,00 грн. та №65 від 16.02.2016р. на суму 3 000,00 грн. з підставою платежу за надання юридичної допомоги по договору №09/01 від 09.01.2015р. Вказані документи підтверджують факт надання відповідних послуг адвокатом відповідачу у зв'язку зі спором, який виник з позивачем.

Також, позивачем надано копію посвідчення адвоката ОСОБА_1 №1825 від 19.06.2013 видане на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №343 від 29.06.1993 р.

На підставі аналізу обсягу необхідних та фактичних зусиль для вирішення спору сторін у даній справі, виходячи з вимог розумності та справедливості, врахувавши обставини справи, ціну позову, тривалість розгляду справи, мотиви прийняття даного рішення та приписи ст. 33 Правил адвокатської етики господарський першої інстанції дійшов висновку, що витрати позивача на правову допомогу в сумі 6 000,00 грн. по даній справі є неспіврозмірними об'єму отриманих юридичних послуг та підлягають відшкодуванню останньому за рахунок відповідача в сумі 3 000,00 грн.

Також господарський суд першої інстанції правомірно відмовив позивачу у стягненні 689,00 грн. сплаченого судового збору при подачі заяви про забезпечення позову та поверненні з Державного бюджету України 1 899,40 грн. судового збору за безпідставністю.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 7 Закону України від 08.07.2011р. № 3674-VІ "Про судовий збір" повернення судового збору здійснюється за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Відповідачу підлягає поверненню судовий збір в сумі 1 899,40 грн., оскільки позивач заявою №31 від 24.02.2016р. (вх. канцелярії суду №2339 від 24.02.2016р.) зменшив суму позовних вимог. Даний судовий збір сплачений платіжним дорученням №160 від 25.12.2015 року (оригінал платіжного доручення заходиться в матеріалах справи №922/6678/15).

Дійшовши правильного висновку по суті спору про часткове задоволення позовних вимог, господарський суд першої інстанції в п. 2 резолютивної частини рішення, в порушення статей 21, 49, п. 4 ч. 1 статті 84 Господарського процесуального кодексу України стягнув заборгованість в сумі 1744040,99 грн., а також витрати на сплату судового збору в сумі 26160,62 грн. та витрати на оплату послуг адвоката в сумі 3000 грн. не з відповідача, а з особи, яка не є учасником процесу-ТОВ «Гадячсир».

Таким чином, господарський суд першої інстанції окрім того, що допустив порушення норм процесуального права, які призвели до прийняття неправильного рішення в частині зазначення особи, на користь якої підлягають стягненню борг та судові витрати, він одночасно прийняв рішення про права та обовязки особи, що не була залучена до участі у справі, що відповідно до п. 3. ч. 3 статті 104 Господарського процесуального кодексу України є безумовною підставою для скасування рішення місцевого господарського суду.

Також в порушення вимог п. 1 ч.1 ст. 7 Закону України від 08.07.2011р. № 3674-VІ "Про судовий збір" господарський суд першої інстанції повернув зайво сплачений судовий збір в сумі 1899,40 грн. не позивачу, як стороні яка його сплатила, а зазначеній вище особі, яка не є учасником процесу.

Зважаючи на наведене, оскаржуване рішення підлягає скасуванню із прийняттям нового рішення, яким з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за договором на закупівлю молока від 28.10.2011 р. № 173/11-М в розмірі 1 744 040,99 грн., а також витрати на сплату судового збору в розмірі 26 160,62 грн. та 3 000,00 грн. витрат на оплату послуг адвоката, а в іншій частині позову слід відмовити.

Окрім цього позивачу у відповідності до вимог п. 1 ч.1 ст. 7 Закону України від 08.07.2011р. № 3674-VІ "Про судовий збір" підлягає поверненню зайво сплачений судовий збір в сумі 1899,40 грн.

Виходячи з викладеного, керуючись ст. 99, п. 2 ст. 103, п. 3 ч. 3 статті 104, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача задовольнити частково.

Рішення господарського суду Полтавської області від 21.03.2016 р. у справі № 922/6678/15 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лозівський молочний завод" (вул. Будька, 45 А, м. Гадяч, Гадяцький район, Полтавська область,37300,,ІПН 72, р/р № 5037 в ПАТ «Укрсоцбанк», МФО 300023) на користь Приватного сільськогосподарського підприємства "Агрофірма "Прогрес" (вул. Леніна, 65, с. Лигівка, Сахновщинський район, Харківська область, 64514, , ІПН 20, р/р № 54 в ХОУ ВАТ «Ощадбанк» м. Харків, МФО 351823) заборгованість за договором на закупівлю молока від 28.10.2011 р. № 173/11-М в розмірі 1 744 040,99 грн., а також витрати на сплату судового збору в розмірі 26 160,62 грн. та 3 000,00 грн. витрат на оплату послуг адвоката.

В іншій частині позову відмовити.

Повернути Приватному сільськогосподарському підприємству "Агрофірма "Прогрес" (вул. Леніна, 65, с. Лигівка, Сахновщинський район, Харківська область,64514, , ІПН 20, р/р № 54 в ХОУ ВАТ «Ощадбанк» м. Харків, МФО 351823) з Державного бюджету України судовий збір в сумі 1899,40 грн., сплачений за платіжним дорученням №160 від 25.12.2015 року (оригінал платіжного доручення заходиться в матеріалах справи №922/6678/15).

Доручити господарському суду Полтавської області видати відповідні накази.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Повний текст постанови складено 06.06.2016 р.

Головуючий суддя Потапенко В.І.

Суддя Гребенюк Н. В.

Суддя Слободін М.М.