Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

від "06" червня 2016 р. Справа № 906/320/16

Господарський суд Житомирської області у складі:
судді Гансецького В.П.

за участю представників сторін:
від позивача: Максименко Ю.Ф. - директор, паспорт НОМЕР_1 від 19.07.2001р.

від відповідача: Кондратюк С.А. - командир військової частини, наказ НГШ-ГК ЗС

України № 528 від 30.07.13р., посв. УК № 093644

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі справу

за позовом Малого приватного підприємства Фірма "Альфа-М" (м.Київ)

до Військової частини НОМЕР_2 (м.Житомир)

про стягнення 63919,55 грн.

Позивач звернувся з позовом про стягнення на свою користь з відповідача 63919,55 грн., з яких 54831,27 грн. інфляційних нарахувань за договором № 31 від 09.09.08р. зі змінами згідно додатку № 1 від 30.09.10р. за період до 29.02.16р.; 2346,18 грн. 3% річних за період до 28.02.15р.; 6742,10 грн. пені за період з 01.03.15р. до 29.02.16р.

Заявою від 23.05.16р. № 35/5 позивач збільшив розмір позовних вимог до 64609,55 грн., з яких 54831,27 грн. інфляційних нарахувань за договором № 31 від 09.09.08р. зі змінами згідно додатку № 1 від 30.09.10р. за період до 29.02.16р.; 2346,18 грн. 3% річних за період до 28.02.15р.; 6742,10 грн. пені за період з 01.03.15р. до 29.02.16р. та 690,00 грн. понесених витрат на участь представника в судових засіданнях.

Заявами від 30.05.16р. № 39/5, від 03.06.16р. № 2/6 позивач збільшив розмір позовних вимог до 64994,31 грн., з яких 54831,27 грн. інфляційних нарахувань за договором № 31 від 09.09.08р. зі змінами згідно додатку № 1 від 30.09.10р. за період до 29.02.16р.; 2346,18 грн. 3% річних за період до 29.02.15р.; 7816,86 грн. пені за період з 01.03.15р. до 29.02.16р. та 1425,00 грн. понесених витрат на участь представника в судових засіданнях.

Представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позовній заяві та з урахуванням вказаних заяв про збільшення позовних вимог. Зокрема, зазначив, що відповідач - військова частина НОМЕР_2 , як правонаступник військової частини НОМЕР_3 , яка є боржником перед позивачем згідно рішення господарського суду Вінницької області від 29.04.14р. у справі № 902/303/14, повинен відшкодувати позивачу нараховані ним штрафні санкції. Оскільки, чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з прийняттям судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Представник відповідача проти позову заперечив, з підстав викладених у відзиві на позов від 14.04.16р. № 479 та "письмових" поясненнях від 11.05.16р. № 591. Зокрема, зазначив, що військовій частині НОМЕР_2 , як правонаступнику військової частини НОМЕР_3 документи про наявність будь-яких боргів перед позивачем не передавались та у фінансових документах не відображені. У зв`язку з цим, вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими. Також, зазначив, що подані представником позивача в обґрунтування заявлених судових витрат копії квитків не містять всіх необхідних реквізитів, зокрема дати, а тому не можуть розглядатися судом як належний проїзний документ. Крім того, зазначив, що 26.04.16р. представник позивача не був присутній в судовому засіданні, тому вимоги позивача про відшкодування судових витрат за цей день взагалі є безпідставними.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 09.09.02р. між Малим приватним підприємством Фірмою "Альфа-М" (позивач) та військовою частиною НОМЕР_3 , укладено договір № 108 на технічне обслуговування внутрішніх станцій зв`язку.

09.09.08р. між Малим приватним підприємством Фірмою "Альфа-М" та військовою частиною НОМЕР_3 , правонаступником якої (відповідно до спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 22.10.13р. № Д-322/1/8дск) є військова частина НОМЕР_2 (відповідач) укладено договір № 31 (а.с.9).

Згідно даного договору, в/ч НОМЕР_3 зобов`язалася погасити заборгованість перед позивачем в сумі 29718,81 грн. за технічне обслуговування внутрішніх станцій зв`язку в/ч НОМЕР_3 в терміни та на умовах, визначених цим договором.

30.09.10р. між сторонами укладено додаток № 1 до договору № 31 від 09.09.08р., яким внесено зміни до договору, зокрема, збільшено термін виконання зобов`язань боржником (а.с.10).

У зв`язку з невиконанням в/ч НОМЕР_3 грошових зобов`язань за договором № 31 МПП "Фірма"Альфа-М" звернулось до суду з позовом про стягнення заборгованості.

Рішенням господарського суду Вінницької області від 29.04.14р., залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 21.10.14 у справі №902/303/14 позов МПП "Альфа-М" задоволено частково, стягнуто з в/ч НОМЕР_3 -22563,15грн. боргу за послуги (роботи) з технічного обслуговування систем телефонного зв`язку, 1218,41 грн. інфляційних втрат, 2028,82 грн. 3% річних. В решті позовних вимог відмовлено (а.с.29-33).

Згідно даних позивача, суми, стягнуті з відповідача згідно рішення від 29.04.14р., станом на день подачі позову не сплачені.

Вищевказане рішення господарського суду Вінницької області набрало законної сили.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем вказаного рішення, позивач, посилаючись на ч.2 ст.625, 549 ЦК України, звернувся з даним позовом про стягнення з відповідача штрафних санкцій у розмірі 63919,55 грн., з яких 54831,27 грн. інфляційних нарахувань, нарахованих за період до 29.02.16р., 2346,18 грн. 3% річних, нарахованих за період до 28.02.15р., 6742,10 грн. пені за період з 01.03.15р. до 29.02.16р. (а.с.4).

Господарський суд вважає , що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання (ч.2 ст.193 ГК України).

Відповідно до ст.202 ГК України, господарське зобов`язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов`язання; у разі поєднання управненої та зобов`язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами. Господарське зобов`язання припиняється також у разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду. До відносин щодо припинення господарських зобов`язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно ст.599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Таким чином, чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з прийняттям судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, наведена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Згідно п.7.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" № 14 від 17.12.13р. зазначено, що саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Таким чином, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до ч.3 ст.35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, рішення господарського суду Вінницької області від 29.04.14р. у справі № 902/303/14, яке набрало законної сили, має преюдиціальне значення для вирішення спору у даній справі.

Оскільки відповідачем не було виконане це рішення суду, позивач вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум пені, інфляційних нарахувань та 3% річних.

Позивачем на підставі ч.2 ст.625 ЦК України заявлено до стягнення з відповідача 54831,27 грн. інфляційних нарахувань за період до 29.02.16р. та 2346,18 грн. 3% річних за період до 29.02.16р. (а.с.4).

Здійснивши перерахунок інфляційних втрат, суд вважає обґрунтовано заявленою суму у розмірі 54820,97 грн.

Розрахунок 3% річних обґрунтований та відповідає чинному законодавству.

Щодо вимоги позивача про стягнення 7816,86 грн. пені, суд зазначає наступне.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Стаття 611 ЦК України визначає правові наслідки порушення зобов`язання, зокрема, сплату неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Відповідно до ч.6 ст.232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до п.2.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.13р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань", щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Так, умовами договору № 31 сторони визначили нарахування пені в розмірі облікової ставки НБУ за кожен день прострочення платежу до дня погашення заборгованості від суми простроченого платежу (п.4.1 договору).

Згідно розрахунку позивача, пеню нараховано за період з 06.02.15р. по 29.02.16р. (а.с.8).

З розрахунку позивача видно, що він здійснив нарахування пені більше ніж за шість місяців, що суперечить приписам ч.6 ст.232 ГК України та п.2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань".

Враховуючи приписи чинного законодавства, умови укладеного договору, беручи до уваги вихідні дані позивача, суд здійснив власний розрахунок пені, як передбачено ч.6 ст.232 ГК України - за шість місяців, тобто за період з 06.02.15р. по 06.08.15р., відповідно до якого сума пені становить 3858,15 грн.

Таким чином, загальна сума пені, яка є заявленою відповідно до чинного законодавства становить 3858,15 грн. та підлягає задоволенню у вказаному розмірі.

В решті заявленої суми пені суд відмовляє за безпідставністю вимог.

Згідно ст.ст.525 і 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Відповідач доказів сплати боргу не подав. У своїх запереченнях зазначив, що військова частина НОМЕР_2 є правонаступником військової частини НОМЕР_3 . Під час прийому військовою частиною НОМЕР_2 документів військової частини НОМЕР_3 , у тому числі фінансових документів, кредиторська заборгованість військової частини НОМЕР_3 перед позивачем не значиться. Документи про наявність зазначеної заборгованості не передавались та у військовій частині НОМЕР_2 відсутні. За вказаних обставин вважає вимоги позивача безпідставними та необґрунтованими.

Заперечення в/ч НОМЕР_2 суд розглядає як такі, що суперечать фактичним обставинам справи, оскільки факт правонаступництва не заперечується відповідачем, а рішенням суду у справі № 902/303/14 встановлено неналежне виконання військовою частиною НОМЕР_3 договірних зобов`язань, тягар відповідальності за яку має нести її правонаступник, тобто відповідач.

За таких обставин, господарський суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, заявленими відповідно до чинного законодавства і укладеного договору та такими, що підлягають частковому задоволенню - з відповідача стягується на користь позивача 54820,97 грн. інфляційних нарахувань за договором № 31 від 09.09.08р. зі змінами згідно додатку № 1 від 30.09.10р; 2346,18 грн. 3% річних та 3858,15 грн. пені.

В решті позову суд відмовляє у зв`язку з безпідставністю заявлених вимог.

Сплата судового збору покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Вирішуючи питання про відшкодування позивачу понесених витрат у сумі 1425,00 грн., які складаються з добових, витрат на проїзд (квитки) та середню заробітну плату представника (директора) за три судових засідання, які відбулись при розгляді даної справи 26.04.16р., 24.05.16р. та 06.06.16р., суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов`язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов`язаних з розглядом справи.

В обґрунтування вимоги про відшкодування вказаних витрат позивачем надано витяг з наказу № 2/1 від 05.01.16р., яким встановлено розмір добових у сумі 130 грн., довідку № 34/5 від 23.05.16р., відповідно до якої заробітна плата ОСОБА_1 за добу становить 185,00 грн., витяги з наказів № 2/4-в, № 21/4-к від 25.04.16р., копії квитків на проїзд, звіти про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт за період 29.04.16, 27.05.16, витяги з наказів № 1/5-в, № 35/5-к від 23.05.16р., довідку № 8/6 від 03.06.16р. та витяги з наказів № 3/6-в, 4/6-к від 03.06.16р. (а.с.70-83).

При цьому позивач посилається на Постанову КМУ № 98 від 02.02.11р. "Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів" та Наказ № 59 від 13.03.98р. "Про затвердження інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон".

Так, в судовому засіданні, яке відбулось 26.04.16р. представник позивача був відсутній, що унеможливлює стягнення будь-яких витрат на участь представника в судовому засіданні за цей день.

У поданих представником позивача та долучених до справи проїздних документах (а.с.74,79,88) відсутня дата, у зв`язку з чим неможливо ідентифікувати, що дані квитки були придбані представником позивача саме у дні вказаних вище судових засідань.

Також, господарським процесуальним кодексом, зокрема, ст.ст.44,49, на які посилається позивач, не передбачено стягнення витрат на середню заробітну плату представника. Крім того, суд критично відноситься до зазначених позивачем сум, оскільки вони не підтверджені відповідними розрахунками, є односторонньо складеними зацікавленою особою - керівником приватного підприємства, який одночасно є і представником цього підприємства в суді.

Господарський суд зазначає також, що безпідставним є, в обґрунтування заявлених витрат на відшкодування компенсації добових на відрядження, посилання позивача на Постанову КМУ № 98 від 02.02.11р. та Наказ № 59 від 13.03.98р. "Про затвердження інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон", оскільки ці нормативні акти стосуються організацій, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів, а відповідач є приватною структурою.

Таким чином, вимога позивача про відшкодування судових витрат сумі 1425,00 грн. є безпідставною та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Військової частини НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_4 :

- на користь Малого приватного підприємства "Фірма "Альфа-М", 04053, м.Київ, вул.Артема 59-а, к.37, ідентифікаційний код 30726900 - 54820,97 грн. інфляційних нарахувань за договором № 31 від 09.09.08р. зі змінами згідно додатку № 1 від 30.09.10р; 2346,18 грн. 3% річних; 3858,15 грн. пені та 1293,85 грн. судового збору.

3. В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 07.06.16

Суддя Гансецький В.П.

Друк: 2 прим.
1 - у справу,
2 - позивачу (рек. з повід. про вруч.).