КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" травня 2016 р. Справа№ 910/2949/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Гаврилюка О.М.

Гончарова С.А.

при секретарі судового засідання - Куценко К.Л.

за участю представників:

від позивача: не з'явились;

від відповідача 1: не з'явились;

від відповідача 2: не з'явились;

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

на рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2016

у справі № 910/2949/16 (суддя - Грєхова О.А.)

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

до 1. Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві

2. Управління державної казначейської служби України у Голосіївському районі м. Києва

про стягнення 8 293,86 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (надалі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві (надалі - відповідач 1), Управління державної казначейської служби України у Голосіївському районі м. Києва (надалі - відповідач 2) про стягнення 8 293,86 грн. інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.03.2016 (повне рішення складено - 28.03.2016) в позові відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач 09.04.2016 (згідно відтиску штемпеля відділення поштового зв'язку на конверті) звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2016 та задовольнити позов у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм матеріального права, в неповному обсязі з'ясував обставини справи, зокрема, судом першої інстанції не було враховано, що через зволікання з перерахуванням відповідачем 1 грошових коштів на рахунок позивача, що були стягнуті на його користь рішенням Господарського суду міста Києва від 28.10.2013 у справі №5011-36/5174-2012, внаслідок інфляційний процесів відбулося часткове знецінення грошових вказаних грошових коштів. А тому рішення місцевого господарського суду, на думку позивача, підлягає скасуванню з прийняттям нового про задоволення позову в повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.04.2016 апеляційну скаргу у даній справі було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 31.05.2016.

В судове засідання 31.05.2016 представники сторін не з'явились, про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, про що свідчить наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення ухвали Київського апеляційного господарського суду від 18.04.2016 усним сторонам, про причини неявки з причин, що не залежать від їх волі, не повідомили.

Враховуючи те, що явка представників учасників апеляційного провадження судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про можливість здійснення перевірки рішення Господарського суду міста Києва в апеляційному порядку за відсутності представників позивача та відповідачів, які були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання за наявними матеріалами справи.

Дослідивши матеріали справи, докази по справі, розглянувши доводи апеляційної скарги, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.10.2013 у справі №5011-36/5174-2012, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 05.06.2014 та постановою Вищого господарського суду України від 04.09.2014, позовні вимоги Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Укрсоцбанк» на користь ФОП ОСОБА_2 25 677 грн. 59 грн. заборгованості з орендної плати.

Відповідно до ч. 3 статті 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, обставини, встановлені в рішенні Господарського суду міста Києва від 28.10.2013 у справі № 5011-36/5174-2012 на підставі ст. 35 ГПК України мають преюдиційне значення, а тому повторного доведення не потребують.

На виконання вказаного рішення Господарським судом міста Києва 24.07.2014 видано наказ №5011-36/5174-2012.

Як вбачається з матеріалів справи, 31.07.2014 ФОП ОСОБА_2 звернувся до відділу Державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві з заявою про відкриття виконавчого провадження.

На підставі вищевказаної заяви, 25.09.2014 заступником начальника відділу Державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання наказу №5011-36/5174-2012, виданого 24.07.2014 Господарським судом міста Києва про стягнення з ПАТ «Укрсоцбанк» на користь ФОП ОСОБА_2 заборгованості у розмірі 25677 грн. 59 грн.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" закріплено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Звертаючись до суду з даним позовом, ФОП ОСОБА_2 зазначає, що ВДВС Голосіївського РУЮ надало до управління Казначейства платіжне доручення від 22.12.2014 №4516 на суму 25 677,59 грн. на його користь, яке оплачено 29.01.2015, але повернуто АТ «ОТП Банк» у зв'язку з невірно вказаними реквізитами одержувача.

Оскільки, за твердженням ФОП ОСОБА_2, кошти були перераховані на його рахунок лише 22.06.2015, на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України позивачем нараховано та заявлено до стягнення з Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві через Управління державної казначейської служби України у Голосіївському районі м. Києві 8 293,86 грн. інфляційних втрат за період з лютого 2015 року по травень 2015 року включно.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, дійшов вірного висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки обов'язок з перерахування 25677 грн. 59 грн. відповідно до наказу Господарського судом міста Києва №5011-36/5174-2012 від 24.07.2014, є грошовим зобов'язанням боржника (ПАТ «Укрсоцбанк») перед стягувачем (позивачем), а не державного виконавця, який лише здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення суду.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції з урахуванням наступного.

Згідно приписів статті 625 цього кодексу боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.2).

Статті 509, 599, 625 Цивільного кодексу України розміщена в розділі I "Загальні положення про зобов'язання" книги 5 Цивільного кодексу України, а тому поширюють свою дію на всі зобов'язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Подібну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 06.06.2012 зі справи №6-49цс12, яка відповідно до приписів статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України має враховуватися судами.

Разом з цим, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Грошове зобов'язання виражається в грошових одиницях України або в грошовому еквіваленті в іноземній валюті. Якщо зобов'язання виражене в банківському металі, то відповідне правовідношення не є грошовим зобов'язанням, і до нього не застосовуються норми про відповідальність за порушення такого зобов'язання.

Отже, грошові зобов'язання, відповідальність за які встановлена ст. 625 ЦК, передбачають насамперед договірні правовідносини.

(Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Вищого господарського суду України від 22.03.2016 у справі № 05-10-14-01-08/103).

Разом з тим, не є грошовими зобов'язання, в яких грошові знаки використовуються не як засіб погашення грошового боргу, а виконують роль товару: зобов'язання передачі грошей, що випливають з угод обміну валюти, опціону, купівлі-продажу монет і банкнот, зобов'язання повернути грошові знаки, які перебували на зберіганні, передати перевізником банкноти за договором перевезення та ін. З огляду на це положення ст. 625 ЦК не застосовуються до зазначених відносин.

За змістом ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

А тому суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду, що позовні вимоги із заявлених позивачем підстав є необґрунтовані з урахуванням відсутності договірних правовідносин між сторонами.

При цьому суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли би бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 33-36, 43, 101 ГПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, з пенсійного посвідчення ОСОБА_2 № НОМЕР_1 від 05.02.2015, останній є інвалідом ІІ групи (а.с. 12).

Згідно зі ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема, інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів.

Відповідно до п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21 лютого 2013 року № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» господарським судам слід мати на увазі, що заявники, позивачі та інші категорії осіб, які згідно із статтями 3 і 5 Закону звільняються від сплати судового збору, підлягають такому звільненню також і в разі подання ними апеляційних та касаційних скарг, заяв про перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами і заяв про перегляд судових рішень господарських судів Верховним Судом України.

Господарським судам слід мати на увазі, що заявники, позивачі та інші категорії осіб, які згідно із статтями 3 і 5 Закону звільняються від сплати судового збору, підлягають такому звільненню також і в разі подання ними апеляційних та касаційних скарг, заяв про перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами і заяв про перегляд судових рішень господарських судів Верховним Судом України.

Враховуючи вказані вище положення, позивач звільняється від сплати судового збору за розгляд справи як в суді першої так і апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 32-36, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2016 у справі № 910/2949/16 залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2016 у справі № 910/2949/16 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/2949/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до касаційного суду протягом двадцяти днів у встановленому законом порядку.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді О.М. Гаврилюк

С.А. Гончаров