РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" травня 2016 р. Справа № 918/1172/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Розізнана І.В.

судді Мельник О.В. ,

судді Грязнов В.В.

при секретарі судового засідання Романчук М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю Фірми "Надія 94" на рішення господарського суду Рівненської області від 01.12.2015р. у справі № 918/1172/15 (суддя Торчинюк В.Г. )

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Влад+" (м. Київ)

до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю Фірми "Надія 94" (Рівненська обл., Дубровицький р-н, с. Висоцьк)

про стягнення заборгованості в сумі 482 327 грн. 01 коп.

за участю представників:

позивача - ОСОБА_1, представник за довіреністю від 16.11.2015р.;

відповідача - ОСОБА_2, представник за довіреністю № 2/16 від 04.02.2016р.

Судом розяснено представникам права та обовязки, передбачені ст. ст. 20, 22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Влад+" звернулося до господарського суду Рівненської області з позовом про стягнення з відповідача (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог) 255 063 грн. 67 коп. основної заборгованості, 19061 грн. 91 коп. пені, 20 964 грн. 14 коп. 3 % річних та 187 237 грн. 29 коп. інфляційних втрат.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 01.12.2015р. позов задоволено частково; стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю Фірми "Надія 94" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Влад+" 255 063 грн. 67 коп. основного боргу, 19 013 грн. 37 коп. пені, 20 964 грн. 14 коп. 3 % річних, 187 237 грн. 29 коп. інфляційних втрат, а також 7 234 грн. 18 коп. судового збору. В частині стягнення 48 грн. 54 коп. пені відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, товариство з обмеженою відповідальністю Фірма "Надія 94" звернулося до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Мотивуючи апеляційну скаргу скаржник зазначає, що суд першої інстанції неправомірно стягнув з відповідача пеню, оскільки сторони договору не погодили її розмір, в договорі відсутній пункт, що регулює відповідальність сторін. Суд першої інстанції помилково дійшов висновку про те, що поставка товару, здійснена за видатковими накладними № РН-0000099, РН-0000110, була проведена в рамках укладеного між сторонами договору купівлі-продажу від 29.05.2012р. № 2905-2012., судом не надано оцінку тому факту, що у видаткових накладних від 31.05.2012р. РН-0000099 на суму 67 089, 60 грн., від 30.06.2012р. № РН-0000110 на суму 187 974, 07 грн. та рахунках-фактурах від 31.05.2012р. № СФ-0000125 на суму 67 089,60 грн., від 30.06.2012р. № СФ-0000143 на суму 187 974,07 грн. немає посилання на даний договір, при відсутності у сторін додатків до договору, що ставить під сумнів досягнення сторонами згоди з істотних умов договору, зокрема з предмету, ціни, строку дії договору, номенклатури, асортименту та кількості товару. Скаржник також вказує, що договір є неукладеним, при цьому, визнавати його неукладеним в судовому порядку, на думку скаржника, немає потреби, так як такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів не відповідає приписам ст. 16 ЦК України. Разом з тим, апелянт зазначає, що позивач не направляв на адресу відповідача вимогу, щодо оплати товару в порядку ч. 2 ст. 530 ЦК України, а відтак строк оплати рахунків-фактур від 31.05.2012р. № СФ-0000125, від 30.06.2012р. № СФ-0000143 не настав.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 20.04.2016р. апеляційну скаргу відповідача прийнято до провадження, справу призначено до слухання.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Влад+" надіслало до суду відзив на апеляційну скаргу (вх. № 12291/16 від 05.05.2016р. ), в якому позивач вважає доводи апеляційної скарги безпідставними та необґрунтованими, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Товариство з обмеженою відповідальністю Фірма "Надія 94" подало до суду клопотання про долучення до матеріалів справи копії договору на виробництво поліетиленової продукції №25/02/12 від 01.02.2012р.; копії договору №01/12 від 01.03.2012р.; копії контракту №16/03 від 16.03.2012р.; копії договору №0705 від 07.05.2012р. Також, відповідач подав до суду клопотання про призначення у справі судової експертизи на предмет визначення долі учасників ТОВ "Влад+" та ТОВ Фірма "Надія 94" у спільній діяльності та спільній частковій власності у виробленому кінцевому продукті торфосуміші отриманій відповідачем по видаткових накладних від 31.05.2012р. РН-0000099 на суму 67 089, 60 грн. та від 30.06.2012р. №РН-0000110 на суму 187 974, 07 грн.

В судовому засіданні 24.05.2016р. представник позивача заперечив доводи апеляційної скарги, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, тому просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Також, просить суд відмовити відповідачу в задоволенні клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів та клопотання про призначення у справі судової експертизи.

Представник відповідача в судовому засіданні 24.05.2016р. наполягав на задоволенні клопотання про призначення у справі судової експертизи та долучення до матеріалів справи додаткових доказів, доводи апеляційної скарги підтримав, вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, тому просить апеляційну скаргу задоволити, рішення суду першої інстанції скасувати.

Судова колегія апеляційного суду, розглянувши клопотання відповідача про долучення до матеріалів справи додаткових доказів, зазначає наступне.

Відповідно до ст.101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Відповідач обґрунтовує неможливість подання додаткових доказів (договорів) до суду першої інстанції тим, що не зміг приймати участь в судових засіданнях місцевого господарського суду, так як отримав ухвалу суду напередодні розгляду справи, тому йому не вистачало часу для укладення договору з адвокатом про надання правової допомоги та подання даних доказів.

Судова колегія зазначає, що суд першої інстанції двічі відкладав розгляд справи (ухвала суду від 27.10.2015р. та від 17.11.2015р.), відповідач подавав до суду першої інстанції клопотання про відкладення розгляду справи (а.с. 31) та відзив на позовну заяву (а.с. 47-48), тому апеляційний суд приходить до висновку, що відповідач мав достатньо часу для подання належних та допустимих доказів, якими обґрунтовуються заперечення проти позову; відповідачем не доведено суду апеляційної інстанції неможливість подання вищезазначених договорів до суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього, тому колегія суддів відмовляє в задоволенні клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів та не оцінює дані документи як додаткові докази по справі.

Колегія суддів апеляційного суду, розглянувши клопотання відповідача про призначення у справі судової експертизи, зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про судову експертизу" судовою експертизою є дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів досудового розслідування чи суду.

Відповідно до ст. 41 ГПК України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування (п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №4 від 23.03.2012 року "Про деякі питання практики призначення судової експертизи").

Відповідач просить призначити у справі судову експертизу з метою визначення долі учасників ТОВ "Влад+" та ТОВ Фірма "Надія 94" у спільні діяльності та спільній частковій власності у виробленому кінцевому продукті торфосуміші отриманій відповідачем по видаткових накладних від 31.05.2012р. РН-0000099 на суму 67 089, 60 грн. та від 30.06.2012р. №РН-0000110 на суму 187 974, 07 грн.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає, що заявлені позивачем вимоги обґрунтовані посиланням на обставини, які підтверджені доданими до матеріалів справи доказами, що підлягають оцінці судом в порядку, передбаченому нормами процесуального кодексу (ст. 43 ГПК України). Таким чином, виходячи з предмету та підстав заявленого позову, для вирішення спору по суті відсутня потреба у спеціальних знаннях, а питання, які відповідач наводить у клопотанні та вважає, що їх роз`яснення потребує спеціальних знань, виходять за межі об`єкту судового дослідження, тому колегія суддів приходить до висновку відмовити в задоволенні клопотання відповідача про призначення у справі судової експертизи.

Дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду зазначає наступне.

Як встановлено апеляційним судом, між товариством з обмеженою відповідальністю "Влад+" (надалі - продавець) та товариством з обмеженою відповідальністю фірмою "Надія - 94" (надалі - покупець) був укладений договір купівлі-продажу від 29.05.2012р. № 2905 - 2012 (а.с. 11-12).

Відповідно до п. 1.1 договору в строки, визначені договором, продавець зобов'язується передати у власність покупця товар, згідно рахунку-фактури, а покупець зобов'язується прийняти товар і оплатити його вартість.

Асортимент та кількість товару, строки та базис поставки фіксується в рахунках-фактурах, які виставляються за заявками покупця (пункт 2.2. договору).

Пунктом 3.1 договору передбачено, що покупець зобов'язаний протягом 180 днів проводити оплату виставлених рахунків-фактур.

Згідно з пунктом 4.2 договору оплата за товар здійснюється в гривнях у відповідності з рахунком-фактурою на розрахунковий рахунок продавця, вказаний в кінці тексту даного договору.

Рахунок-фактура дійсний протягом 180 банківських днів. У випадку несплати в даний термін без погодження з продавцем рахунок-фактура втрачає силу та підлягає перегляду (пункт 4.3 договору).

Згідно з пунктом 6.2 договору право власності на товар переходить покупцю в момент отримання ним товару з видатковою та податковою накладною.

Термін дії договору встановлюється з моменту підписання і до повного розрахунку за товар (п. 8.1. договору).

Як встановлено апеляційним судом, позивач передав, а відповідач прийняв товар на загальну суму 255 063 грн. 67 коп., що підтверджується підписаними уповноваженими представниками сторін та скріпленими їх печатками видатковими накладними від 31.05.2012 року № РН-0000099 на суму 67 089 грн. 60 коп., від 30.06.2012 року № РН-0000110 на суму 187 974 грн. 07 коп. (а.с. 13,16).

Позивач для оплати поставленого за вищевказаними видатковими накладними товару виставляв відповідачу рахунки-фактури від 31.05.2012 року № СФ-0000125 на суму 67 089 грн. 60 коп. та від 30.06.2012 року № СФ-0000143 (14,18).

Також, позивач подав до суду податкові накладні оформлені продавцем ТОВ "Влад+", а саме: копію податкової накладної від 31.05.2013р. №32 на суму 67089,60 та від 30.06.2012р. №26 на суму 187974,07 грн., які включені до ЕРПН (а.с. 15, 17).

У зв`язку із неналежним виконанням умов договору купівлі-продажу, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог) 255 063 грн. 67 коп. основної заборгованості, 19061 грн. 91 коп. пені, 20 964 грн. 14 коп. 3 % річних та 187 237 грн. 29 коп. інфляційних втрат.

При вирішенні даного спору апеляційним судом враховується наступне.

Згідно з ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 180 ГК України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Вимоги щодо якості предмета договору визначаються відповідно до обов'язкових для сторін нормативних документів, зазначених у статті 15 цього Кодексу, а у разі їх відсутності - в договірному порядку, з додержанням умов, що забезпечують захист інтересів кінцевих споживачів товарів і послуг.

Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними.

Відповідно до ч. 1 ст. 656, ч. 1 ст. 662, ч. 1 ст. 663 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому; продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу; продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно ч. 8 ст. 181 ГК України, у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Згідно п. 1.1. договору купівлі-продажу від 29.05.2012р. № 2905 - 2012 сторони визначили, що в строки, визначені договором, продавець зобов'язується передати у власність покупця товар, згідно рахунку-фактури, а покупець зобов'язується прийняти товар і оплатити його вартість.

Відповідно до п. 4.1. договору загальна вартість договору складається з вартості товарів, згідно виставлених рахунків-фактур, які є невід'ємною частиною договору.

Виходячи з правового аналізу вищевказаних положень договору купівлі-продажу, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що договір купівлі-продажу від 29.05.2012р. №2905-2012 є неукладеним, оскільки сторонами не досягнута згода щодо істотних умов договору, а саме щодо предмету договору, оскільки умови договору не містять визначення конкретного товару, кількості чи його якості, а також не визначено ціни товару, а лише передбачено, що вартість договору складається з вартості товарів, згідно виставлених рахунків-фактур, які є невід'ємною частиною договору.

Наявні в матеріалах справи рахунки-фактури від 31.05.2012 року № СФ-0000125 та від 30.06.2012 року № СФ-0000143 (14,18), видаткові накладні від 31.05.2012 року № РН-0000099 та від 30.06.2012 року № РН-0000110 (а.с. 13,16) та податкові накладні від 31.05.2013р. №32 та від 30.06.2012р. №26 не містять посилання на договір купівлі-продажу від 29.05.2012р. №2905-2012.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Статтею 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Судом апеляційної інстанції кваліфіковано правовідносини, що виникли між сторонами, як укладення господарського договору купівлі-продажу в спрощений спосіб. Так, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ч.1ст.655 ЦК України).

Основною і визначальною ознакою даного договору є перехід майна у власність покупця.

Судом апеляційної інстанції зазначається, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення (ч. 1 ст. 9 цього ж Закону ).

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Видаткова накладна є двостороннім документом, яка підписується обома сторонами договору, скріплюється печаткою і повинна передбачати та конкретизувати основні умови поставки продукції згідно договору.

Оцінюючи надані позивачем видаткові накладні від 31.05.2012 року № РН-0000099 на суму 67 089 грн. 60 коп. та від 30.06.2012 року № РН-0000110 на суму 187 974 грн. 07 коп., колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що вони відповідають наведеним вище вимогам Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", є первинними документами, які в розумінні ст.ст. 33, 34 ГПК України є належним доказом того, що господарська операція з передачі товару від позивача відповідачу відбулась.

Обов'язок оплати отриманого товару закріплено в ст. ст. 691, 692 ЦК України, які передбачають, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу. Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що товар передано відповідачу згідно видаткових накладних від 31.05.2012 року та від 30.06.2012 року, які підписані сторонами, тобто в силу ст. 692 ЦК України обов`язок оплати отриманого товару у відповідача виник 31.05.2012 року та 30.06.2012 року відповідно.

Зобов'язанням, відповідно до ст. 509 ЦК України - є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Аналогічні правила встановлює ст.174 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Отже, враховуючи те, що відповідач зобов'язання щодо оплати поставленого товару не виконав, а також те, що на час розгляду справи відповідачем не надано доказів сплати вартості отриманого товару, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині стягнення 255 063, 67 грн. основної заборгованості підтвердженні належними доказами та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). У відповідності до положень ч.ч. 3, 4 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Під час провадження у справі в суді першої інстанції відповідачем не подавалась заява про застосування строку позовної давності.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання (Постанова Верховного суду України від 12.12.11р. в справі №07/238-10).

Судова колегія вважає позовні вимоги в частині стягнення 3% річних в сумі 20 964,14 грн. нараховані на суму основної заборгованості за період з 27.12.201р. по 22.09.2015р., та інфляційних втрат в сумі 187237,29 грн. нарахованих на суму основної заборгованості за період з січня 2013р. по серпень 2015р., законними та обґрунтованими, такими, що правомірно задоволенні господарським судом в межах позовних вимог.

Судом першої інстанції стягнуто з відповідача на користь позивача 19013,37 грн. пені, з яких: 5 004 грн. 22 коп. пеня, нарахована на суму основного боргу в розмірі 67 089 грн. 60 коп. у період з 27 листопада 2012 року по 27 травня 2013 року, 12 711 грн. 36 коп. пеня, нарахована на суму основного боргу в розмірі 187 974 грн. 07 коп. у період з 27 грудня 2012 року по 9 червня 2013 року та 1 297 грн. 79 коп. пеня, нарахована на суму основного боргу в розмірі 187 974 грн. 07 коп. у період з 10 червня 2013 року по 27 червня 2013 року.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України неустойка є одним з видів забезпечення виконання зобов'язання.

Відповідно до ст. 547 та п. 1 ч. 2 ст. 551 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання (в тому числі щодо неустойки) вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Судовою колегією не встановлено укладення між сторонами у справі письмового правочину щодо забезпечення виконання відповідачем грошового зобов'язання у вигляді неустойки (пені) (у договорі купівлі-продажу від 29.05.2012р. № 2905-2012 такий пункт відсутній). Окрім того, судом апеляційної інстанції кваліфіковано відносини, що виникли між сторонами як відносини, що випливають з договору купівлі-продажу, укладеного у спрощений спосіб. Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі 19 013, 37 грн.

Згідно ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

В силу приписів статті 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Колегія суддів вважає інші доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, безпідставними, документально необґрунтованими, тому не приймає їх до уваги.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати розподілити між сторонами пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю Фірми "Надія 94" на рішення господарського суду Рівненської області від 01.12.2015 р. у справі № 918/1172/15 задоволити частково.

2. Рішення господарського суду Рівненської області від 01.12.2015р. у справі № 918/1172/15 скасувати в частині стягнення з відповідача на користь позивача 19 013 грн. 37 коп. пені. Прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Врешті рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

3. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю Фірми "Надія 94" (34111, Рівненська область, Дубровицький район, село Висоцьк, ідентифікаційний код: 20110200) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Влад+" (03134, місто Київ, вул. Булгакова, буд. 18, офіс 2, ідентифікаційний код: 25408883) 6948 грн. 98 коп. судового збору за розгляд позовної заяви.

4. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Влад+" (03134, місто Київ, вул. Булгакова, буд. 18, офіс 2, ідентифікаційний код: 25408883) на користь товариства з обмеженою відповідальністю Фірми "Надія 94" (34111, Рівненська область, Дубровицький район, село Висоцьк, ідентифікаційний код: 20110200) 310 грн. 35 коп. судового збору за розгляд апеляційної скарги.

5. Місцевому господарському суду видати судові накази.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з Розділом ХІІ-1 Господарського процесуального кодексу України.

7. Справу повернути до господарського суду Рівненської області.

Головуючий суддя Розізнана І.В.

Суддя Мельник О.В.

Суддя Грязнов В.В.