ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2016 року Справа № 903/52/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого-судді суддів:Воліка І.М. (доповідача), Демидової А.М., Шевчук С.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія"
на ухвалувід 08.02.2016
господарського суду Волинської області
та на постанову від 28.03.2016
Рівненського апеляційного господарського суду
у справі№ 903/52/16
господарського суду Волинської області
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія"
доДочірнього підприємства "Волинська софтова компанія "Товариства з обмеженою відповідальністю Телерадіокомпанія "Біо-радіо",
прозвернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на майно
В судове засідання прибули представники сторін:
позивачаОрищенко Н.О. (дов. від 12.04.2016 №323);
відповідачане з'явились;
ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" (надалі - ТОВ "ФК "Довіра та Гарантія") звернувся до господарського суду з позовом до Дочірнього підприємства "Волинська софтова компанія Товариства з обмеженою відповідальністю Телерадіокомпанія "Біо-радіо" (надалі - ДП "Волинська софтова компанія ТОВ Телерадіокомпанія "Біо-радіо") про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за позивачем на предмет іпотеки - частину першого поверху нежитлового приміщення, загальною площею 75,7 кв. м., а саме: приміщення з № № 39-5а по 39-12, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, та належить відповідачу на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу будівлі (споруди, приміщення) від 20.08.2007, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5 перед ТОВ "ФК "Довіра та Гарантія" у розмірі 599 836,38 грн.

Ухвалою господарського суду Волинської області від 08.02.2016 у справі № 903/52/16 (суддя Бондарєв С.В.), залишеною без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 28.03.2016 (колегія суддів: Коломис В.В. - головуючий, судді - Огороднік К.М., Саврій В.А.), позовну заяву ТОВ "ФК "Довіра та Гарантія" за № 12633 від 26.01.2016 (вх. № 01-47/59/16 від 04.02.2016) на 2 арк. з додатками на 47 аркушах (в т.ч. оригінал платіжного доручення № 3640 від 29.01.2016) повернуто позивачу без розгляду.

Не погоджуючись з постановленими судовими актами судів попередніх інстанцій, позивач - ТОВ "ФК "Довіра та Гарантія" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 28.03.2016 та ухвалу господарського суду Волинської області від 08.02.2016 скасувати і направити справу на розгляд до суду першої інстанції. В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на те, що судами попередніх інстанцій порушено норми процесуального та матеріального права, і зокрема, частини 1 ст. 1 Цивільного кодексу України, частини 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), з урахуванням яких не надано належної правової оцінки обставинам справи щодо предмету спору та не враховано, що вимога заставодержателя про звернення стягнення на предмет застави оплачується судовим збором як вимога немайнового характеру (п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин"), що є підставою для скасування оскаржуваних судових актів.

Відповідач не скористався правом, наданим ст. 1112 ГПК України, та відзив на касаційну скаргу позивача до Вищого господарського суду України не надіслав, що не перешкоджає касаційному перегляду оскаржуваних судових актів.

Учасники процесу, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду касаційної скарги, проте відповідач своїм правом взяти участь в судовому засіданні не скористався.

Перевіряючи юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин справи та їх повноту, Вищий господарський суд України, заслухавши представника позивача та перевіривши матеріали справи, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, позивач звернувся до господарського суду з позовом про звернення стягнення на майно заставлене на підставі Договору іпотеки від 26.09.2007 шляхом визнання права власності на предмет іпотеки в рахунок погашення кредитної заборгованості.

Відповідно до пункту 3 частини 1 ст. 57 ГПК України до позовної заяви додаються документи, які підтверджують, зокрема, сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

Суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду, якщо до позовної заяви не подано доказів сплати судового збору у встановлених порядку та розмірі (пункт 4 частини 1 ст. 63 ГПК України)

Ухвалою господарського суду Волинської області від 08.02.2016 позовну заяву і додані до неї документи повернуто без розгляду на підставі пункту 4 частини 1 ст. 63 ГПК України, оскільки при зверненні з позовом сплачено судовий збір як за позов немайнового характеру, тоді як позовні вимоги про звернення стягнення на заставлене майно шляхом визнання права власності на предемет іпотеки за позивачем є вимогою майнового характеру, а тому судовий збір має сплачуватись як з позовної заяви майнового характеру.

Апеляційний господарський суд залишаючи без змін ухвалу суду про повернення позовної заяви без розгляду виходив з наступного.

Відповідно до пункту 3 частини 1 ст. 57 ГПК України, до позовної заяви додаються документи, які підтверджують сплату судового збору у встановленому порядку та розмірі.

Згідно з частиною 2 ст. 44 ГПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

В свою чергу, правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено в Законі України "Про судовий збір".

Частиною 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно зі ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" у 2016 році з 1 січня встановлено мінімальну заробітну плату в місячному розмірі 1 378 гривень.

Відповідно до підпунктів 1, 2 пункту 2 частини 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру - 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальної заробітної плати; за подання позовної заяви немайнового характеру - 1 розмір мінімальної заробітної плати.

Згідно із ст. 55 ГПК України ціна позову визначається: у позовах про стягнення грошей - стягуваною сумою або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку; у позовах про витребування майна - вартістю майна, що витребується.

Відповідні позовні заяви мають майновий характер, і розмір ставок судового збору за їх подання визначається за приписом підпункту 1 пункту 2 частини 2 статті 4 України "Про судовий збір". Що ж до позовних заяв немайнового характеру, то до них відносяться вимоги, які не підлягають вартісній оцінці.

З урахуванням наведених правових положень та предмету позову, господарський суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вимога про звернення стягнення на предемет іпотеки шляхом визнання права власності відноситься до категорії майнових спорів, і позивач при зверненні до суду повинен був сплатити судовий збір за даною вимогою як за спір майнового характеру, тоді як позивачем згідно платіжного доручення № 3640 від 29.01.2016 сплачено судовий збір у розмірі 1 378,00 грн., тобто як за вимогу немайнового характеру.

Зазначене свідчить про не дотримання позивачем пункту 3 частини 1 ст. 57 ГПК України при поданні до суду позовної заяви, що відповідно до пункту 4 частини 1 ст. 63 ГПК України є безумовною підставою для поверення позовної заяви без розгляду.

Майновий позов (позовна заява майнового характеру) - це вимога про захист права або інтересу, об'єктом якої виступає благо, що підлягає грошовій оцінці. Тобто будь-який майновий спір має ціну, а категорію майнових спорів складають, зокрема, спори, пов'язані з підтвердженням прав на майно та грошові суми, на володіння майном і будь-які форми його використання на договірній чи позадоговірній основі. Під немайновим позовом слід розуміти вимогу про захист права або інтересу, об'єктом якої виступає благо, що не піддається грошовій оцінці.

Колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на заставлене майно носять майновий характер, оскільки предмет застави має вартісну оцінку, і у випадку позитивного рішення у справі про звернення стягнення на предмет іпотеки, позивач стане власником майна задовольнивши свої грошові вимоги.

Відповідно до пункту 4 частини 1 ст. 63 ГПК України, суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду, якщо не подано доказів сплати судового збору у встановлених порядку та розмірі.

З огляду на те, що позивачем при зверненні з позовом судовий збір сплачено виходячи зі спору немайнового характеру (платіжне доручення № 3640 від 29.01.2016 на суму 1378,00 грн), то місцевий господарський суд, з яким підставно погодився суд апеляційної інстанції, зважаючи на наведене обґрунтовано, на підставі пункту 4 частини 1 ст. 63 ГПК України повернув позивачу позовну заяву і додані до неї документи без розгляду.

Посилання позивача у касаційній скарзі на не застосування судами роз'яснень викладених у пункті 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" в силу приписів частини 1 ст. 11110 ГПК України не є підставою для скасування оскаржуваних судових актів.

Належних обґрунтувань, з посиланням на норми чинного законодавства, які б спростовували висновки господарських судів попередніх інстанцій, скаржником не наведено, у зв'язку з чим, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваних ухвали суду першої інстанції та постанови апеляційного господарського суду, при постановленні яких правильно застосовано норми процесуального права.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119-11111, 11113 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" залишити без задоволення.

Постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 28.03.2016 та ухвалу господарського суду Волинської області від 08.02.2016 у справі № 903/52/16 залишити без змін.

Головуючий, суддя І.М. Волік

Судді : А.М. Демидова

С.Р. Шевчук