ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

31.05.2016 Справа №917/2065/14

за позовом ОСОБА_1, АДРЕСА_1, 37600,

ОСОБА_2, вул. Малоліщанська, буд. 19/2, м. Миргород, Полтавська обл., 37600

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Пермус" (Ідентифікаційний код 39947744, 37600, Полтавська область, м. Миргород, вул. Гоголя, будинок, 84).

третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 реєстратор юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної служби Миргородського міськрайонного управління юстиції у Полтавській області, вул. Я.Усика, 15, м. Миргород, Полтавська обл., 37600

про визнання недійсним третього рішення загальних зборів Колективного підприємства "Мале підприємство "Мрія" () 08 серпня 2003 р., оформленого протоколом № 4, щодо затвердження Статуту і установчого договору у новій редакції

суддя Тимощенко О.М.

Представники сторін:

від позивачів: ОСОБА_4 дов. №191 від 18.02.2014 року; дов. №184 від 15.02.2014 року

від відповідача : ОСОБА_5, дов. б/н від 26.08.2015 року

від третьої особи: відсутні

За ініціативою суду судовий процес фіксувався за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

В судовому засіданні 31.05.2016 року суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення та повідомив дату складання повного рішення у відповідності до приписів ст. 85 ГПК України.

Обставини справи: у жовтні 2014 року до господарського суду Полтавської області звернулись ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із позовом до Колективного підприємства "Мале підприємство "Мрія" про визнання недійсним третього рішення загальних зборів Колективного підприємства "Мале підприємство "Мрія" () 08 серпня 2003 р., оформленого протоколом № 4, щодо затвердження Статуту і установчого договору у новій редакції.

Ухвалою суду від 09.10.2014 року (суддя Ківшик О.В.) порушено провадження у даній справі.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 27.11.2014 року (суддя Ківшик О.В.) зупинено провадження у даній справі до вирішення пов'язаною з нею справи № 917/1155/14.

Згідно розпорядження керівника апарату господарського суду Полтавської області № 59 від 01.04.2016 року було призначено повторний автоматичний розподіл справи № 917/2065/15 на підставі п. 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду в зв'язку з соціальною відпусткою судді Ківшик О.В. на строк, що призводить до порушення строків вирішення справи.

За результатами повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано на розгляд судді Тимощенко О.М. (протокол від 01.04.2016 року).

Суддею Тимощенко О.М. із Єдиного державного реєстру судових рішень з'ясовано, що постановою Вищого господарського суду України від 19.01.2016 року у справі № 917/1155/14 Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 22.10.2015 та рішення господарського суду Полтавської області від 10.06.2015 у справі № 917/1155/14 залишено без змін, а тому ухвалою від 12.04.2016 року було поновлено провадження у даній справі.

Ухвалою суду від 05.05.2016 року суд замінив відповідача ОСОБА_6 підприємство "Мале підприємство "Мрія" (вул. Гоголя, 84, м. Миргород, Полтавська область, 37600, ) на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю "Пермус" (Ідентифікаційний код 39947744, 37600, Полтавська область, м. Миргород, вул. Гоголя, будинок, 84).

В обґрунтування своїх вимог позивачі у позовній заяві вказують, що в травні 2014 року від представника, який ознайомлювався з реєстраційною справою КП „МП „Мрія" та з матеріалів судової справи № 917/471/14 господарського суду Полтавської області вони дізналися про те, що від їх імені було підписано протокол загальних зборів КП „МП Мрія" датований 08.08.2003р. яким ухвалено ряд управлінських рішень, надання повноважень деяким особам, тощо. За твердженням позивачів про задекларовані загальні збори 08.08.2003 року вони обізнані не були, запрошення на збори та повістка денна ініціатором зборів не розсилалась, кворуму для ухвалення рішень, які оформлено спірним протоколом навіть виходячи з його тексту - не було, реєстру учасників зборів теж не має.

На думку позивачів, за законом даний протокол і рішення ухвалені ним є недійсними, оскільки підписів присутніх на зборах під протоколом немає., довіреностей для голосування на цих загальних зборах Колективного підприємства „МП Мрія" позивачі підписантам протоколу не надавали. Крім того, у протоколі зазначено: присутніх (поіменно) - 28 чоловік, відсутніх (поіменно) - 22 чоловіки. З урахуванням того, що в той момент учасників підприємства, згідно протоколу зборів засновників від 01.09.2000р. загалом було 49 осіб, то 28 присутніх ніяк не могли бути більшістю, або 2/3 від загальної кількості учасників для легітимності ухвалених рішень.

Таким чином, з посиланням на ч.2 ст. 13, 19, 55 Конституції України, ст. 113 ЦК УРСР (1963р.), ст. 14 ЗУ «Пpo власність", ст.80-100, 368-370 ЦК України позивачі просять суд задовольнити їх вимоги та визнати недійсним третє рішення загальних зборів Колективного підприємства "Мале підприємство "Мрія" () 08 серпня 2003 р., оформленого протоколом № 4, щодо затвердження Статуту і установчого договору у новій редакції.

05.05.2016 року від позивачів до суду надійшло клопотання, в якому позивачі просять суд зупинити розгляд справи до прийняття рішення господарським судом Полтавської області у справі №917/2171/15 та набрання вказаним рішенням законної сили. До клопотання додано копію ухвали суду по справі №917/2171/15.

Згідно з ч. 1 ст. 79 ГПК України господарський суд зупиняє провадження у справі у разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом, про що виносить ухвалу.

Зазначена норма визначає сукупність обставин, за наявністю яких суддя зобов'язаний зупинити провадження у справі. За змістом вказаної норми для вирішення питання про зупинення провадження у справі суд у кожному конкретному випадку з'ясовує як пов'язана справа, яка розглядається господарським судом, зі справою, що розглядається іншим судом і чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Наявність одночасно двох цих обставин є необхідною процесуальною підставою для застосування ч. 1 ст. 79 ГПК України.

У п. 3.16 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз'яснено, що господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом. При цьому пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (частини 3 і 4 ст. 35 ГПК України).

Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Метою зупинення провадження у справі до розгляду пов'язаної з нею справи є виявлення обставин, підстав, фактів тощо, що не можуть бути з'ясовані та встановлені у даному процесі, проте які мають значення для справи, провадження у якій зупинено.

Для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному випадку повинен з'ясовувати, як пов'язана справа, яка розглядається даним судом, зі справою, що розглядається іншим судом, а також чим обумовлюється неможливість розгляду даної справи.

Суд відмовляє у задоволенні даного клопотання, оскільки розгляд справи про визнання недійсним статуту не унеможливлює вирішення спору про визнання недійсним рішення загальних зборів, на яких було затверджено оспорювану редакцію статуту. Навпаки, розгляд справи про визнання недійсними рішення зборів, на яких прийнято рішення про затвердження оспорювану редакції статуту, має передувати вирішенню справи про визнання такої редакції статуту недійсним.

В судових засіданнях представник позивачів підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити з урахуванням додаткових пояснень ( арк. справи 101-102, том 2).

Відповідач у своїх запереченнях ( арк. справи 243-250, том 1, 1-6, том 2) проти позову заперечує, подав заяви про застосування позовної давності (арк. справи 188-191, том 1, арк. справи 243-250, том 1, 1-6, том 2) .

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, дослідивши та оцінивши подані докази, суд встановив:

Матеріали справи свідчать, що на зборах засновників малого підприємства "Мрія", які відбулися 01.09.2000 року, були прийняті рішення про створення малого підприємства "Мрія", затвердження засновницьких документів МП "Мрія", затвердження розміру статутного фонду, які оформлені протоколом № 1 від 01.09.2000 року ( арк. справи 27, том 1). З протоколу № 1 вбачається, що на зборах 01.09.2000 року були присутні 49 осіб.

Судом встановлено, що 08.08.2003 року відбулися загальні збори учасників МП "Мрія" з порядком денним:

1. Про вихід зі складу засновників.

2. Про виключення зі складу засновників підприємства 24 учасників.

3. Обговорення та затвердження статут і установчого договору в новій редакції.

З п.3 порядку денного було прийнято рішення про затвердження статуту та установчого договору в новій редакції.

Рішення, прийняті на зборах 08.08.2003 року, оформлені протоколом № 4 ( арк. справи 28, том 1). В протоколі № 4 та додатку до нього - списку присутніх на зборах 08.08.2003 року (арк. справи 29, том 1) вказано, що на зборах були присутні 28 осіб, відсутні 22 особи, головою зборів була ОСОБА_7, секретарем зборів ОСОБА_8. При цьому позивачі - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вказані як присутні на зборах.

Позивачами ставляться вимоги про визнання недійсним третього рішення загальних зборів Колективного підприємства "Мале підприємство "Мрія" () 08 серпня 2003 р., оформленого протоколом № 4, щодо затвердження Статуту і установчого договору у новій редакції.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Згідно із положеннями статті 98 Цивільного кодексу України рішення загальних зборів може бути оскаржене учасником товариства до суду.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у пункті 18 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2008 № 13 "Про практику розгляду судами корпоративних спорів", безумовною підставою для визнання недійсними рішень загальних зборів у зв'язку з прямою вказівкою закону є:

- прийняття загальними зборами рішення за відсутності кворуму для проведення загальних зборів чи прийняття рішення (статті 41, 42, 59, 60 Закону про господарські товариства);

- прийняття загальними зборами рішень з питань, не включених до порядку денного загальних зборів товариства (частина четверта статті 43 Закону про господарські товариства);

- прийняття загальними зборами рішення про зміну статутного капіталу товариства, якщо не дотримано процедури надання акціонерам (учасникам) відповідної інформації (статті 40, 45 Закону про господарські товариства).

Відповідно до п.п. 2.12, 2.13, 2.14 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин» від 25 лютого 2016 року N 4, рішення загальних зборів учасників (акціонерів, членів) та інших органів юридичної особи є актами ненормативного характеру (індивідуальними актами), тобто офіційними письмовими документами, що породжують певні правові наслідки, які спрямовані на регулювання господарських відносин і мають обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин. У зв'язку з цим підставами для визнання недійсними рішень загальних зборів учасників (акціонерів, членів) юридичної особи можуть бути:

- невідповідність рішень загальних зборів нормам законодавства;

- порушення вимог закону та/або установчих документів під час скликання та проведення загальних зборів;

- позбавлення учасника (акціонера, члена) юридичної особи можливості взяти участь у загальних зборах.

Під час розгляду відповідних справ господарські суди мають враховувати, що не всі порушення законодавства, допущені під час скликання та проведення загальних зборів юридичної особи, є підставами для визнання недійсними прийнятих ними рішень. Безумовною підставою для визнання недійсними рішень загальних зборів у зв'язку з порушенням прямих вказівок закону є:

- прийняття загальними зборами рішення за відсутності кворуму для проведення загальних зборів чи прийняття рішення або у разі неможливості встановлення наявності кворуму (статті 59 та 60 Закону України "Про господарські товариства", статті 41 та 42 Закону України "Про акціонерні товариства", стаття 15 Закону України "Про кооперацію");

- прийняття загальними зборами рішень з питань, не включених до порядку денного загальних зборів товариства (частина шоста статті 42 Закону України "Про акціонерні товариства");

- прийняття загальними зборами рішень з питань, не включених до порядку денного, на розгляд яких не було отримано згоди усіх присутніх на загальних зборах (частина п'ята статті 61 Закону України "Про господарські товариства");

- відсутність протоколу загальних зборів ТОВ (частина шоста статті 60 Закону України "Про господарські товариства");

- відсутність протоколу загальних зборів АТ, підписаного головою і секретарем зборів (стаття 46 Закону України "Про акціонерні товариства").

Під час вирішення питання про недійсність рішень загальних зборів у зв'язку з іншими порушеннями, допущеними під час їх скликання та проведення, господарський суд повинен оцінити, як ці порушення вплинули на прийняття загальними зборами відповідного рішення.

Рішення загальних зборів юридичної особи можуть бути визнані недійсними в судовому порядку в разі недотримання процедури їх скликання, встановленої статтею 61 Закону України "Про господарські товариства", статтею 35 Закону України "Про акціонерні товариства", статтею 15 Закону України "Про кооперацію".

Права учасника (акціонера, члена) юридичної особи можуть бути визнані порушеними внаслідок недотримання вимог закону про скликання і проведення загальних зборів, якщо він не зміг взяти участь у загальних зборах, належним чином підготуватися до розгляду питань порядку денного, зареєструватися для участі у загальних зборах тощо.

Отже, для визнання недійсним рішення загальних зборів товариства необхідно встановити факт порушення цим рішенням прав та законних інтересів учасника (акціонера) товариства. Якщо за результатами розгляду справи факт такого порушення не встановлено, господарський суд не має підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини третьої ст. 129 Конституції України та ст. 33, ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначають про проведення оспорюваних зборів за відсутності кворуму та неповідомлення позивачів про їх проведення.

Так, відповідно до ст. 98 Цивільного кодексу України, загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що передані загальними зборами до компетенції виконавчого органу. Рішення загальних зборів приймаються простою більшістю від числа присутніх учасників, якщо інше не встановлено установчими документами або законом. Рішення про внесення змін до статуту товариства, відчуження майна товариства на суму, що становить п'ятдесят і більше відсотків майна товариства, та про ліквідацію товариства приймаються більшістю не менш як у 3/4 голосів, якщо інше не встановлено законом. Рішення загальних зборів може бути оскаржене учасником товариства до суду.

Положеннями ст. 58 Закону України «Про господарські товариства» передбачено, що вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори учасників. Вони складаються з учасників товариства або призначених ними представників. Учасники мають кількість голосів, пропорційну розміру їх часток у статутному капіталі.

Відповідно до ст. 59 Закону України «Про господарські товариства» до компетенції зборів товариства з обмеженою відповідальністю, в тому числі, належать: внесення змін до статуту товариства, у тому числі зміна розміру його статутного капіталу; утворення і відкликання виконавчого та інших органів товариства; виключення учасника з товариства тощо.

Як вже зазначалось вище, безумовною підставою для визнання недійсними рішень загальних зборів у зв'язку з порушенням прямих вказівок закону є, зокрема, прийняття загальними зборами рішення за відсутності кворуму для проведення загальних зборів чи прийняття рішення або у разі неможливості встановлення наявності кворуму (статті 59 та 60 Закону України "Про господарські товариства".

Відповідачем не подано, а матеріали справи не містять доказів наявності кворуму під час проведення спірних зборів 08.08.2003 року. Твердження відповідача про те, що станом на 08.08.2003 року 40 учасників МП МРІЯ продали свої частки ОСОБА_9, нотаріально посвідчені, підтвердження чого знаходяться в реєстраційній справі МП МРІЯ, а тому в протоколі вірно зазначена кількість присутніх працівників підприємства, але право голосу мали лише 9 осіб, доказами не підтверджені.

Отже, відповідачем не подано суду доказів дотримання вимог закону щодо кворуму при проведенні спірних загальних зборів.

Факт відсутності кворуму при проведенні зборів 08.08.2003 року також встановлено судовими рішеннями у справі № 917/61/15 за позовом ОСОБА_10 до Товариства з обмеженою відповідальністю "ПАЖЖ" ( ), Полтавська область,37600, м. Миргород, вул. Гоголя, 84, яке перетворене (правонаступник) з Колективного підприємства "Мале підприємство "Мрія", про визнання недійсним третього рішення загальних зборів КП "МП "Мрія" ( ) 08 серпня 2003 року, оформлене протоколом № 4 щодо затвердження Статуту і установчого договору в новій редакції; за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 1) ОСОБА_3 реєстратор юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної служби Миргородського міськрайонного управління юстиції у Полтавській області (вул. Я.Усика, 15, м. Миргород, Полтавська обл., 37600); 2) ОСОБА_8 ( АДРЕСА_2, 37600); 3) ОСОБА_11 ( 37672, Миргородський район, с. Єрки, вул. Берегова,23); 4) ОСОБА_5 ( м. Миргород, вул. Воскресінська,38,37600); 5) ОСОБА_12 ( АДРЕСА_3, 37600); 6) ОСОБА_13 (м. Миргород, вул. Гоголя,104, кв. 3,37600); 7) ОСОБА_14 (АДРЕСА_4, 37600); 8) ОСОБА_15 (вул. Малоліщанська, 19/2, Миргород, Полтавська область,37600); 9) ОСОБА_16 (37600, АДРЕСА_5);10) ОСОБА_17 ( 37600, АДРЕСА_6).

При цьому позивачі у даній справі були залучені до участі у справі № 917/61/15 в якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Відповідно до положень ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує встановлена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Оскільки в силу частини 3 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду, суд приймає до уваги рішення господарських судів у справі №917/61/15 та встановлені у них факти, при цьому ці факти не можуть ставитися судом під сумнів.

В рамках даної справи відповідачем не спростовано факту відсутності кворуму при проведенні зборів 08.08.2003 року.

Таким чином, суду не подано доказів наявності кворуму на зборах 08.08.2003 року, однак позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивачами пропущено строк позовної давності для звернення до суду.

Положеннями статей 71, 75 Цивільного кодексу УРСР загальний строк позовної давності було встановлено в три роки. Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Оспорюване рішення загальних зборів учасників МП "Мрія", оформлене протоколом № 4, було прийнято 08.08.2003 року, тобто до 1 січня 2004 року - дня набрання чинності ЦК України.

За змістом пункту 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред'явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 1 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені Цивільним кодексом Української РСР 1963 року.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 Цивільного кодексу України).

Визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Початок перебігу позовної давності визначається відповідно до правил статті 261 ЦК України.

За загальним правилом частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

У п. 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.13 р. Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішення господарських спорів зазначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Суд враховує, що згідно з п. 5 ч. 1 ст. 116 Цивільного кодексу України учасники господарського товариства мають право у порядку, встановленому установчим документом товариства та законом, одержувати інформацію про діяльність товариства.

Пунктом "г" ч. 1 ст. 10 Закону України Про господарські товариства передбачено, що учасники товариства мають право одержувати інформацію про діяльність товариства. На вимогу учасника товариство зобов'язане надавати йому для ознайомлення річні баланси, звіти товариства про його діяльність, протоколи зборів.

Крім того, згідно п. 1 статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" від 15.05.2003 року ( в редакції на час набрання чинності) Закону) державна реєстрація юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців - засвідчення факту створення або припинення юридичної особи, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, а також вчинення інших реєстраційних дій, які передбачені цим Законом, шляхом внесення відповідних записів до Єдиного державного реєстру. Закон України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" набрав чинності з 01.07.2004 року набрав чинності (п. 1 перехідних положень Закону).

Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру ( п. 1ст. 16 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців»).

Якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін ( п. 1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців»).

Посилання позивачів, що Єдиний державний реєстр став доступний лише після червня 2013 року, оскільки вільний доступ до ЄДР був введений наказом Мін'юсту України 27.06.2013 року №1283/5, до уваги не приймаються, виходячи з наступного.

Згідно п.1,2,3 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» ( в редакції станом час набрання чинності, тобто на 01.07.2004 року) державний реєстратор після внесення до Єдиного державного реєстру запису про проведення державної реєстрації юридичної особи або фізичної особи - підприємця зобов'язаний сформувати реєстраційну справу. Реєстраційна справа має реєстраційний номер, який присвоюється при внесенні запису про проведення державної реєстрації до Єдиного державного реєстру. У реєстраційній справі юридичної особи зберігаються:

- документи, що подаються для проведення державної реєстрації юридичної особи, зокрема один екземпляр оригіналів установчих документів;

- документи, що подаються для проведення державної реєстрації змін до установчих документів, зокрема один екземпляр оригіналів змін до установчих документів та/або один екземпляр установчих документів у новій редакції;

- документи, що подаються для внесення до Єдиного державного реєстру відомостей про відокремлені підрозділи юридичної особи;

- документи, що подаються для заміни свідоцтва про державну реєстрацію;

- документи, що подаються для внесення до Єдиного державного реєстру запису про рішення засновників (учасників) або уповноваженого ними органу щодо припинення юридичної особи;

- документи, що подаються для проведення державної реєстрації припинення юридичної особи;

- судові рішення щодо скасування державної реєстрації змін до установчих документів юридичної особи;

- документи, що подаються для внесення до Єдиного державного реєстру судового рішення щодо відміни державної реєстрації припинення юридичної особи;

- копії повідомлень, зокрема про відмову у проведенні державної реєстрації змін до установчих документів;

- документи про зміну місцезнаходження реєстраційної справи;

- копії виписок з Єдиного державного реєстру;

- судові рішення, що стали підставою для внесення до Єдиного державного реєстру запису щодо припинення юридичної особи;

- заяви, запити про доступ до документів з реєстраційної справи;

- постанови про виїмку документів з реєстраційної справи, примірники протоколів виїмки та копії описів документів, які вилучені;

- судові рішення про витребування документів з реєстраційної справи, супровідні листи або документи, якими суд уповноважив осіб на їх одержання, копії описів документів, які вилучені.

Згідно п. 6 цієї ж статті право доступу до документів, які знаходяться у відповідній реєстраційній справі,мають засновники (учасники) юридичної особи, фізична особа - підприємець, а також уповноважені ними особи на підставі письмової заяви та працівники контролюючих і правоохоронних органів на підставі відповідного письмового запиту, якщо такий запит подається у зв'язку із здійсненням ними повноважень, що визначені законом.

З урахуванням наведеного, позивачі мали право та не позбавлені були можливості звернутися до КП МП "Мрія" щодо отримання інформації, вказаної у ст. 10 Закону України Про господарські товариства, в т.ч. і протоколів зборів, а також вільно знайомитись із матеріалами реєстраційної справи КП МП "Мрія" як учасники .

Позивачами не наведено поважних причин звернення до суду з даним позовом через майже 11 років.

Про застосування строків позовної давності до вимог про визнання недійсними рішень загальних зборів зазначено і у Постанові Верховного Суду України від 04.02.2015 року у справі № 902/1699/13. Постанова розміщена у Єдиному державному реєстрі судових рішень за № 42708922 та враховується судом при вирішенні даного спору в силу приписів ст. 111-28 ГПК України.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11.09.1997, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі Відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Отже, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог з огляду на пропуск позивачами строку позовної давності , про застосування якої відповідачем зроблено відповідну заяву.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Так, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб'єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення, невизнання або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм суб'єктивним правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Згідно п. 6 ст. 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства, зокрема є справедливість, добросовісність та розумність.

За приписами статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Обраний позивачами спосіб захисту порушених прав повинен забезпечувати їх реальний захист.

Проте, обраний позивачами спосіб захисту порушених прав не забезпечить їх реального захисту, оскільки позивачами не обґрунтовано яким саме чином буде відновлено їх порушене право з огляду на припинення юридичної особи КП МП «Мрія».

Таким чином, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в зв'язку з пропуском позивачами строку позовної давності, про застосування якого відповідачем зроблено відповідну заяву.

На підставі матеріалів справи та керуючись ст.ст. 33,43,49,82-85 ГПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позовних вимог відмовити.

Повне рішення складено 03.06.2016 року

Суддя Тимощенко О.М.

Примітка : Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, а у разі, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, воно набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу. Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня прийняття рішення, а у разі якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення - з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційною інстанцією