КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" травня 2016 р. Справа№ 911/1154/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Лобаня О.І.

суддів: Федорчука Р.В.

Майданевича А.Г.

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 25.05.2016 року,

розглянувши апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Одеський коровай» на рішення господарського суду Київської області від 14.03.2016 року

у справі № 911/1154/15 (суддя - Шевчук Н.Г.)

за позовом публічного акціонерного товариства «Сбербанк»

до 1) публічного акціонерного товариства «Одеський коровай»,

2) публічного акціонерного товариства «Кримхліб»,

3) публічного акціонерного товариства «Сімферопольський комбінат

хлібопродуктів»

про визнання договорів недійсними

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Дочірній банк Сбербанку Росії», який у період розгляду справи судом змінив найменування на публічне акціонерне товариство «Сбербанк» (далі - ПАТ «Сбербанк», банк, позивач) 20.03.2015 року звернулось до господарського суду Київської області з позовом до публічного акціонерного товариства «Одеський коровай» (далі - ПАТ «Одеський коровай», відповідач 1), публічного акціонерного товариства «Кримхліб» (далі - ПАТ «Кримхліб», відповідач 2) та публічного акціонерного товариства «Сімферопольський комбінат хлібопродуктів» (далі - ПАТ «Сімферопольський комбінат хлібопродуктів», відповідач 3) про:

- визнання недійсною додаткової угоди №14 переведення боргу до договору про відкриття кредитної лінії №17-В/10 від 24.06.2010 року, укладеної 27.02.2014 року між ПАТ «Одеський коровай» та ПАТ «Сімферопольський комбінат хлібопродуктів»;

- визнання недійсною додаткової угоди №16 переведення боргу до договору про відкриття кредитної лінії №18-В/10 від 24.06.2010 року, укладеної 27.02.2014 року між ПАТ «Одеський коровай» та ПАТ «Кримхліб».

В обґрунтування позову, банк посилається на те, що зазначені угоди ним, як стороною цих угод, не були підписані, не були з ним погоджені, що суперечить вимогам статті 520 Цивільного кодексу України, а тому вони мають бути відповідно до частин першої та третьої статті 215, частин першої та п'ятої статті 203 Цивільного кодексу України визнані недійсними.

У свою чергу, ПАТ «Одеський коровай» проти позову заперечує, вважає, що угоди укладені у відповідності з вимогами діючого законодавства за мовчазної згоди позивача.

Так, рішенням господарського суду Київської області від 04.06.2015 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 05.08.2015 року, позовні вимоги задоволено. Постановою Вищого господарського суду України від 12.10.2015 року зазначені судові рішення скасовані, справа направлена на новий розгляд до господарського суду першої інстанції. При цьому суд касаційної інстанції вказав на неповне встановлення судами першої та апеляційної інстанцій обставин справи щодо факту вчинення оспорюваних правочинів та передчасності висновків щодо їх недійсності.

При новому розгляді справи, рішенням господарського суду Київської області від 14.03.2016 року по справі № 911/1154/15 в задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства «Сбербанк» - відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції від 14.03.2016 року, ПАТ «Одеський коровай» звернулося до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Київської області від 14.03.2016 року по справі № 911/1154/15 скасувати. В обґрунтування апеляційної скарги скаржник, посилається на неповне з'ясування обставин судом першої інстанції, що мають значення для вирішення справи та порушення останнім норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.04.2016 року апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ «Сбербанк» вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та безпідставною, а рішення суду першої інстанції законним та таким, що прийняте у відповідності до норм матеріального та процесуального права.

У судових засіданнях 18.05.2016 року та 25.05.2016 року представники ПАТ «Одеський коровай» надали суду свої пояснення по справі в яких підтримали подану апеляційну скаргу на підставі доводів зазначених у ній та просили суд апеляційної інстанції скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення суду яким відмовити у задоволенні позову з урахуванням того, що спірні додаткові угоди є укладені, а не як зазначив суд першої інстанції, що угода №14 та угода №16 не були вчинені, а тому вони не можуть бути визнані недійсними.

Представники ПАТ «Сбербанк» у судових засіданнях 18.05.2016 року та 25.05.2016 року також надали суду свої пояснення по справі в яких, заперечили проти задоволення апеляційної скарги на підставі доводів зазначених у відзиві на скаргу та просили апеляційний господарський суд залишити без змін оскаржуване рішення місцевого господарського суду від 14.03.2016 року, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представники ПАТ «Кримхліб» та ПАТ «Сімферопольський комбінат хлібопродуктів» у судові засідання суду апеляційної інстанції 18.05.2016 року та 25.05.2016 року не з'явилися. Про час та місце розгляду справи представники відповідачів повідомлялися належним чином. Про причини неявки суд не повідомили.

Враховуючи викладене, заслухавши думку представників сторін, що з'явилися у судове засідання, колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ст. 75 ГПК України вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, оскільки ПАТ «Кримхліб» та ПАТ «Сімферопольський комбінат хлібопродуктів» про дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, участь представників сторін що не з'явились, у судовому засіданні 25.05.2016 року, судом обов'язковою не визнавалась, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. В матеріалах справи міститься достатньо доказів для прийняття рішення по справі.

Також, колегія суддів апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що у відповідності до ч.2 ст. 102 ГПК України суд апеляційної інстанції обмежений строком розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду, а продовження зазначеного строку розгляду справи у відповідності до ч. 3 ст. 69 ГПК України без клопотання сторони по справі, не передбачено ГПК України.

Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Дослідивши наявні в справі матеріали, розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, що з'явились в судове засідання, Київським апеляційним господарським судом встановлено наступне.

24.06.2010 року між ПАТ «Сбербанк» (в минулому ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії») (банк) та ПАТ «Одеський коровай» (в минулому ВАТ «Одеський коровай») (позичальник) були укладені договори про відкриття кредитної лінії №17-В/10 і №18-В/10 (далі - договори №17-В/10 і №18-В/10), за умовами яких банк відкриває позичальнику невідновлювальну кредитну лінію з лімітом, відповідно, у 327908186,00 російських рублів та 20551153,05 російських рублів (надалі - рос. рублів).

Пунктами 11.7 договорів №17-В/10 і №18-В/10 передбачено, що договір може бути змінений (крім випадків, передбачених цим договором та/або чинним законодавством України) тільки за взаємною згодою банку і позичальника за умови, що такі зміни викладені в письмовій формі. Відповідно до цього порядку банком та позичальником було укладено ряд додаткових угод до зазначених кредитних договорів.

На виконання взятих на себе договірних зобов'язань позивачем видано ПАТ «Одеський коровай» 343344843,00 рос. рублів за договором №17-В/10 та 48974124,90 грн. за договором №18-В/10, що підтверджується копіями меморіальних ордерів №8766107 від 13.08.2010 року та №21673956 від 03.10.2010 року.

З матеріалів справи також вбачається, що 27.02.2014 року ПАТ «Одеський коровай» (первісний боржник) і ПАТ «Сімферопольський комбінат хлібопродуктів» (новий боржник) підписали трьохсторонню додаткову угоду №14 переведення боргу до договору №17-В/10 (далі - угода №14), а також 27.02.2014 року ПАТ «Одеський коровай» (первісний боржник) та ПАТ «Кримхліб» (новий боржник) підписали трьохсторонню додаткову угоду №16 переведення боргу до договору №18-В/10 (далі - угода №16) та направили вказані угоди для їх підписання третій стороні - кредитору ПАТ «Сбербанк».

За умовами проектів вказаних угод №14 і №16, первісний боржник переводить на нових боржників, а нові боржники приймають до виконання зобов'язання, відповідно, за договорами №17-В/10 і №18-В/10 з урахуванням вже укладених додатків та додаткових угод до них, а саме: зобов'язання з повернення кредиту, зі сплати нарахованих процентів за користування кредитом, комісій та/або інших можливих платежів, а також всіх зобов'язань, що передбачені договорами №17-В/10 і №18-В/10.

Крім того, за угодами №14 і №16 сторони підтверджують, що відповідно до первинних бухгалтерських документів суми невиконаного (непогашеного) зобов'язання зі сплати суми виданих кредитів первісного боржника за договором №17-В/10 і №18-В/10 станом на день укладення угод складають, відповідно, 226648682,00 рос. рублів і 46035672,90 грн.

З дати підписання угод №14 і №16 зобов'язання первісного боржника, що виникли на підставі договорів №17-В/10 і №18-В/10 перед кредитором в сумі, відповідно, 226648682,00 рос. рублів і 46035672,90 грн., вважаються припиненими у зв'язку із укладенням між первісним боржником, новим боржником та кредитором цих додаткових угод про переведення боргу.

Пунктами 9.1 проектів угод №14 і №16 передбачено, що угода вважається укладеною і набирає чинності з моменту її підписання сторонами та скріплення печатками. В разі, якщо одна із сторін не підписує означену угоду, вона направляється такій стороні для її додаткового вивчення та надання своїх пропозицій і заперечень. В разі неповернення направленого екземпляру додаткової угоди в термін 7 календарних днів та неотримання пропозицій чи заперечень, остання вважається укладеною в запропонованій редакції, після спливу строку, наданого для її відповіді.

Як зазначив позивач, угода №14 та угода №16 укладені в порушення вимог статті 520 Цивільного кодексу України без отримання згоди позивача як кредитора за договорами №17-В/10 і №18-В/10, а тому ПАТ «Сбербанк» вважає, що спірні додаткові угоди підлягають визнанню недійсними.

У свою чергу ПАТ «Одеський коровай» проти позовних вимог заперечило, посилаючись на обставини надання позивачем мовчазної згоди на укладення спірних угод у розумінні частини другої статті 642 Цивільного кодексу України з огляду на відсутність надіслання ним обґрунтованих заперечень проти укладення угод №14 і №16 протягом семи днів з моменту отримання надісланих йому проектів вказаних угод. Так, відповідач-1 зазначив, що 27 лютого 2014 року ПАТ «Одеський коровай» надіслало ПАТ «Сбербанк» лист б/н, відповідно до якого у зв'язку з укладенням між відповідачами 27.02.2014 року угод №14 і №16 позивачу надсилаються зазначені угоди для ознайомлення та надання своїх заперечень або протоколу розбіжностей протягом 7 днів з моменту отримання оферти, а також повідомлено, що у разі неотримання від позивача відповіді зазначені правочини будуть вважатись погодженими та укладеними між трьома сторонами в запропонованій та направленій йому редакції. Оскільки, позивач не заперечив проти укладених угод то на думку відповідача -1, позивач у відповідності до ст. 642 ЦК України прийняв пропозицію.

Як зазначалось вище, рішенням господарського суду Київської області від 14.03.2016 року по справі № 911/1154/15 в задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства «Сбербанк» - відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позову місцевий господарський суд виходив з того, що оскільки в матеріалах справи відсутні належні докази отримання банком пропозиції на укладення зазначених угод, та в матеріалах справи відсутня письмова згода банку шляхом підписання та скріплення печаткою даних угод, угода №14 і угода №16 банком не підписані, то такі угоди на переконання суду не були вчинені, а тому й не можуть бути визнані недійсними.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні даного позову, виходячи з наступного.

Як вірно вказав суд першої інстанції, у відповідності до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зокрема, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною першою статті 510 цього Кодексу сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. Одним з видів заміни особи у зобов'язанні є переведення боргу, наслідком якого є вибуття первісного боржника із зобов'язання і вступ у зобов'язання нового боржника, коли відбувається заміна суб'єктного складу зобов'язання із збереженням первісного змісту такого зобов'язання.

У силу статті 520 Цивільного кодексу України боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

При цьому згідно зі статтею 521 Цивільного кодексу України форма правочину щодо заміни боржника у зобов'язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу, тобто, вчиняється у такій самій формі, що і правочин, борг за яким передається новому боржнику.

Згідно з частиною третьою статті 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини першої зазначеної статті підставою недійсності правочину є недодержання вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, саме в момент вчинення правочину стороною (сторонами). Тобто, не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено).

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Частиною четвертою цієї статті визначено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно статті 205 цього Кодексу правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Усно відповідно до положень статті 206 Цивільного кодексу України можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Юридичній особі, що сплатила за товари та послуги на підставі усного правочину з другою стороною, видається документ, що підтверджує підставу сплати та суму одержаних грошових коштів. Правочини на виконання договору, укладеного в письмовій формі, можуть за домовленістю сторін вчинятися усно, якщо це не суперечить договору або закону.

Статтею 207 Цивільного кодексу України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Обов'язковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін.

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Статтею 208 цього Кодексу встановлено, що у письмовій формі належить вчиняти:

1) правочини між юридичними особами;

2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу;

3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу;

4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Частиною другою статті 180 Господарського кодексу України визначено, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбаченому законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов.

Зокрема, як вірно зазначив суд першої інстанції з посиланням на пункт 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 року «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. Водночас господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, угода №14 та угода №16 за своїм змістом передбачають встановлення, зміну та припинення цивільних прав та обов'язків для ПАТ «Одеський коровай», банку та, відповідно, ПАТ «Сімферопольський комбінат хлібопродуктів» (угода №14) і ПАТ «Кримхліб» (угода №16). Тобто, вказані угоди є багатосторонніми (трьохсторонніми) правочинами, які, однак, підписані лише двома сторонами. Зазначене також було встановлено й Вищим господарським судом України у постанові від 12.10.2015 року у даній справі. Так, суд касаційної інстанції скасовуючи судові рішення та направляючи дану справу на новий розгляд вказав, що при новому розгляді справи необхідно встановити обставини отримання акцепту ПАТ «Сбербанк» на укладення спірних угод.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та перевірено судом апеляційної інстанції, в матеріалах справи відсутні належні докази отримання банком пропозиції (оферти) на укладення зазначених угод, та в матеріалах справи відсутня письмова згода банку (акцепт) на укладання таких угод.

Колегія суддів апеляційного господарського суду критично відноситься до наданих ПАТ «Одеський коровай» копій повідомлення про вручення поштового відправлення та опису вкладень до цінного листа, що містяться в матеріалах справи (том 2 а.с. 117). По-перше, на повідомленні про вручення поштового відправлення відсутнє прізвище та сам підпис особи, що отримала вказану кореспонденцію. Тобто перевірити хто саме отримав поштове відправлення чи то працівники банку чи інші особи можливості не має. По-друге, на описі вкладенні до цінного листа відсутній номер поштового відправлення по якому можливо б було прослідкувати поштове відправлення. Крім того, як вбачається з вказаного повідомлення про вручення, поштове відправлення не містить відомостей про ціну листа (тобто направлено простим листом а не цінним), що виключає можливість його направлення з описом вкладення. По-третє, скаржником, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не було надано касового чека (фіскальний чек), що підтверджував би здійснення поштовим відділенням поштового відправлення.

Отже, висновки суду першої інстанції про відсутність у матеріалах справи належних доказів отримання банком пропозиції (оферти) на укладення зазначених угод є обґрунтованими та правомірними.

Щодо доказів отримання акцепту на укладення зазначених угод, судова колегія зазначає наступне.

Посилання скаржника на ті обставини, що форма спірних правочинів була дотримана, оскільки вони фактично були укладені у письмовій формі, судова колегія вважає необґрунтованим з огляду на відсутність прояву волі всіх учасників таких тристоронніх правочинів, а саме кредитором, що у відповідності до ст. 513 ЦК України є обов'язкова, тобто укладена у письмовій формі з підписами усіх сторін договору. Колегія суддів звертає увагу на те, що виявлення волі кредитора повинна проявлятися у стверджувальній формі або у позитивній, або у негативній. Судова колегія вважає, що не може вважатися повною та безумовною відповідь юридичної особи щодо переведення боргу у значних розмірах за відсутності будь-яких дій з її боку та за відсутності погодження у будь-якій формі лише за наявності «мовчазної згоди», передбаченими самими ж спірними угодами.

Щодо доводів скаржника, що ПАТ «Сбербанк» визнав та підтвердив факт укладення правочинів через конклюдентні дії, а саме шляхом подачі позову у даній справі, судова колегія зазначає наступне.

Виходячи із загальноприйнятої практики застосування термінів у юриспруденції можна дати визначення конклюдентних дій особи як таких, що виявляють її волю встановити правовідношення, проте не у формі усного чи письмового волевиявлення, а своєю поведінкою, щодо якої можна зробити певний висновок про конкретний намір. Разом з тим, у конкретних спірних правовідносинах законом не передбачено прямо чи опосередковано переведення боргу шляхом виявлення мовчазної згоди кредитора. Таким чином, підтвердження факту надання згоди кредитора на переведення боргу шляхом подання позовної заяви про визнання угод про переведення боргу недійсними на переконання колегія суддів свідчить про протилежне, а саме про те, що банк з такими угодами не погоджується.

Таким чином, враховуючи зазначене вище, судова колегія апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції, про відсутність доказів отримання акцепту на укладення зазначених угод ПАТ «Сбербанк».

Як вірно вказав суд першої інстанції така згода банку повинна бути виражена у письмовій формі шляхом підписання та скріплення печаткою. Натомість, як встановлено судом, угода №14 та угода №16 банком не підписані. Таким чином, місцевий господарський суд дійшов до вірного висновку, що угода №14 і угода №16 не були вчинені, а тому вони не можуть бути визнані недійсними.

З урахування зазначеного судова колегія апеляційного господарського суду вважає правомірними висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 року «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, судом не встановлено наявність обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним, судова колегія вважає, що місцевим господарським судом було правомірно відмовлено у задоволенні даного позову.

Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі ПАТ «Одеський коровай», на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Київської області від 14.03.2016 року, прийняте після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв'язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.

Відповідно до ст. 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення; 3) скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без розгляду повністю або частково; 4) змінити рішення.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги ПАТ «Одеський коровай», слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду Київської області від 14.03.2016 року залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Одеський коровай» на рішення господарського суду Київської області від 14.03.2016 року у справі № 911/1154/15 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Київської області від 14.03.2016 року у справі № 911/1154/15 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 911/1154/15 повернути до господарського суду Київської області.

Головуючий суддя О.І. Лобань

Судді Р.В. Федорчук

А.Г. Майданевич

Дата підписання 30.05.2016 року