РІШЕННЯ

02.06.2016Справа №910/9189/16

Господарський суд міста Києва у складі судді Курдельчука І.Д., за участю секретаря судового засідання Нечай О.Н., розглянув у відкритому судовому засіданні

справу № 910/9189/16

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Терра Капітал», м. Київ,

до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», м. Київ,

про визнання договору частково недійсним,

за участю представників:

позивача - Попов Д.В. (довіреність від 15.02.2016 № б/н);

відповідача - Аргат Т.В. (довіреність від 19.11.2015 № 19/3-02/153).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Терра Капітал» (далі - Товариство) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - Банк) про визнання недійсним пункту 1.2 іпотечного договору від 01.07.2010 № 368/31/6 в редакції договору про внесення змін від 13.09.2010 № 1 (далі - Договір) в частині визначення предметом іпотеки всіх об'єктів, які належать/будуть належати на праві власності іпотекодавцю та розташовані/будуть розташовані на вищевказаній земельній ділянці, переміщення яких (об'єктів) є неможливим без знищення та/або зміни цільового призначення, у тому числі об'єкта будівництва, що будується/буде збудований (створений) на вищевказаній земельній ділянці і стане власністю іпотекодавця після завершення будівництва та введення в експлуатацію, а також реєстрації на нього права власності як на новозбудоване (новостворене) нерухоме майно, включаючи майнові права на нерухоме майно, будівництво якого не завершено (об'єкт будівництва).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.05.2016 порушено провадження у справі та призначено судовий розгляд на 02.06.2016.

02.06.2016 позивач подав суду документи на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження у справі та клопотання про витребування у відповідача доказів, а саме оригіналів витягів з реєстру іпотек від 13.09.2010 № 28466817 та витягу з реєстру обтяжень, обмежень відносно земельної ділянки від 13.09.2010 № 28466815.

Відповідач 02.06.2016 подав суду відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог.

Відповідно до частин першої та другої статті 38 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів.

У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, що перешкоджають його наданню; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; 4) обставини, які може підтвердити цей доказ.

Суд визнав клопотання позивача щодо витребування доказів необґрунтованим, оформленим з порушенням вимог статті 38 ГПК України та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки, позивач не довів необхідності вказаних документів, як доказів у даній справі та неможливість надання доказів самостійно.

Представник позивача у судовому засіданні 02.06.2016 надав пояснення по суті спору; позовні вимоги підтримав повністю.

Представник відповідача надав пояснення по суті спору; проти задоволення позовних вимог заперечив.

У судовому засіданні 02.06.2016 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до статті 85 ГПК України.

Судом, у відповідності до вимог статті 811 ГПК України, складався протокол судового засідання, який долучено до матеріалів справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

24.06.2010 відритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», найменування якого на підставі положень Закону України «Про акціонерні товариства» було змінено на публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (Банк), та Товариством (позичальник) укладено договір кредитної лінії №368/31/6 (далі - Кредитний договір), відповідно до пункту 2.1 якого Банк зобов'язався надати на умовах Кредитного договору, а позичальник зобов'язався отримати та належним чином використовувати та повернути в передбачені Кредитним договором строки кредит та сплатити проценти та інші платежі за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених Кредитним договором.

З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника за Кредитним договором 01.07.2010 Банком (іпотекодержатель) та позичальником (іпотекодавець) укладено Договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лосєвим В.В., зареєстрований в реєстрі за № 4732, за умовами якого (з урахуванням змін та доповнень):

- предметом іпотеки за Договором є нерухоме майно, а саме: земельна ділянка загальною площею 7,0671 га (кадастровий номер :66:178:0085) з цільовим призначенням - будівництво, експлуатація та обслуговування багатофункціональних комплексів у складі комплексу готельно-офісного та торгівельно-розважального призначення, житлово-офісного комплексу з апартаментами, яхт-клубу, дельфінарію та аквапарку, благоустроєних набережних, що знаходиться у Дніпровському районі м. Києва між вул. Микільсько-Слобідською та Броварським проспектом, а також всіх об'єктів, які належать/будуть належати на праві власності іпотекодавця та розташовані/будуть розміщені на вищевказаній земельній ділянці, переміщення яких (об'єктів) є неможливим без знецінення та зміни цільового призначення, у тому числі об'єкта будівництва, що будуть/буде збудований (створений) на вищевказаній земельній ділянці і стане власністю іпотекодавця після завершення будівництва та введення в експлуатацію, а також реєстрації на нього права власності як на новозбудоване (новостворене) нерухоме майно, включаючи майнові права на нерухоме майно, будівництво якого не завершено (об'єкт будівництва) (пункт 1.2 Договору).

Позивач просить суд визнати частково недійсним вказаний пункт Договору, посилаючись на таке:

- відповідно до приписів законодавства предметом іпотеки може бути об'єкт незавершеного будівництва;

- разом з тим, законодавством визначено, що для того, щоб об'єкт незавершеного будівництва міг бути переданий в іпотеку, він повинен існувати як окремий об'єкт цивільного обороту, мати власника, а відтак, в іпотеку не може бути передано, те, чого не існує, що не можливо оцінити та ідентифікувати, так само, як іпотекою не може бути забезпечене зобов'язання, що не є дійсним;

- відповідно до звіту оцінки від 13.09.2010 виконаного закритим акціонерним товариством «Фінансова будівельна компанія» вартість предмету іпотеки на момент укладання договору складала 292 384 800 грн. Аналіз звіту дозволяє чітко визначити, що на момент передачі в іпотеку земельна ділянка була вільна від забудови;

- дозвіл на будівництво на земельній ділянці переданій в іпотеку було видано тільки в 2015 році; Отже, оцінку об'єкту незавершеного будівництва не було і не могло бути здійснено;

- станом на день укладання Договору, об'єкт незавершеного будівництва ще не існував як окремий об'єкт цивільного обороту та не міг стати предметом іпотеки;

- таким чином, положення Договору прямо суперечать нормам чинного законодавства України, що відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) є підставою для визнання правочину недійсним.

У свою чергу, відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що визначення предмету іпотеки у пункті 1.2 Договору відповідає вимогам законодавства, а тому підстав для визнання правочину в цій частині недійсним не має.

Суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову з огляду на таке.

Частиною першою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною першою статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 217 ЦК України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено, що укладений сторонами Договір за своє правовою природою є договором іпотеки.

Відповідно до статті 5 Закону предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва, майнові права на нього, інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником такого майна на час укладення іпотечного договору.

Частина об'єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотека поширюється на частину об'єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості.

Нерухоме майно передається в іпотеку разом з усіма його приналежностями, якщо інше не встановлено іпотечним договором.

Ризик випадкового знищення, випадкового пошкодження або псування предмета іпотеки несе іпотекодавець, якщо інше не встановлено іпотечним договором.

Вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним суб'єктом оціночної діяльності у випадках, встановлених законом або договором.

Предметом іпотеки може бути право оренди чи користування нерухомим майном, яке надає орендарю чи користувачу право будувати, володіти та відчужувати об'єкт нерухомого майна. Таке право оренди чи користування нерухомим майном для цілей цього Закону вважається нерухомим майном.

Відповідно до пункту 2.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» на підставі статті 215 ЦК України недійсними можуть визнаватися не лише правочини, які не відповідають цьому Кодексу, а й такі, що порушують вимоги інших законодавчих актів України, указів Президента України, постанов Кабінету Міністрів України, інших нормативно-правових актів, виданих державними органами, у тому числі відомчих, зареєстрованих у встановленому порядку.

При цьому господарським судам необхідно мати на увазі, що відповідно до частини другої статті 4 ГПК України господарський суд повинен відмовити у визнанні правочину недійсним, коли ці вимоги ґрунтуються на акті державного чи іншого органу, що не відповідає законодавству.

У розгляді позовів про визнання недійсними правочинів, при вчиненні яких було застосовано нормативно-правові акти державних та інших органів, у подальшому скасовані (визнані нечинними або недійсними) згідно з судовими рішеннями, що набрали законної сили, господарським судам необхідно виходити з того, що сам лише факт такого скасування (визнання нечинним або недійсним) не може вважатися достатньою підставою для задоволення відповідних позовів без належного дослідження господарським судом обставин, пов'язаних з моментом вчинення правочину та з його можливою зміною сторонами з метою приведення у відповідність із законодавством.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. У разі коли після такого вчинення набрав чинності акт законодавства, норми якого інакше регулюють правовідносини, ніж ті, що діяли в момент вчинення правочину, то норми такого акта, якщо він не має зворотної сили, застосовуються до прав та обов'язків сторін, які виникли з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до частини другої статті 3 Закону (в редакції чинній на момент укладення Договору) взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення .

Отже, права та обов'язки сторін за Договором виникли з моменту його нотаріального посвідчення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лосевим В.В. 01.07.2010.

Виходячи з викладеного, Банк є іпотекодержателем земельної ділянки, а також всіх об'єктів, які розташовані/будуть розташовані на цій земельній ділянці, в тому числі і об'єкта будівництва, майнових прав на нерухоме майно, будівництво якого не завершено (об'єкт будівництва) право власності на які належить/буде належати іпотекодавцю (Товариству) з моменту нотаріального посвідчення Договору.

Відсутність реєстрації предмету іпотеки у Державному реєстрі іпотек та в Єдиному державному реєстрі заборон відчуження не є підставою для визнання недійсним договору іпотеки.

Також, слід зазначити, що за відсутності реєстрації об'єкта незавершеного будівництва в іпотеку можуть передаватися майнові права на нього або права на земельну ділянку, на якій здійснюється будівництво.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України, зокрема, від 03.04.2013 зі справи № 6-21цс13; від 12.06.2013 зі справи № 6-45цс13; від 30.01.2013 зі справи № 6-168цс12 та від 04.09.2013 зі справи № 6-51цс13.

Так, Верховний Суд України вказує, що:

- майнове право, що є предметом застави (іпотеки), - це обумовлене право набуття в майбутньому прав власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, що є необхідними й достатніми для набуття речового права;

- майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об'єкта цивільних прав;

- майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому;

- правовий аналіз положень ЦК України та Закону України «Про іпотеку» дозволяє дійти висновку про те, що майнове право - це обумовлене право набуття в майбутньому прав власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, що є необхідними й достатніми для набуття речового права, а договір іпотеки, якою забезпечено виконання зобов'язання, є правочином щодо розпорядження майновими правами інвестора.

Таким чином, доводи позивача про те, що Договір в частині пункту 1.2 (крім земельної ділянки) не відповідає вимогам законодавства є необґрунтованими.

Судом встановлено, що зміст Договору, а саме, пункт 1.2 по суті не суперечив чинному на момент його укладення законодавству та підстав для визнання правочину недійсним в цій частині не вбачається.

Обґрунтування позовних вимог зводиться до посилань на нормативно-правові акти, зміни до яких вносилися, вже після укладення спірного правочину.

Саме на позивачеві лежить тягар доказування тих обставин, на які він посилається, заявляючи позовні вимоги.

Відповідно до частини першої статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово (частина друга статті 32 ГПК України).

Відповідно до пункту 2.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи; крім того, неподання позивачем витребуваних господарським судом матеріалів, необхідних для вирішення спору, тягне за собою правові наслідки у вигляді залишення позову без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 81 ГПК України.

Позивач не подав суду належних та допустимих доказів (у розумінні статі 32 ГПК України) наявності обставин та підстав для задоволення позовних вимог.

З огляду на наведене у позові слід відмовити.

За приписами статті 49 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 43, 49, 75, 82 - 85 ГПК України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідно до частини п'ятої статті 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня підписання повного рішення шляхом подачі апеляційної скарги до місцевого господарського суду.

Відповідно до статті 87 ГПК України повне рішення та ухвали надсилаються сторонам, прокурору, третім особам, які брали участь в судовому процесі, але не були присутні у судовому засіданні, рекомендованим листом з повідомленням про вручення не пізніше трьох днів з дня їх прийняття або за їх зверненням вручаються їм під розписку безпосередньо у суді.

Повне рішення складено 07.06.2016.

Суддя І.Д. Курдельчук