ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

30 травня 2016 р. Справа № 918/172/16

Господарський суд Рівненської області у складі судді Марач В.В. розглянувши справу за позовом Перший заступник прокурора Рівненської області в інтересах держави в особі Рівненська обласна державна адміністрація

до відповідача 1 Дубенська районна державна адміністрація

до відповідача 2 ОСОБА_1 приватне підприємство "Шанс-2000"

про визнання недійсним договору та повернення майна

За участю представників сторін:

від позивача: представник не з"явився

від відповідача 1: представник ОСОБА_2

від відповідача 2: директор ОСОБА_1

від органу прокуратури : прокурор відділу ОСОБА_3

В судовому засіданні оголошувалась перерва з 24.05.16 по 30.05.16

Статті 20, 22 Господарського процесуального кодексу України сторонам роз'яснені.

Відводи з підстав визначених статтею 20 ГПК України відсутні.

ВСТАНОВИВ:

Перший заступник прокурора Рівненської області в інтересах держави в особі Рівненської обласної державної адміністрації (надалі Позивач або РОДА) звернувся в господарський суд Рівненської області з позовом до Дубенської районної державної адміністрації (надалі Відповідач 1 або Дубенська РДА) та Малого приватного підприємства "Шанс-2000" (надалі Відповідач 2 або МПП "Шанс-2000" або Підприємство) в якому просить визнати недійсним договір оренди землі №19 від 01.02.2007 р., укладений між Дубенською районною державною адміністрацією та ОСОБА_1 приватним підприємством "Шанс-2000", Малому приватному підприємству "Шанс-2000" повернути до земель запасу Вербської сільської ради Дубенського району земельну ділянку загальною площею 11,5583 га, грошова оцінка якої складає 363 тис. грн., що розташована на території Вербської сільської ради Дубенського району у стані не гіршому порівняно з тим, у якому її було одержавно в оренду, шляхом підписання акту приймання-передачі.

Свої вимоги перший заступник прокурора Рівненської області мотивує тим, що при укладенні договору оренди землі №19 від 01.02.2007р. не було проведено нормативно- грошову оцінку орендованої земельної ділянки.

Рівненська обласна державна адміністрація письмових пояснень стосовно позову суду не надала, представник її в попередніх судових засіданнях позов підтримав.

Представник РОДА в судове засідання не з"явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Дубенська районна державна адміністрація надала відзив на позов в якому проти вимог першого заступника прокурора Рівненської заперечила пославшись на те, що договір оренди землі №19 від 01.02.2007 р. між Дубенською районною державною адміністрацією та ОСОБА_1 приватним підприємством "Шанс-2000" укладено в межах діючого на той час законодавства. Крім того Відповідач 2 повідомив, що МПП "Шанс-2000" уклав договір на розробку технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що є предметом оренди за договором оренди землі №19 від 01.02.2007 р..

Відповідач 2 письмового відзиву на позов суду не надав, представник його в судовому засідання проти позову заперечив з тих же мотивів, що й Відповідач 1.

Розглянувши документи і матеріали, які подані учасниками судового процесу, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, давши належну оцінку доказам, які мають значення для справи, господарський суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. При цьому господарський суд керувався наступним.

За змістом частин 1, 2 статті 29 Господарського процесуального кодексу України (надалі ГПК України) прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

Судом встановлено, що перший заступник прокурора Рівненської області звернувся до господарського суду Рівненської області з позовною заявою в інтересах держави в особі Рівненської обласної державної адміністрації до Дубенської РДА та МПП "Шанс-2000" про визнання недійсним укладеного між відповідачами договору оренди земель водного фонду від 01 лютого 2007 року, а також повернення за актом приймання-передачі наданої в оренду Підприємству за вказаним договором земельної ділянки площею 11,5583 га, яка знаходиться на території Вербської сільської ради.

З матеріалів справи вбачається, що розпорядженням голови Дубенської районної державної адміністрації №445 від 31.08.2006 малому приватному підприємству «Шанс-2000» за рахунок земель запасу (водний фонд) Вербської сільської ради Дубенського району надано в оренду строком на 25 років земельну ділянку загальною площею 11.5583га для влаштування ставків та рибогосподарських потреб.

На підставі вищевказаного розпорядження 01.02.2007 між Дубенською районною державною адміністрацією та МПП «Шанс-2000» укладено договір оренди землі №19, який зареєстрований у Дубенському районному відділі Рівненської регіональної філії ДП «Центр ДЗК» при Держкомземі України, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 12.02.2007 за №01.

За умовами вказаного договору в оренду передається земельна ділянка із земель запасу Вербської сільської ради Дубенського району загальною площею 11.5583 га, в тому числі ставки - 5,8472 га, внутрішні води (канави) - 1,1976 га, під гідротехнічними спорудами (дамбами) - 2,3792 га, відкриті заболочені землі (болото) - 2,1343 га, для облаштування ставків та рибогосподарських потреб.

В п. 5 договору зазначено, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки не проводилась.

Пунктом 9 договору передбачено, що орендна плата вноситься орендарем у формі грошової орендної плати в сумі 1734 грн. в рік за всю земельну ділянку.

За умовами пункту 43 зазначеного договору останній набуває чинності після його підписання сторонами та державної реєстрації.

Даний договір підписаний директором МПП "Шанс-2000" та уповноваженим представником Адміністрації, скріплений печатками відповідачів та зареєстрований у Дубенському районному відділі Рівненської регіональної філії ДП "Центр ДЗК", про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 12 лютого 2007 року № 1.

Підставою для визнання договору оренди недійсним заступник прокурора вказує те, що у спірному договорі орендну плату було визначено без проведення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яка передавалася в оренду.

Однак таке твердження не грунтується на нормах діючого на момент укладення договору оренди землі законодавства України.

Правовідносини, пов'язані з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними, регулюються ЦК України, ГК України, Земельним кодексом України, Законами України "Про оренду землі", "Про приватизацію державного майна", "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", "Про іпотеку", "Про страхування", "Про банки і банківську діяльність", "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", "Про запобігання корупції" та іншими актами законодавства.

Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 10571 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 71 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", частини третьої статті 67 Закону України "Про запобігання корупції" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 4 ст.21 Закону України "Про оренду землі" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Закону України "Про плату за землю"). Річна орендна плата за земельні ділянки, які перебувають у державній або комунальній власності, надходить до відповідних бюджетів, розподіляється і використовується відповідно до закону і не може перевищувати 10 відсотків їх нормативної грошової оцінки. У разі визначення орендаря на конкурентних засадах може бути встановлений більший розмір орендної плати.

Статтею 2 Закону України "Про плату за землю" (в редакції чинній на момент вчинення оспорюваного договору) передбачено, що використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель. Розміри податку за земельні ділянки, грошову оцінку яких не встановлено, визначаються до її встановлення в порядку, визначеному цим Законом.

За земельні ділянки, надані в оренду, справляється орендна плата.

Згідно статті 1 Закону України "Про оцінку земель" нормативна грошова оцінка земельної ділянки являє собою капіталізований рентний дохід із земельної ділянки (дохід, який можна отримати із землі як фактора виробництва залежно від якості та місця розташування земельної ділянки), визначений за встановленими і затвердженими нормативами.

Частиною 1 статті 13 Закону України "Про оцінку земель" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено випадки обов'язкового проведення грошової оцінки земельних ділянок. Так, нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі, зокрема, визначення розміру земельного податку і визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Грошова оцінка земельної ділянки проводиться Державним комітетом України по земельних ресурсах за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України (ст.23 Закону України "Про плату за землю").

Статтею 18 Закону України "Про оцінку земель" встановлено, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок сільськогосподарського призначення проводиться не рідше як один раз у 5 - 7 років, а несільськогосподарського призначення - не рідше як один раз у 7 - 10 років. Нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться юридичними особами, які отримали ліцензії на проведення робіт із землеустрою.

При цьому, підставою для проведення оцінки земель (бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок) є рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Підставами для проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки є договір, який укладається заінтересованими особами в порядку, встановленому законом, а також рішення суду (ст.15 Закону України "Про оцінку земель").

Технічна документація з бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок у межах населених пунктів затверджується відповідною сільською, селищною, міською радою. Технічна документація з бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок, розташованих за межами населених пунктів, затверджується районними радами. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається відповідним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів (ст.23 Закону України "Про оцінку земель").

З вищевикладеного вбачається, що ні одна норма законодавства, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, не дає платнику орендної плати (орендарю) права самостійно визначати нормативну грошову оцінку землі, а підставою для її проведення законодавець визначає:

- рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування;

- договір між зацікавленими особами.

Тобто, в даному випадку єдиною підставою для проведення нормативної грошової оцінки землі є рішення органу виконавчої влади.

Судом встановлено, що Дубенською райдержадміністрацією рішення про проведення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яка передавалася в оренду відповідачу-2, не приймалося.

При цьому, згідно пояснень відповідача-1, МПП "Шанс-2000" почав вчиняти дії, направлені на розробку технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Зокрема, відповідачем-2 був укладений договір на розробку технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки №25-01/04-16 від 12.04.2016 року і ПП "Землевпорядно-оціночна компанія "Горизонт" за актом прийому-передачі передала Відповідачу 2 технічну документацію з нормативної грошової оцінки земельниї ділянки

Зазначене, в свою чергу, свідчить про те, що відповідач-2 вчиняв дії щодо проведення нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Крім того, відповідач-2 належним чином виконував умови договору щодо сплати орендної плати, визначеної договором, що не заперечується сторонами.

Також суд зазначає, що спірний договір оренди землі укладений на підставі розпорядженням голови Дубенської районної державної адміністрації №445 від 31.08.2006, відповідно до якого, зокрема, вирішено:

1. Затвердити розроблений, відповідно до розпорядження голови районної державної адміністрації №393 від 25 серпня 2004 року, проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки МПП "Шанс-2000" в оренду терміном на 25 років для влаштування ставків та рибогосподарських потреб за рахунок земель запасу (водний фонд) Вербської сільської ради.

2. Надати в оренду строком на 25 років земельну ділянку загальною площею 11,5538 га МПП "Шанс-2000" для влаштування ставків та рибогосподарських потреб за рахунок земель запасу (водний фонд) Вербської сільської ради.

3. Встановити орендну плату в сумі 1734,00 грн., відповідно до розпорядження голови Дубенської районної державної адміністрації №145 від 13березня 2006р..

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції (надалі Конвенція).

Згідно з частиною 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях у справах "Мелахер та інші проти Австрії" від 19.12.1998 р., "Бурдов проти Росії" від 07.05.2002 р., "Прессос Компанія ОСОБА_4А." та інші проти Бельгії" від 28.10.1995 р., "ОСОБА_5 Девелопмент Лтд." та інші проти Ірландії" від 23.10.1991 р. визначив, що під поняттям "майно" розуміється не лише майно, яке належить особі на праві власності згідно із законодавством країни, в якій виник спір, а також під даним поняттям можуть бути прибутки, що випливають з власності, кошти, належні заявникам на підставі судових рішень, "активи", які можуть виникнути, "правомірні очікування"/"законні сподівання" особи.

Концепція "майна" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися "правом власності", а відтак, і "майном". До таких активів може відноситися право оренди (рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" від 25.03.1999 р., заява №311107/96, п.54).

Отже, право власності на майно у вигляді як правомірних очікувань, так і майнового права (права оренди), є об'єктом правового захисту згідно статті 1 Першого протоколу до означеної вище Конвенції та національного законодавства України.

Відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Основною метою ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому, в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982 року, "Новоселецький проти України" від 11.03.2003 року, "Федоренко проти України" від 01.06.2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах "Хендісайд проти Сполученого Королівства" від 07.12.1976 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.01.1986 року).

Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов'язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

Так, за змістом пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Стретч проти Сполученого Королівства" від 24 червня 2003 року, майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади.

Зазначеним вище рішенням Європейського суду з прав людини також встановлено, що, оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції".

На підставі викладеного можна зробити висновок про те, що самі по собі допущені органом публічної влади порушення при вирішенні питання про передачу комунального майна у власність особи не можуть бути безумовною підставою для повернення цього майна, якщо вони не були допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого набувача.

Досліджуючи обставини справи та встановлюючи осіб, дії/бездіяльність яких призвели до порушення діючого на час укладення спірного договору оренди порядку визначення орендної плати, суд зазначає, що вказані порушення вимог законодавства (встановлення орендної плати без проведення нормативної грошової оцінки земельної ділянки) вчинено насамперед зі сторони державних органів, а саме, Дубенською райдержадміністрацією.

Як вбачається з матеріалів справи, саме розпорядженням голови Дубенської районної державної адміністрації від 31 серпня 2006 року №445 встановлено орендну плату в сумі 1734,00 грн. і не зазначено про нормативно-грошову оцінку земельної ділянки, що передається в оренду.

Вказане розпорядження містить посилання на ст.124 Земельного кодексу України та не містить посилання на будь-який нормативно-правовий акт, яким передбачалось обов'язкове проведення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що передавалась в оренду відповідачу-2.

Тобто, укладення спірного договору оренди і встановлення орендної плати саме у вигляді 1734,00 грн. до моменту проведення нормативної грошової оцінки землі було здійснено за прямою вказівкою державного органу, наділеного відповідною компетенцією.

Слід зазначити, що місцева влада отримала узгоджену з орендарем орендну плату, яка в свою чергу була визначена без проведення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яка передавалася в оренду, і не стояло питання про те, що дії органу були спрямовані проти інтересів суспільства чи що порушувалися інтереси самої держави, або, що визначення орендної плати було здійснено всупереч вимогам закону. Оскільки сама місцева влада (орендодавець) при укладенні договору оренди вважала, що вона правильно визначила в договорі розмір орендної плати, то орендар міг на розумних підставах сподіватися на виконання умов цього договору, та підписуючи його не міг піддаватися сумніву щодо визначення розміру орендної плати не у відповідності з нормами діючого на той час законодавства.

Відповідач-2 (орендар) укладаючи договір оренди землі водного фонду від 01.02.2007 року, а в подальшому і договір оренди водного об'єкту від 13.092010 року, не лише мав право законного очікування отримання майбутніх доходів від зроблених ним капіталовкладень, але можливість користування об'єктом оренди протягом всього терміну дії договору оренди (спірний договір оренди укладений строком на 25 років (п.8 договору)). Укладення договору оренди землі було важливим елементом його підприємницької діяльності (землі водного фонду, водний об'єкт надавалися в оренду для рибогосподарських потреб), і взагалі періоду часу, що скоротився, за який він міг розраховувати на відшкодування своїх витрат.

З огляду на викладене та зважаючи на те, що порушення вимог щодо встановлення в договорі оренди розміру орендної плати без визначення нормативної грошової оцінки земельної ділянки відбулося з вини органу виконавчої влади, суд зазначає, що визнання недійсним договору оренди землі від 01.02.2007 року згідно якого орендар отримав в оренду земельну ділянку із земель водного фонду для рибогосподарських потреб, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що Дубенська райдержадміністрація не дотрималася вимог закону щодо визначення орендної плати, є неприпустимим.

Вказаної позиції дотримується також Вищий господарський суд України у своїй постанові від 23.03.2016р. у справі №918/31033/15.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Однак, на суд статтею 43 ГПК України покладається обов'язок досліджувати докази та надавати їм правову оцінку. Без виконання судом своїх обов'язків, передбачених ст.43 ГПК України, надання сторонами доказів в порядку ст.33 ГПК України позбавлене правового сенсу.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хаджинастасиу проти Греції", національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію; у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вказаної позиції дотримується також Верховний суд України у своїй постанові від 20.05.2014р. №64/366-10.

Відповідно до п.п. 1, 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про судове рішення" №6 від 23.03.2012 року (далі - Постанова Пленуму), рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто зясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Пунктом 4 Постанови Пленуму також зазначено, що відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарські суди повинні в мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог статті 4-2 ГПК України щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Враховуючи все вищевикладене в сукупності та зважаючи на те, що порушення вимог закону відбулося не з вини орендаря, а також те, що останнім вживаються дії щодо внесення змін в спірний договір оренди щодо розміру орендної плати, та те, що договір оренди чинний, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись статями 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову.

Повний текст рішення складено та підписано 03 червня 2016 року.

Суддя Марач В.В.