РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

01 червня 2016 року Справа № 902/60/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Саврій В.А.

судді Коломис В.В. ,

судді Дужич С.П.

при секретарі судового засідання Вощук О.А.,

розглянувши апеляційну скаргу відповідача товариства з обмеженою відповідальністю "УК-ЕСКАР" на рішення господарського суду Вінницької області від 04.04.16 р. у справі №902/60/16

за позовом приватного підприємства "Піротехнічне гастрольне агентство "Союз"

до товариства з обмеженою відповідальністю "УК-ЕСКАР"

про стягнення боргу в сумі 143 080,56 грн.

за участю представників:

позивача - не зявився;

відповідача - не зявився;

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Вінницької області від 04.04.16 р. у справі №902/60/16 (суддя Банасько О.О.) задоволено частково позов приватного підприємства "Піротехнічне гастрольне агентство "Союз" до товариства з обмеженою відповідальністю "УК-ЕСКАР" про стягнення боргу в сумі 143 080,56 грн.

Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Ук-Ескар" на користь приватного підприємства "Піротехнічне гастрольне агентство "Союз" 82 606 грн. 66 коп. - боргу, 6 805 грн. 25 коп. - 3% річних, 16 934 грн. 74 коп. - пені, 3000 грн. 00 коп. відшкодування витрат повязаних зі сплатою послуг адвоката, 2145 грн. 45 коп. - відшкодування витрат повязаних зі сплатою судового збору. У стягненні 50 грн. 83 коп. пені відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач - ТОВ "УК-ЕСКАР" звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (т.3, арк.справи 3-7), в якому зазначає наступне.

Оскільки сторони визнали той факт, що в період з 01.09.2015 року по 08.09.2015 року позивач надавав відповідачу послуги з охорони, цим доведено те, що тимчасове припинення надання послуг не мало місця.

Як зазначив суд у оскаржуваному рішенні, обґрунтовуючи наявність зустрічних однорідних вимог у розмірі 91510,00 грн. відповідач посилається на пункт 6.3 Договору відповідно до якого в разі одностороннього розірвання договору по ініціативі однієї із сторін, яка не попередила іншу сторону за два місяці, вона зобовязана заплатити потерпілій стороні двомісячну вартість послуг охорони з дня розірвання нею договору.

Водночас згідно з п.6.4 договору охорона в разі не розрахунку, попереджає замовника письмово про тимчасове припинення охорони об'єкту, якщо розрахунок не буде сплачений на протязі 3-х банківських днів. При цьому тимчасове припинення охорони об'єкту не може тривати більше як на чотири доби про що не менше як за три години, письмово повідомляє замовника.

Пунктом 6.5 договору встановлено, що після тимчасового припинення охорони, в разі не розрахунку або часткового розрахунку, охорона має право розірвати договір в односторонньому порядку, при цьому не виплачуючи іншій стороні компенсаційну вартість послуг.

Як встановлено судом, станом на 01.09.2015р. заборгованість замовника перед охороною складала 70400,00 грн. і останній листом від 04.09.2015р. №12 попередив замовника про припинення надання послуг з 09.09.2015р.

Скаржник звертає увагу, що суд встановив, що 04.09.2015 року позивач попередив відповідача про тимчасове припинення охорони, тобто встановив саме факт попередження, а не фактичного тимчасового припинення охорони, адже за його ж висновком, який не заперечують сторони, послуги охорона надавались і після 04.09.2015 року аж до 09.09.2015 року 9 год. 00 хв., коли відбулось припинення надання таких послуг у звязку з одностороннім розірванням договору.

Разом з тим, п.6.5 договору надає позивачу право в односторонньому порядку розривати договір не після попередження про тимчасове припинення охорони, а саме після тимчасового припинення охорони, яке не може тривати більше як чотири доби.

Виходячи з відсутності доведення позивачем і встановлення судом факту тимчасового припинення охорони, розірвання позивачем договору в односторонньому порядку, мало місце за відсутності виконання ним вимог п.6,4, 6.5 договору, тому скаржник вважає правомірним нарахування позивачу двомісячну вартість послуг охорони з дня розірвання нею договору, тобто з 09.09.2015 року в розмірі 91510 грн. (45755*2), адже таке право надане йому п.6.3 договору.

Тому скаржник вважає, що борг відповідача перед позивачем, існуючий станом на 09.09.2015 року в розмірі 82606,66 грн., повністю погашено зарахування зустрічних вимог позивача до відповідача на суму 91510 грн., при цьому різниця 8903,34 грн. є боргом позивача.

Скаржник звертає увагу, що одностороннє розірвання договору позивачем відбулось за обставин вчинення під його охороною крадіжки майна ТОВ «УК-ЕСКАР» на суму 206591 грн., про що сторони склали акт від 04.09.2015 року і цей факт судом не спростовано, а лише розяснено відповідачу право на звернення до суду з позовом про відшкодування завданих збитків. Апелянт вважає, що позивач фактично покинув охоронювані обєкти відповідача з метою уникнення відповідальності за відшкодування вищевказаних збитків, внаслідок чого відповідач був вимушений покривати їх за свої кошти, а також терміново вишукувати іншу охорону, нести додаткові збитки, за що правомірно відповідачу нараховано двомісячну суму за послуги охорони.

При обґрунтуванні вимог, апелянт посилається на норми ст.ст.202, 203 Господарського кодексу України, ст.ст.11, 204, 601, 602, 614, 629 Цивільного кодексу України, правову позицію Вищого господарського суду України, викладену у постанові від 30.03.2015 року у справі №917/1592/15, від 30.03.2016 року у справі №922/3871/13, від 22.07.2004р. N15-03/186, правову позицію Верховного суду України, викладену у постановах від 24.06.2015 року у справі №3-255гс15, від 06.04.2016 року у справі №3-174гс16, від 1 листопада 2005 р. N15/154).

На підставі викладеного відповідач просить суд скасувати рішення господарського суду Вінницької області у справі №902/60/16 від 04.04.2016 року та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову і здійснити розподіл судових витрат.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 29.04.2016р. апеляційну скаргу ТОВ «УК-ЕСКАР» прийнято до провадження та призначено до слухання у судовому засіданні 01.06.2016р. о 12:00 год.

01.06.2016р. на електронну адресу суду від позивача приватного підприємства "Піротехнічне гастрольне агентство "Союз" надійшов відзив на апеляційну скаргу (т.3, арк.справи 11).

У відзиві позивач зазначає, що рішення господарського суду Вінницької області від 04.04.2016р. у справі №902/60/16 є законним та обґрунтованим, що підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга ТОВ "УК-ЕСКАР" від 21.04.2016р. підлягає залишенню без задоволення, оскільки господарським судом Вінницької області повно з'ясовано обставини, що мають значення для справи.

В ході судового розгляду ПП "ПГА "СОЮЗ доведено обставини, що мають значення для справи, що і було враховано господарським судом Вінницької області.

Крім того. Господарським судом Вінницької області в рішенні викладено всі відповідні висновки, що відповідають обставинам справи.

На підставі наведеного позивач просить залишити рішення господарського суду Вінницької області від 902/60/16 від 04.04.2016 р. без змін, а апеляційну скаргу ТОВ "ЕК-ЕСКАР" від 21.04.2016р. без задоволення.

У судове засідання апеляційної інстанції, представники сторін не зявилися, хоч про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку.

Враховуючи приписи ст.101 ГПК України про межі перегляду справ в апеляційній інстанції, ст.102 ГПК України про строки розгляду апеляційної скарги та той факт, що неявка в засідання суду представників сторін, належним чином та відповідно до законодавства повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає перегляду оскарженого рішення, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представників сторін.

Розглядом матеріалів справи встановлено:

13.06.2012р. приватним підприємством "Піротехнічне гастрольне агентство "СОЮЗ" (охорона) та товариством з обмеженою відповідальністю "УК-ЕСКАР" (замовник) укладено договір про охорону об'єктів №2 згідно з п.1.1 якого, замовник доручає, а охорона бере під охорону об'єкти та їх відокремлені приміщення, перераховані в дислокації (додаток №1) і позначені у плані (схемі) об'єктів та майна, що знаходиться в них (т.1, арк.справи 9-13).

Згідно з п.2.1 договору вартість послуг складає 21 600,00 грн. в місяць з урахуванням ПДВ.

Оплата за охорону здійснюється замовником щомісячно шляхом зарахування коштів на розрахунковий рахунок охорони на підставі рахунку та акту виконаних робіт, наданого охороною замовнику таким чином: 50 % коштів не пізніше 0 числа поточного місяця; повний розрахунок - до 28 числа поточного місяця (п.п.2.2-2.2.2 договору).

За умовами розділу 6 договору останній укладається строком на 1 рік і набуває чинності з дня його підписання уповноваженими представниками сторін та діє до 13.06.2013р.

Якщо до початку останнього місяця до закінчення строку дії договору жодна зі сторін не вимагатиме його припинення, договір вважається подовженим на тих же умовах і на той же строк (п.6.1 договору).

Згідно з п.7.4 договору охорона приймає під охорону об'єкт з 13.06.2012 р. з 08.00 годин.

Сторонами також було підписано додаткові угоди до договору згідно з якими змінювалась вартість послуг по охороні майнового комплексу, зокрема:

- з 28.08.2013р. додатково почали надаватись послуги по охороні майнового комплексу розташовані за адресою Вінницька область, Могилів-Подільський район, смт Вендичани, вул.50-річчя Жовтня, будинок 51 - 1 пост охорони та загальна вартість послуг складає 32 400,00 грн., з розрахунку 10 800,00 грн. за один пост охорони (т.1, арк.справи 14);

- Замовник визнає існування перед охороною заборгованості за договором в розмірі 192000,00 грн. та сплачує її за графіком починаючи з 25.04.2014р. по 20.11.2014р. (т.1, арк.справи 195);

- з 01.09.2015р. загальна вартість послуг складає 45 755,00 грн. (т.1, арк.справи 201).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання вказаного договору та додаткових угод до нього сторонами в якості додатків підписано дислокації, план-схеми, акти обстежень технічного стану об'єктів які передаються під охорону, інструкцію інспектора з охорони приватного підприємства "Піротехнічне гастрольне агентство "СОЮЗ" (т.1, арк.справи 185-194, 196-199; т.2, арк.справи 81, 82, 85-86, 88-100).

Зокрема, за період з 13.06.2012р. по 08.09.2015р. охорона надала замовнику послуги на загальну суму 1234446,66 грн., які оплачені замовником на загальну суму 1151840,00 грн.

Факт надання послуг та їх оплата підтверджується наявними у справі обопільно підписаними та скріпленими печатками сторін актами здачі-прийняття робіт (надання послуг), банківськими виписками, платіжними дорученнями, оборотно-сальдовими відомостями (т.1, арк.справи 16-20, 22-25, 84-174; т.2, арк.справи 4-76).

При цьому, сторонами підписано та скріплено печатками сторін всі акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), за виключенням акту від 09.09.2015р. №ОУ-000027 на суму 12206,66 грн., який підписано лише охороною (т.1, арк.справи 21).

В матеріалах справи наявний лист №12 від 04.09.2015р. в якому позивач повідомив відповідача про наявність порушень замовником умов договору, зокрема щодо наявності заборгованості станом на 01.09.2015р. в розмірі 70400,00 грн. та зазначив про припинення надання послуг з 09.09.2015 р. (т.1, арк.справи 26).

Листом №13 від 24.09.2015р. позивач повідомив відповідача про припинення надання послуг з 09.09.2015р. та вимагав провести в 3-денний строк розрахунок за надані послуги (т.1, арк.справи 27).

Факт надання послуг охороною до 08.09.2015р. включно та надання послуг охорони з 09.09.2015 р. іншим підприємством підтверджує у своєму письмовому поясненні від 04.04.2016 р. відповідач.

У листі №193 від 05.10.2015р. відповідач вказав на скоєння 04.09.2015р. крадіжки, розмір збитків від якої перевищує його заборгованість за отримані послуги (т.1, арк.справи 28).

Також, у вказаному листі відповідач заявив про зарахування зустрічних грошових вимог в розмірі 91510,00 грн., яка визначена у відповідності до п.6.3 договору та дорівнює двохмісячній вартості послуг охорони.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Рівненський апеляційний господарський суд прийшов до висновку про наступне:

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і ст.173 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Як зазначено в ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Як вбачається з матеріалів справи між сторонами виникли правовідносини з договору охорони.

Договір охорони є спеціальним видом зберігання.

Статтею 978 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором охорони охоронець, який є суб'єктом підприємницької діяльності, зобов'язується забезпечити недоторканність майна, яке охороняється. Володілець такого майна зобов'язаний виконувати передбачені договором правила майнової безпеки і щомісячно сплачувати охоронцю встановлену плату.

На взаємовідносини сторін за договором охорони поширюються також положення Цивільного кодексу України, якими врегульовані відносини з надання послуг.

Відповідно до ч.1 ст.901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 903 Цивільного кодексу України встановлено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобовязаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Договір про надання послуг, як і договір охорони є двосторонніми, оскільки виконавець та замовник наділені як правами так і обовязками. На виконавця покладено обовязок надавати послугу і надано право на одержання відповідної плати. Замовник, у свою чергу, зобовязаний оплатити послугу і наділений правом вимагати належного надання послуг з боку виконавця. Тобто, оплата замовником проводиться за фактично надані послуги, якщо сторони не домовились про інше.

Як встановлено ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України)

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Згідно ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов'язання, згідно ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

В силу вимог ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Як визначає ст.32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст.33, 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обовязковим. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Всупереч наведеним вище нормам та вимогам ухвали суду відповідач не подав до суду належних та допустимих доказів в спростування позовних вимог позивача щодо стягнення боргу, в тому рахунку доказів проведення розрахунків (платіжні доручення, виписки банківських установ щодо руху коштів, квитанції до прибуткових касових ордерів).

Непідписання відповідачем акту наданих послуг №ОУ-000027 від 09.09.2015р. не може слугувати підставою для звільнення його від обов'язку щодо оплати наданих фактично послуг і не може свідчити про фактичне ненадання таких послуг позивачем.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем за вказаний період виконувались свої зобов'язання по наданню послуг охорони, що не заперечується сторонами.

Апелянт звертає увагу, що за вказаний вище період послуги надавались неналежним чином, оскільки було здійснено крадіжку майна на суму 206 591,00 грн.

Однак, як вірно зазначено судом першої інстанції, наведений довід не може слугувати підставою для звільнення від зобов'язання по оплаті за отримані послуги з урахуванням того, що неналежне виконання зобов'язання, його порушення згідно з приписами п.4 ст.611 ЦК України може слугувати підставою для стягнення з винної особи збитків порядок відшкодування якої детально погоджено сторонами в розділах 4, 5 Договору.

Статтею 22 Цивільного кодексу України встановлено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків необхідна наявність всіх чотирьох загальних умов відповідальності, а саме: протиправна поведінка боржника, яка полягає у невиконанні або неналежному виконанні ним зобовязання; наявність шкоди (збитки - це грошове вираження шкоди); причинний звязок між протиправною поведінкою та завданою шкодою; вина боржника.

Матеріали справи не містять, а апелянтом не було додано до апеляційної скарги, доказів, що доводять наявність у діях позивача повного складу цивільного правопорушення та дотримання умов покладення відповідальності за крадіжку майна встановлених розділами 4, 5 Договору, які з поміж іншого встановлюють в якості передумови для покладення збитків на охорону виконання певних зобов'язань замовником, в т.ч. погодження концепції безпеки та надання замовником постанови органів дізнання, слідства або вироку суду з приводу факту крадіжки тощо.

Наведене не позбавляє права замовника подати позов до охорони про відшкодування збитків заподіяних крадіжкою майна в окремому порядку.

Апелянт зазначає, що сума боргу перед позивачем погашена шляхом проведення зарахування зустрічних грошових вимог, які виникли на підставі п.6.3 Договору в зв'язку із надісланням листа №193 від 05.10.2015 р.

Однак, як вбачається з ч.ч.1, 2 ст.202 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов'язання; у разі поєднання управненої та зобов'язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами. Господарське зобов'язання припиняється також у разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду.

Частиною 1 статті 598 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст.601 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Згідно ст.203 Господарського кодексу України передбачено припинення господарського зобов'язання зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не визначений чи визначений моментом витребування, для чого достатньо заяви однієї сторони.

Із аналізу наведених норм вбачається, що зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов'язань, в одному з яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов'язанні є кредитором у другому).

При цьому на момент подачі заяви про зарахування зустрічна однорідна вимога повинна бути існуючою та наявною.

Обґрунтовуючи наявність зустрічних однорідних вимог у розмірі 91 510,00 грн. відповідач посилається на пункт 6.3 договору відповідно до якого в разі одностороннього розірвання договору по ініціативі однієї із сторін, яка не попередила іншу сторону за два місяці, вона зобов'язана заплатити потерпілій стороні двомісячну вартість послуг охорони з дня розірвання нею договору.

Як вбачається з положень п.6.4 договору охорона в разі не розрахунку, попереджає замовника письмово про тимчасове припинення охорони об'єкту, якщо розрахунок не буде сплачений на протязі 3-х банківських днів. При цьому тимчасове припинення охорони об'єкту не може тривати більше як на чотири доби про що не менше як за три години, письмово повідомляє замовника.

Пунктом 6.5 Договору сторони погодили, що після тимчасового припинення охорони, в разі не розрахунку або часткового розрахунку, охорона має право розірвати договір в односторонньому порядку, при цьому не виплачуючи іншій стороні компенсаційну вартість послуг.

Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, станом на 01.09.2015р. заборгованість замовника перед охороною складала 70400,00 грн. і останній листом від 04.09.2015р. №12 попередив замовника про припинення надання послуг з 09.09.2015 р.

До 09.09.2015р. замовником не було проведено погашення наявної заборгованості в розмірі 70400,00 грн., а тому, приймаючи до уваги п.6.5 договору, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав у замовника покладати на охорону сплату двомісячної вартості послуг охорони і як наслідок відсутність у замовника кредиторських вимог до охорони в розмірі 91510,00 грн.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком, що позовні вимоги щодо стягнення заборгованості з відповідача по наданим охоронним послугам в розмірі 82606,66 грн. підлягають задоволенню як правомірні та обґрунтовані.

Позивачем також було заявлено вимогу про стягнення з відповідача 6805,25 грн. 3 % річних за період з 01.11.2012р. по 10.12.2015р.

Згідно ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тому вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 3% річних є правомірними, оскільки відповідають умовам укладеного договору та чинного законодавства.

Перевіривши в апеляційному провадженні правильність розрахунку 3% річних за допомогою інтегрованого в систему інформаційно-правового забезпечення "Ліга: ОСОБА_1 9.1.5", колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність помилок у проведеному обрахунку щодо 3% річних, які полягають у невірному визначенні періодів прострочення заборгованості, визначенні початкової суми заборгованості, оскільки при проведенні розрахунку позивачем не було враховано положення п.1.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" згідно з яким день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені. Якщо у договорі виконання грошового зобов'язання визначається до настання певного терміну, наприклад, до 1 серпня 2014 року (частина друга статті 252 ЦК України), то останнім днем виконання такого зобов'язання вважається день, що передує цьому терміну (в даному прикладі - 31 липня 2014 року). Водночас коли у тексті договору виконання грошового зобов'язання визначено "по 1 серпня 2014 року" або "включно до 1 серпня 2014 року", то останнім днем виконання такого зобов'язання буде 1 серпня 2014 року.

З урахуванням наведеного помилковим є визначення періоду нарахування 3% річних на суму заборгованості по 28 число кожного місяця включно, а також включення в період прострочення боржника дати в якій було проведено часткове погашення боргу.

Позивачем також було невірно визначено початкову суму заборгованості в розрахунку станом на 01.01.2013р., оскільки ним не було враховано всіх оплат, які було здійснено відповідачем.

Розглядаючи вимогу про стягнення 3% річних, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що з огляду на період нарахування 3% річних (з 01.11.2012 р. по 10.12.2015 р.) у співвідношенні із датою подачі позовної заяви до суду (20.01.2016 р.) вимоги про стягнення 3 % річних за період з 01.01.2013р. по 19.01.2013р. включно заявлені за межами строку позовної давності про застосування якої відповідачем було подано відповідну заяву.

Приписи ст.ст.256, 257, ч.1 ст.261, ч.4 ст.267 Цивільного кодексу України та подана відповідачем заява є підставою для відмови в задоволенні заявленого позову в цій частині.

Здійснивши в апеляційному провадженні перевірку правильності нарахування 3% річних при перерахунку за період з 20.01.2013 р. по 10.12.2015 р., колегія суддів отримала аналогічний результат з судом першої інстанції, а саме - 7 514,74 грн., в той час як позивачем заявлено до стягнення 6 805,25 грн.

Враховуючи те, що визначення ціни позову належить до виключної прерогативи позивача і на момент проведення судового засідання останнім не було подано, з поміж іншого, заяви про збільшення розміру позовних вимог, місцевим господарським судом правомірно задоволено заявлені вимоги про стягнення з відповідача 3% річних в розмірі вказаному позивачем у позовній заяві.

Крім цього, позивачем було заявлено вимогу про стягнення з відповідача 16 985,57 грн. пені за період з 30.04.2015 р. по 30.11.2015 р.

Статтею 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Відповідно до ч.1 ст.546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. При цьому штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст.549 ЦК України).

Пунктом 2.3 договору визначено, що за прострочку платежу замовник сплачує пеню в розмірі один відсоток від загальної суми за кожен день прострочки.

Таким чином, заявлення позивачем вимог про стягнення з відповідача пені за прострочення оплати наданих послуг є правомірним, оскільки відповідає умовам укладеного договору та чинного законодавства.

Перевіривши в апеляційному провадженні правильність розрахунку пені за допомогою інтегрованого в систему інформаційно-правового забезпечення "Ліга: ОСОБА_1 9.1.5" калькулятора, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про наявність помилок у проведеному обрахунку позивача, а саме: невірне визначення періодів прострочення заборгованості, включення в період прострочення боржника дати в якій було проведено часткове погашення боргу тощо.

При перевірці правильності нарахування пені при перерахунку за період з 30.04.2015 р. по 30.11.2015р. судом було вірно отримано 16934,74 грн., в той час як позивачем заявлено до стягнення 16985,57 грн., з огляду на що в стягненні 50,83 грн. пені правомірно відмовлено як заявлених безпідставно.

Позивачем також було заявлено вимогу про стягнення з відповідача 36683,08 грн. інфляційних втрат за період з 01.11.2012 р. по 10.12.2015 р.

З метою повного та об'єктивного з'ясування обставин спору господарський суд Вінницької області з поміж іншого вимагав позивача надати обґрунтований розрахунок за договором №2 про надання послуг з охорони об'єктів від 13.06.2012 р. суми боргу, 3% річних, інфляційних втрат, пені в розгорнутому вигляді з зазначенням періоду нарахування 3% річних, інфляційних втрат, пені, суми простроченої заборгованості на яку нараховуються 3% річних, інфляційні втрати, пеня, початок та кінець періоду прострочення (календарні дати), кількість днів прострочення (по кожній господарській операції окремо), суми нарахованих 3% річних, інфляційних втрат, пені, суми проведених відповідачем платежів з посиланням на дату та номер платіжного документа за весь період здійснення платежів тощо.

Позивач, протягом провадження у суді першої інстанції, витребуваного ухвалами суду обґрунтованого розрахунку інфляційних втрат не надав, при тому, що останнього було попереджено, що в разі неподання без поважних причин витребуваних судом матеріалів позов може бути залишено без розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем 01.04.2016 р. та 04.04.2016 р. додано до матеріалів справи, окрім розрахунку долученого до позовної заяви, ще два розрахунки суми боргу. Однак, співставлення даних розрахунків свідчить про розбіжність кінцевих сум за вимогами про стягнення 3 % річних та пені.

Також у розрахунку інфляційних втрат позивачем допущено помилки, оскільки при обрахунку останніх до періоду прострочення боржника не включено місяці в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Проведення нарахування інфляційних втрат на суму боргу яка існувала на кінець місяця із врахуванням умов договору щодо порядку проведення розрахунку (до 28 числа поточного місяця) позивачем не було враховано рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 р. №62-97р.

Тому, враховуючи, що позивачем, всупереч положень ст.ст.33, 43 ГПК України, п.4.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", без поважних причин не виконано вимог ухвал суду першої інстанції від 25.02.2016 р. та від 16.03.2016р. щодо надання документів в обґрунтування правомірності та обґрунтованості заявленого до стягнення розміру інфляційних втрат, що об'єктивно перешкоджає вирішенню спору в цій частині по суті, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції про залишення без розгляду відповідно до п.5 ч.1 ст.81 ГПК України позову в частині стягнення заборгованості по інфляційним втратам.

При цьому, відповідно до ч.3 ст.81 ГПК України позивач має право знову звернутися з вказаним позовом до господарського суду в загальному порядку після усунення обставин, що зумовили його залишення без розгляду.

Залишаючи позов без розгляду у вказаній частині, судом першої інстанції також було прийнято до уваги відповідну заяву позивача, яка подана ним 04.04.2016 р.

Щодо заявлених позивачем до стягнення з відповідача 10000,00 грн. витрат на послуги адвоката, колегія суддів зазначає наступне.

В підтвердження факту надання послуг саме адвокатом позивачем надано договір №12/01/2016 від 12.01.2016р. про надання правової допомоги укладеним з адвокатом ОСОБА_2, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 802 від 22.01.2013 р., квитанцію № 12/01/2016/1 від 12.01.2016 р. про сплату 10000,00 грн. гонорару (т.1, арк.справи 45-50).

З огляду на положення ст.ст.48, 49 ГПК України, пп.6.5 п.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013р. "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", а також враховуючи час витрачений адвокатом на розгляд справи, кількість судових засідань з участю адвоката, складність заявленого позову та ціну позову, недоліки у проведених розрахунках пені, 3% річних, інфляційних втрат, господарський суд Вінницької області дійшов вірного висновку про покладення на відповідача витрат понесених позивачем за надані послуги адвоката в розмірі 3000,00 грн.

Доводи скаржника зазначені в апеляційній скарзі, апеляційним судом не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст.104 Господарського процесуального кодексу України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, тому суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду прийняте у відповідності до норм матеріального та процесуального права і його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись, ст.ст. 33, 43, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "УК-ЕСКАР" на рішення господарського суду Вінницької області від 04.04.16 р. у справі №902/60/16 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Саврій В.А.

Суддя Коломис В.В.

Суддя Дужич С.П.