РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" червня 2016 р. Справа № 902/1445/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючої судді Олексюк Г.Є.

суддів Бучинська Г.Б.

суддів Гудак А.В.

при секретарі судового засідання Вох В.С.

розглянувши апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення господарського суду Вінницької області від 14.03.16 р.

у справі № 902/1445/15 (суддя Маслій І.В. )

позивач ОСОБА_1 акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" м.Київ

відповідач ОСОБА_2 підприємство "Вінницяоблтеплоенерго"

про стягнення 7771985,58 грн. заборгованості

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_3 ( представник, дов. у справі)

відповідача - не з'явився

Судом розяснено представнику позивача права та обовязки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Вінницької області від 14.03.2016 р. у справі № 902/1445/15 (головуючий суддя Маслій І.В., судді - Кожухар М.С., Тварковський А.А.) позовні вимоги Публічного акціонерного товариствоа "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Комунального підприємства "Вінницяоблтеплоенерго" про стягнення 7771985,58 грн. заборгованості задоволено частково.

Стягнуто КП "Вінницяоблтеплоенерго" (21037, м. Вінниця, вул. Вишнева, 24, код 33649363) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 6, код 20077720) 262530,90 грн. 3% річних, 3952134,10 грн. індексу інфляції та 63219,97 грн. витрат зі сплати судового збору.

В позові у частині стягнення 128265,14 грн. 3% річних та 3429055,44 грн. - індексу інфляції відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, місцевий господарський суд керувався положеннями ст.ст. 526,598,610,612,625 Цивільного кодексу України, ч.1 ст. 175,ст.193 Господарського кодексу України , п.16 ст.14,ст.32 Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" і Порядком та умовами надання у 2015 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, опалення та постачання гарячої води, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та іншим підприємствам централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають населенню послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання, водовідведення, опалення та постачання гарячої води тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015р. №375 та прийшов до висновку, що уклавши договора про організацію взаєморозрахунків,сторони змінили первісне зобов»язання про оплату природного газу на умовах договору поставки природного газу новими зобов'язаннями про оплату відповідачем на користь позивача обсягів газу вартістю 3713646,10 грн. за рахунок коштів субвенції з державного бюджету, припинивши первісне зобов'язання в цій частині.Розрахунок інфляційних втрат та 3 % річних мав проводитись позивачем з урахуванням проплат,здійснених відповідачем.

При цьому, суд вважав помилковим зарахування позивачем проплат в рахунок погашення пені, інфляційних втрат та 3% річних, стягнутих рішенням господарського суду Вінницької області № 902/540/14, у зв"язку з чим здійснив власний перерахунок та стягнув 3% річних у сумі -262530,90 грн. та 3952134,10 грн. - індексу інфляції.

Не погодившись з постановленим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій вказує, що висновки місцевого суду не відповідають дійсним обставинам справи,а рішення прийняте з порушенням норм матеріального ( ст.ст.525, 526, 599, 625, 631 Цивільного кодексу України, ст. 617 Господарського кодексу України) та процесуального права( ст.ст. 4-7, 43 ГПК України ).

Апелянт вказує, що відповідач лише частково виконав рішення суду у справі № 902/540/14, позивач заявив до стягнення з відповідача 390796,04 грн.- 3% річних та 7381189,54 грн. індексу інфляції за період з 09.04.2014 р. по 15.07.2015 р. на суму основного боргу у розмірі 10880000,00 грн. (з урахуванням часткових проплат).

Скаржник зауважує, що позивачем не оспорюється той факт, що 10.12.2015р. та 22 грудня 2015р. між Позивачем, Відповідачем, Головним управлінням Державної казначейської служби України у Вінницькій області, Департаментом фінансів Вінницької обласної державної адміністрації, Департаментом житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації, ОСОБА_2 підприємством Теплокомуненерго Маяк Публічного акціонерного підприємства Маяк, ОСОБА_1 акціонерним товариством Укргазвидобування укладено договори про організацію взаєморозрахунків,відповідно до умов яких сторони погодили частково погасити заборгованість відповідача перед позивачем за спожитий природний газ 2012 року згідно договору №14/2534/11 від 30.09.2011 р.

Вважає,що висновок суду першої інстанції, викладений у рішенні, не відповідає фактичним, встановленим судом, обставинам справи, а тому це рішення підлягає скасуванню у відповідності до п.3 ч.1 ст.104 ГПК України.

Скаржник наголошує, що нарахування інфляційних нарахувань та 3% річних здійсненні Позивачем правомірно у відповідності до чинного законодавства та умов договору купівлі-продажу газу.

Апелянт вважає помилковим врахування судом першої інстанції практики Верховного суду України,оскільки у Постановах ВСУ існував лише один договір про організацію взаєморозрахунків.

У даному випадку судом першої інстанції не взято до уваги,що у спірних правовідносинах між сторонами укладено 5 договорів про організацію взаєморозрахунків,кожен з правочинів стосувався погашення лише певної суми(частини ) заборгованості . На думку апелянта, договори про організацію взаєморозрахунків, укладені між ОСОБА_2 підприємством Вінницяоблтеплоенерго та Національною акціонерною компанією Нафтогаз України передбачали можливості існування між сторонами інших грошових зобов»язань та підстави для інших грошових вимог ,тобто не змінювали строки виконання боржником грошових зобов» язань перед кредитором , які виникли на підставі договору купівлі-продажу природного газу.

Просить скасувати рішення господарського суду Вінницької області у справі № 902/1445/15 від 14.03.2016 року в частині відмови у стягнені суми ,на яку збільшився борг в наслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, що складає 3 429 005,44 грн. та 128 265,14 грн. трьох відсотків річних та прийняти нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги.

У судовому засіданні представник апелянта повністю підтримав вимоги апеляційної скарги та просив їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засіданні не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином та заздалегідь ( а.с.244, т.2).

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Оскільки відповідач належним чином повідомлявся про час та місце апеляційного перегляду справи, враховуючи обмеженість строків вирішення спору, явка сторін обов'язковою не визнавалась, судова колегія не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та визнала за можливе розглянути справу у його відсутність.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. У процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Заслухавши пояснення представника апелянта, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при винесенні оскарженого рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, рішенням господарського суду Вінницької області № 902/540/14 від 24.06.2014 року, позов Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" задоволено та стягнуто з Комунального підприємства "Вінницяоблтеплоенерго" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 10880000,00грн. основного боргу, 397489,78 грн. пені, 399597,94 грн. інфляційних втрат та 478323,32 грн. -3% річних ( а.с.47-55, т.1).

Зазначеним рішенням встановлено, що 30.09.2011р. між Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" (продавець) та комунальним підприємством "Вінницяоблтеплоенерго" (покупець) укладено договір № 14/2534/11 на купівлю-продаж природного газу.

Заявлена до стягнення сума боргу складається із сум заборгованостей за спожитий відповідачем природний газ в вересні 2012 року - грудні 2012 року в загальній сумі 10880000,00 грн.

Крім основного боргу даним рішенням стягнуто з відповідача 397489,78 грн. пені, 399597,94 грн. інфляційних втрат та - 478323,32 грн.- 3 % річних (за загальний період з 15.05.12р. по 08.04.14р.).

Згідно приписів ч. 2 ст. 35 ГПК України факти встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Таким чином, наявність існування у відповідача заборгованості перед позивачем у сумі 10880000,00 грн. встановлена господарським судом Вінницької області у справі № 902/540/14, у зв'язку з чим вказані факти повторного встановлення не потребують.

На виконання вказаного рішення, яке набрало законної сили 14.07.2014 року, видано наказ від 14.07.2014 року.

За вказаним наказом відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України було розпочато виконавче провадження № 44347292 (згідно постанови про відкриття виконавчого провадження від 12.08.2014 року).

З огляду на те, що відповідач рішення суду виконав лише частково, "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулась з позовом про стягнення з відповідача 390796,04 грн. 3% річних та 7381189,54 грн. індексу інфляції за період з 09.04.2014 р. по 15.07.2015 р. на суму 10880000,00 грн. (з урахуванням часткових проплат).

Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Абзацом 2 ч. 1 ст. 175 Господарського кодеку України ( далі ГК України) передбачено, що майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами статей 526 ЦК України та 193 ГК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (статті 599 ЦК України).

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України - боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Аналогічна правова позиція відображена в постанові Верховного суду України від 20.01.2011 року у справі № 10/25.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що заявлені позивачем вимоги щодо стягнення з відповідачів грошових коштів, а саме інфляційних втрат та 3 % річних в порядку ст. 625 Цивільного кодексу України є цілком правомірними.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, 09 грудня 2014 року між Позивачем, Відповідачем, Головним управлінням Державної казначейської служби України у Вінницькій області, Департаментом фінансів Вінницької обласної державної адміністрації, Департаментом житлово комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації укладено договір № 1096/30 про організацію взаєморозрахунків.

Предметом даного договору є організація проведення сторонами взаєморозрахунків відповідно до п. 24 ст.14 та п. 2 ст. 16 Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" і Порядку та умов надання у 2014 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2014р. №30 (п.1 Договорів).

Відповідно до умов вищезазначеного договору сторони погодили погасити заборгованість відповідача перед позивачем за договором № 14/2534/11 від 30.09.2011 р. на загальну сумі 1275411,04 грн., що підлягає стягненню на підставі рішення господарського суду Вінницької області по справі № 902/540/14 від 24.06.2014 р.

В подальшому, 10.12.2015 р. між Позивачем, Відповідачем, Головним управлінням Державної казначейської служби України у Вінницькій області, Департаментом фінансів Вінницької обласної державної адміністрації, Департаментом житлово комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації, ОСОБА_2 підприємством Теплокомуненерго Маяк Публічного акціонерного підприємства Маяк, ОСОБА_1 акціонерним товариством Укргазвидобування укладено договори № 323/375-в та № 326/375-в про організацію взаєморозрахунків.

Предметом даних договорів є організація проведення сторонами взаєморозрахунків за субвенцією з державного бюджету місцевим бюджетам, визначеною п. 16 ст.ст. 14 та 32 Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" і Порядку та умов надання у 2015 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, опалення та постачання гарячої води, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та іншим підприємствам централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають населенню послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання, водовідведення, опалення та постачання гарячої води тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015р. №375 (п.1 Договорів).

Сторони Договорів погодили погасити заборгованість відповідача перед позивачем за спожитий природний газ 2012 року згідно договору № 14/2534/11 від 30.09.2011 р. на загальну суму 891047,23 грн. (413176,07 грн. - договір № 323/375-в та 477871,16 грн. договір № 326/375-в) за рахунок коштів субвенції з державного бюджету.

Крім того, 10.12.2015 р. та 22.12.2015 р. між Позивачем, Відповідачем, Головним управлінням Державної казначейської служби України у Вінницькій області, Департаментом фінансів Вінницької обласної державної адміністрації, Департаментом житлово комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації, ОСОБА_1 акціонерним товариством Укргазвидобування укладено договори № 324/375-в та № 593/375-в про організацію взаєморозрахунків.

Предметом даних договорів є організація проведення сторонами взаєморозрахунків за субвенцією з державного бюджету місцевим бюджетам, визначеною п. 16 ст.ст. 14 та 32 Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" і Порядку та умов надання у 2015 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, опалення та постачання гарячої води, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та іншим підприємствам централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають населенню послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання, водовідведення, опалення та постачання гарячої води тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015р. №375 (п.1 Договорів).

Відповідно до умов вищезазначених договорів сторони погодили погасити заборгованість відповідача перед позивачем за спожитий природний газ 2012 року згідно договору № 14/2534/11 від 30.09.2011 р. на загальну суму 1547187,83 грн. (800000,00 грн. - договір № 324/375-в та 747187,83 грн. договір № 326/375-в) за рахунок коштів субвенції з державного бюджету.

Уклавши договора про організацію взаєморозрахунків, сторони тим самим змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, поставлений відповідно до договору купівлі-продажу природного газу № 14/2534/11 від 30.09.2011р. . При цьому у п.п. 2 п. 10 та п.п. 2 п. 13 договорів про взаєморозрахунки сторони погодили обов»язок не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до договору

Також, п. 15 (Договору 1096/30); п. 18 (Договорів 323/375-в, 326/375-в); п. 16 (Договорів 324/375-в, 593/375-в) зазначено, що сторони засвідчують, що після виконання договору вони не мають одна до одної жодної претензії стосовно предмета договору.

Строк виконання нового зобов'язання пов'язаний з моментом перерахування територіальним органом Казначейства грошових коштів з державного бюджету.

Згідно наявних у справі банківських виписок та платіжних доручень, грошові кошти на підставі договорів про організацію взаєморозрахунків у розмірі 3713646,10 грн. сплачені відповідачем на користь позивача до порушення провадження у справі.

Отже, для застосування наслідків за порушення грошового зобовязання, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України, необхідно, щоб оплата була здійснена поза межами порядку і строків, встановлених договорами про організацію взаєморозрахунків, які діяли на момент розгляду справи і відповідно до пунктів 15, 16,18 яких сторони засвідчили, що після виконання договорів вони не мають одна до одної жодних претензій стосовно предмету договору.

Як встановлено судом, розрахунок за поставлений природний газ відбувся у порядку та строки, передбачені у договорах про організацію взаєморозрахунків.

Аналогічна позиція про відсутність підстав для стягнення наслідків за порушення грошового зобов»язання , передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України, викладена в постановах Верховного суду України від 09.09.2014 р. у справах № 5011-1/1043-2012-42/528-2012 та № 5011-35/1533-2012-19/522-2012, від 01.07.2015р. у справі №924/1230/14, а також у постанові Вищого господарського суду України від 08.09.2015 року у справі № 902/1599/14.

Таким чином, уклавши договора про організацію взаєморозрахунків, сторони змінили порядок і строки проведення розрахунків за природний газ, поставлений відповідно до договору купівлі продажу природного газу на суму 3713646,10 грн.,при цьому розрахунок інфляційних втрат та 3 відсотків річних мав би проводитись відповідачем на суму 7166353,90 грн.

Крім того, місцевий суд вказує, що згідно виписок банку (т.1,а.с.31-32) та з матеріалів виконавчого провадження № 44347292 вбачається, що мали часткові проплати на суму 734754,73 грн., які позивачем при нарахуванні інфляційних втрат та 3 відсотків річних враховані лише в сумі 100000 грн.,а решта не враховані.

Так, відповідачем частково погашено основну заборгованість, визначену рішенням господарського суду Вінницької області № 902/540/14 на суму 100000,00 грн. від 03.09.2014 р., 184754,73 грн. від 17.01.2015 р., 90000,00 грн. 03.02.2015 р., 180000,00 грн. 13.02.2015 р., 90000,00 грн. 06.03.2015 р. та 90000,00 грн. 22.05.2015 року.

З даного приводу колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції , що розрахунок інфляційних втрат та 3 відсотків річних мав проводитись позивачем з урахуванням визначених проплат.

Твердження позивача, що дані суми останнім зараховані в рахунок погашення пені, інфляційних втрат та 3% річних, стягнутих рішенням господарського суду Вінницької області у справі № 902/540/14, судом розцінюються критично , оскільки це суперечить нормам чинного законодавства.

Так, абзацом 14 Розділу Спірні процесуальні питання Узагальнення судової практики Верховного Суду України Аналіз практики застосування ст. 625 ЦК України визначено, що при застосуванні норм стосовно черговості погашення вимог за грошовим зобовязанням у разі недостатності суми проведеного платежу судам необхідно виходити з того, що під процентами, які погашаються раніше основної суми боргу, розуміють проценти за користування чужими грошовими коштами, що підлягають сплаті за грошовим зобовязанням, зокрема проценти за користування сумою позики, кредиту тощо. Проценти, передбачені ст. 625 ЦК України за порушення грошового зобовязання, погашаються після суми основного боргу, тобто сума інфляційних витрат та 3% річних погашаються після повного погашення основного боргу.

З огляду на зазначене колегія суддів констатує, що місцевий господарський суд зробив арифметично вірний перерахунок заявлених до стягнення 390796,04 грн. 3% річних та 7381189,54 грн. індексу інфляції, розрахувавши їх на загальну суму 7166353,90 грн., з урахуванням часткових проплат - за період з 09.04.2014 р. по 15.07.2015 р., в звязку з чим вказана вимога підлягає задоволенню частково в сумі 262530,90 грн. 3% річних та 3952134,10 грн. індексу інфляції.

Інші доводи вкладені в апеляційній скарзі не спростовують вірних висновків, викладених в оскаржуваному рішенні.

В силу ст.ст. 33, 38, 43,47 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, коли кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а суд, оцінивши подані по справі докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, повинен прийняти рішення за результатами обговорення усіх цих обставин.

Апеляційний господарський суд вважає, що судом першої інстанції в порядку статті 43 Господарського процесуального кодексу України всебічно, повно і об'єктивно досліджено матеріали справи та вірно застосовані норми процесуального і матеріального права, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування чи зміни рішення господарського суду Вінницької області від 14 березня 2016 року у справі № 902/1445/15.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги у зв»язку з відмовою в її задоволенні покаладється на апелянта.

Керуючись ст.ст. 49,99,101,103,105 ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Вінницької області від 14.03.2016 р. у справі № 902/1445/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства"Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуюча суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Гудак А.В.