ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" травня 2016 р.Справа № 922/803/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Пономаренко Т.О.

при секретарі судового засідання Кулабуховій А.В.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Водомер"
до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Свердловантрацит" , 2. Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 3-я особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні 1-го відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Ровенькиантрацит"
про стягнення коштів в розмірі 167 363,59 грн.
за участю представників сторін:

представник позивача - Яковець І.Ю., довіреність б/н від 07.08.2014 р.;

представник 1-го відповідача - не з'явився;

представник 2-го відповідача - не з'явився;

представник третьої особи - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Водомер", звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до відповідачів - Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Свердловантрацит", Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні 1-го відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Ровенькиантрацит", в якій просить суд:

- стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача суму боргу в розмірі 167 363,59 грн., який виник на підставі умов Договору поставки №45/15-СА від 30.03.2015 року, з яких: 126 379,87 грн. - сума основного боргу, 33 932,13 грн. - пеня, 4018,47 грн. - інфляційні втрати; 3 033,12 грн. - 3% річних, судові витрати розподілити до вимог діючого процесуального законодавства.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 23 березня 2016 року позовну заяву було прийнято до розгляду, порушено провадження у справі №922/803/16 та призначено її до розгляду на 05 квітня 2016 року, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні 1-го відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Ровенькиантрацит".

Ухвалою господарського суду Харківської області від 05 квітня 2016 року розгляд справи було відкладено на 21 квітня 2016 року.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 21 квітня 2016 року розгляд справи було відкладено на 17 травня 2015 року.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 17 травня 2015 року продовжено строк розгляду справи за межами двомісячного строку відповідно до ч. 3 ст. 69 ГПК України до 05 червня 2016 року та відкладено розгляд справи на 31 травня 2016 року.

27 травня 2016 року через канцелярію господарського суду Харківської області від представника Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Свердловантрацит" надійшло клопотання про витребування документів (вх. №17631), в якому просить суд зобов'язати позивача надати детальний розрахунок пені та інфляційних втрат, які визначені в його позовній заяві.

27 травня 20106 року через канцелярію господарського суду Харківської області від представника Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Свердловантрацит" надійшов відзив на позовну заяву (вх. №17633).

Судом було досліджено та долучено до матеріалів справи всі надані документи.

31 травня 2016 року через канцелярію господарського суду Харківської області від представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Водомер" надійшло клопотання (вх. №17995) про залучення копій документів, а саме: податкової накладної, додаткової угоди про зміну реквізитів №1 до Договору поставки №45/15-1СА від 30.03.2015 р., товарно-транспортної накладної №Р59т від 03.04.2015 р., довіреності на отримання ТМЦ №13 від 01 квітня 2015 року, претензії про погашення суми боргу та докази її відправлення. Надані документи судом досліджено та долучено до матеріалів справи.

31 травня 2016 року через канцелярію господарського суду Харківської області від представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Водомер" надійшло пояснення (вх. №17997), в якому зазначив, що факт отримання товару Товариством з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Свердловантрацит" підтверджується видатковою накладною №59 від 03.04.2015 р. та відомостями про вантаж. Відповідно до п. 4.8 Договору, дата отримання товару 03.04.2015 р., що підтверджується видатковою накладною та довіреністю на отримання ТМЦ. Відносно права власності на поставлену продукцію - Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Водомер" є виробником продукції. Надані пояснення судом досліджені та долучені до матеріалів справи.

Розглянувши клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Свердловантрацит" (вх. №13462 від 21.04.2016 р.), в якому просив суд зупинити провадження у справі №922/803/16 в зв'язку з неможливістю її розгляду до вирішення пов'язаної з нею іншої справи №922/1250/16, суд дійшов висновку про відмову в його задоволені, виходячи з наступного.

Товариство з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Свердловантрацит" в обґрунтування свого клопотання посилається на різність тлумачення пункту 4.5. Договору поставки №45/15-1СА від 30.03.2015 р. відносно встановлення дати поставки продукції. Також, Товариство з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Свердловантрацит" зазначає, що звернувся до суду з позовом про тлумачення умов спірних договорів, та як доказ надає копію позовної заяви (т. 1, арк. с. 66-67).

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ГПК України, господарський суд зупиняє провадження у справі у разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

За змістом зазначеної норми такими обставинами є: розгляд іншої справи іншим судом; взаємозв'язок такої справи зі справою, що розглядається; неможливість розгляду такої справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи.

Суд вважає за необхідне зазначити, що для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарському суду слід у кожному конкретному випадку з'ясовувати як пов'язана справа, яка розглядається господарським судом, зі справою, що розглядається іншим судом та чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

В абзаці 3 пункту 3.16 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначено, що господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом. При цьому пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (частини третя і четверта статті 35 ГПК). Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

З наданого клопотання не вбачається про неможливість розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

На підставі наведеного, суд вважає, що у іншій справі не будуть та не можуть бути встановлені обставини, які впливають чи можуть впливати на збирання та оцінку доказів у даній справі, не вбачає пов'язаності справ, та неможливості розгляду даної справи до розгляду іншої справи, а тому, відмовляє в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі.

Розглянувши клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Свердловантрацит" (вх. №13108 від 19.04.2016 р.) в якому просив суд витребувати у Позивача документи, які підтверджують право власності на продукцію, що підлягала поставці за Договором поставки №45/15-1СА від 30.03.2015 р., судом прийнято рішення про відмову в задоволенні поданого клопотання виходячи з наступного.

Відповідно до ст.38 Господарського процесуального кодексу України, сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено:

1) який доказ витребовується;

2) обставини, що перешкоджають його наданню;

3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація;

4) обставини, які може підтвердити цей доказ.

Так, відповідно до п.1.3. Договору поставки №45/15-1СА від 30.03.2015 р. Постачальник гарантує, що Продукція, що поставляється до даному Договору, належить Постачальнику на праві власності, і на дату набрання чинності Договором не обтяжена правами третіх осіб, в тому числі: не продана, не закладена, на знаходиться під забороною відчуження, арештом, пройшла митне очищення та оформлення тощо. На вимогу Покупця, Постачальник зобов'язаний надати йому документи, що підтверджують викладені в даному пункті обставини.

В той же час, Відповідач не надав доказів звернення до Позивача з вимогою надати відповідні документи. Також Відповідач не надав доказів наявності вимог третіх осіб щодо Продукції, яка є предметом Договору поставки.

Крім того, Відповідач, звертаючись з клопотанням про витребування доказів, не зазначив обставини, які можуть підтвердити витребувані докази.

Розглянувши клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Свердловантрацит" (вх. №13106 від 19.04.2016 р.), в якому просив суд витребувати у позивача акти приймання-передачі документів визначених пунктом 4.3. Договору поставки №45/15-1СА від 30.03.2015 р.; письмові повідомлення про фактичну дату і час поставки Продукції до Покупця та докази їх отримання відповідачем, суд відхиляє його, оскільки воно не має відношення до суті спору. Крім того, оскільки документи, які просить витребувати 1-ий відповідач (акти приймання-передачі), підлягають підписанню обома сторонами - один примірник має бути в наявності у 1-го відповідача. Тобто, наразі, не вбачаються обставини, які б перешкоджали наданню самим відповідачем вказаних доказів.

Розглянувши клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Свердловантрацит" (вх. №17631 від 31.05.2016 р.), в якому просив суд зобов'язати позивача надати детальний розрахунок пені та інфляційних втрат, які визначені в його позовній заяві, суд зазначає наступне.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. (ч.1 ст.33 Господарського процесуального кодексу України).

Якщо відповідач не погоджується із здійсненим позивачем розрахунком, він має право подати свій контррозрахнок і відповідними доказами, що підтверджують тіі обставини, на які він посилається.

Враховуючи вищевикладене, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання 1-го відповідача про витребування документів.

Присутній в судовому засіданні 31.05.2016 р. представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд задовольнити їх з підстав, викладених у позові.

В судове засідання представник 1-го відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Свердловантрацит" - не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

В призначене судове засідання 2-ий відповідач не з'явився, матеріали справи містять клопотання останнього про розгляд справи без його участі, яке задоволено судом.

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Ровенькиантрацит" не з'явився, про причину неявки суд не повідомив, пояснень по суті спору з документами в обґрунтування своєї правової позиції у справі не надав.

Враховуючи те, що норми ст.65 Господарського процесуального кодексу України щодо обов'язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що в межах наданих йому повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив наступне.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Свердловантрацит" (Покупець, 1-ий відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Водомер" (Постачальник) був укладений Договір поставки № 45/15-1СА від 30 березня 2015 року (надалі - Договір поставки), відповідно до предмету якого в порядку та на умовах передбачених даним договором, постачальник зобов'язується поставити у власність покупця продукцію та/або обладнання виробничо-технічного призначення (продукцію), в асортименті, кількості, в строки, по ціні і з якісними характеристиками, погодженими сторонами в даному договорі та Специфікаціях, які є невід'ємними частинами даного договору. Покупець зобов'язується прийняти та оплатити поставлену в його власність продукцію у відповідності з умовами даного договору.

Загальна вартість Специфікації №1 до Договору поставки (в редакції Додаткової угоди №1 від 01.04.2015 р.) становить 126 379,87 грн. Термін поставки: протягом 60 календарних днів після підписання Договору.

Пунктом 4.1. Договору поставки зазначено, що поставка продукції здійснюється партіями в асортименті, кількості, за цінами, з якісними характеристиками та в строки, погоджені сторонами в специфікаціях до договору. Під партією продукції сторони розуміють будь-яку кількість продукції, однорідної по своїм якісним показникам, яка супроводжується одним документом про якість, та/або одним товаросупровідним документом.

Згідно п. 4.5. Договору поставки, датою поставки вважається дата, вказана представником покупця на відповідних товаросупровідних документах, наданих постачальником. При постачанні автомобільним транспортом датою поставки вважається дата вказана представником покупця на видатковій накладній. При постачанні залізничним транспортом датою поставки вважається дата вказана в залізничній накладній, яка свідчить про прибуття продукції на залізничну станцію призначення (погоджене місце призначення постачання).

Розрахунок за поставлену постачальником продукцію по даному договору здійснюється покупцем шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника на протязі 60 (шістдесятий) календарних днів з дати постачання відповідної продукції, якщо інший строк та порядок оплати не оговорено сторонами в Специфікаціях до даного договору (п. 5.3 договору поставки).

Згідно п. 6.1. Договору поставки, у разі невиконання або неналежного виконання будь-якої з сторін прийнятих на себе за цим договором зобов'язань, вона несе відповідальність перед іншою стороною у відповідності з вимогами чинного законодавства України, в тому числі, відшкодовує збитки, сплачує штрафні санкції.

Пунктом п.8.1. Договору поставки сторони погодили, що цей Договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками Сторін та скріплення печатками Сторін. Сторони дійшли згоди, що у разі належного виконання обома Сторонами своїх зобов'язань, строк дії Договору встановлюється до 31.12.2015 року включно. У разі не виконання (неналежного виконання) Сторонами (Стороною) своїх зобов'язань за цим Договором, строк дії Договору продовжується до повного виконання Сторонами своїх зобов'язань.

Як зазначає позивач у позові, на виконання умов Договору поставки та Специфікації №1 до нього ним було поставлено 1-му відповідачу продукцію на загальну суму 126 379,87 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями видаткової накладної №59 від 03 квітня 2015 року та товарно-транспортної накладної №Р59 від 03 квітня 2015 року, які підписані сторонами.

Продукція була отримана представником 1-го відповідача, що підтверджується довіреністю на отримання ТМЦ №13 від 01 квітня 2015 року.

Таким чином, позивач виконав свої зобов'язання в частині поставки товару в повному обсязі та у відповідності до умов Договору поставки.

Як вбачається з наданих 1-им відповідачем додаткових документів, поставлена продукція була сплачена останнім частково в сумі 26 380,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № від 18 лютого 2016 року та випискою з банківського рахунку позивача.

На час розгляду справи, матеріали справи не містять доказів сплати 1-им відповідачем суми заборгованості в добровільному порядку.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно приписів статей 6, 627, 628, 638 Цивільного кодексу України сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору, з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утримуватися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Судом встановлено, що між сторонами був укладений договір поставки, який регулюється нормами § 3 глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно із ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 2 ст. 712 Цивільного кодексу України передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Згідно ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до положень ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України).

Як вже зазначалось вище, позивач здійснив поставку продукції 1-му відповідачу, що підтверджується копіями видаткової накладної №59 від 03 квітня 2015 року та товарно-транспортної накладної №Р59 від 03 квітня 2015 року, які підписані сторонами.

У відповідності до п. 5.3. Договору поставки, розрахунок за поставлену постачальником продукцію по даному договору здійснюється покупцем шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника на протязі 60 (шістдесятий) календарних днів з дати постачання відповідної продукції, якщо інший строк та порядок оплати не оговорено сторонами в Специфікаціях до даного договору.

Таким чином, кінцевою датою повного розрахунку за поставлену Позивачем Продукцію, по Договору поставки № 45/15-1СА від 30 березня 2015 року, була дата 02 червня 2015 року.

У відзиві на позовну заяву 1-ий відповідач просив в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. 1-ий відповідач посилається на пункт 4.5. Договору поставки, відповідно до якого датою поставки вважається дата, вказана представником покупця на відповідних товаросупровідних документах, наданих постачальником та вважає, що у разі відсутності цієї дати неможливо визначити певний період у часі і як наслідок - неможливо стверджувати, що відповідач не виконав зобов'язання по оплаті продукції в строк, передбачений договором.

Наведені твердження відповідача спростовуються наступним.

Пунктами 4.6., 4.7. Договору поставки визначено, що зобов'язання Постачальника вважаються виконаними з моменту передачі Продукції в розпорядження Покупця в узгоджене місце призначення поставки в належній якості, комплектності, асортименті, кількості, строки, з якісними характеристиками, узгодженими Сторонами в Договорі і Специфікаціях до Договору. Зобов'язання Покупця вважаються виконаними з моменту оплати поставленої Продукції. Право власності на Продукцію, ризики втрати або пошкодження Продукції переходять від Постачальника до Покупця з дати поставки Продукції.

При цьому суд зауважує, що товар, визначений у специфікації у повній мірі відповідає товару, що було поставлено згідно вказаної накладної за кількістю, ціною та загальною вартістю, а отже судом визначено, що сторонами в цій частині були дотримані умови договору поставки.

Згідно з ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

При цьому, відповідно до частин 1 та 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність України" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкованості оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Так, підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і відповідає вимогам статті 9 вказаного Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Товар, зазначений у вище вказаній видатковій накладній, прийнято у позивача без будь-яких зауважень до її оформлення.

Також до матеріалів справи не надано доказів щодо наявності претензій 1-го відповідача по кількості та якості товару, а отже товар вважається прийнятим покупцем.

Так, протягом розгляду справи судом жодних заперечень з приводу отримання товару за зазначеною видатковою накладною 1-им відповідачем не заявлено.

Щодо заперечень 1-го відповідача у відзиві на позов щодо ненадання позивачем повного пакету товаросупровідних документів разом із товаром суд зазначає наступне.

Так, статтею 666 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання. Якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

Так, матеріали справи не містять, а сторонами у справі не надано доказів:

- звернення 1-го відповідача до позивача з вимогою надати визначені договором документи, встановивши при цьому, розумний строк для їх передання;

- відмови відповідача від договору поставки №45/15-1СА від 30 березня 2015 року;

- доказів повного повернення отриманого товару на загальну суму 129 379,87 грн. чи вчинення інших дій, які б могли свідчити про невиконання позивачем своїх зобов'язань за договором у повному обсязі у відповідності до вимог законодавства та умов укладеного між сторонами договору.

Отже, 1-ий відповідач з часу отримання товару не скористався наданим йому нормами статті 666 Цивільного кодексу України правом встановити постачальнику строк для передачі необхідних документів, що стосуються товару, а в разі не виконання вимог - відмовитися від договору та повернути товар. Так, 1-ий відповідач у період з часу отримання товару не відмовився та не повідомив позивача про намір відмовитися від товару через відсутність будь-яких документів, що його стосуються, водночас і не вимагав від позивача надання цих документів.

Крім того, ненадання зазначеного відповідачем пакету документів не є відкладальною умовою в розумінні статті 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні статті 613 Цивільного кодексу України, тому не звільняє 1-го відповідача від обов'язку оплатити товар.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи викладене та з урахуванням вимог чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що позивач зобов'язання за Договором поставки виконав в узгодженому порядку, про що свідчать наявні в матеріалах справи видаткові накладні та, що не спростовується відповідачем. Проте 1-ий відповідач, в порушення норм чинного цивільного та господарського законодавства України та умов Договору, не оплатив вартість поставленого товару, доказів на підтвердження виконання взятих на себе договірних зобов'язань в повному обсязі суду не надав.

З метою забезпечення належного виконання зобов'язання за Договором поставки №45/15-1СА від 30 березня 2015 року між Фізичною особою ОСОБА_1 (Поручитель, 2-й відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Водомер" (Кредитор) був укладений Договір поруки від 01 квітня 2015 року (надалі - Договір поруки), відповідно до предмету якого Поручитель зобов'язався в порядку та на умовах передбачених Договором відповідати перед Кредитором за виконання зобов'язань Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Свердловантрацит" (Боржник), які виникли у Боржника на підставі Договору поставки №45/15-1СА від 30 березня 2015 року (Основний договір).

У відповідності до п. 3.1. Договору поруки поручитель відповідає перед Кредитором за виконання Боржником зобов'язання за Основним договором відносно поставки товару в повному обсязі, на суму в розмірі 126 379,87 грн.

Відповідно до статті 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Пунктом 2.4. Договору поруки передбачено, що у випадку порушення Боржником Основного договору, Поручитель несе солідарну відповідальність перед позивачем.

Таким чином, 1-ий відповідач та 2-ий відповідач відповідають перед позивачем як солідарні боржники.

У зв'язку з порушенням 1-им відповідачем зобов'язання в частині не оплати за поставлений товар, позивач звернувся до 2-го відповідача з листом-вимогою №3-ПН від 01.03.2016 р. про погашення боргу.

У відповідь на вказану вище вимогу 2-ий відповідач листом за вих. №11-03/16 від 11 березня 2016 року повідомив, що вважає вимогу позивача від 01.03.2016 р. безпідставною, такою що не підлягає задоволенню, на підставі п.7.4. Договору та ч.4. ст. 559 Цивільного кодексу України.

Відповідно до п.2.3. Договору поруки строк виконання зобов'язання Поручителя становить 180 календарних днів від дня настання строку виконання зобов'язання Боржника відповідно до умов Основним договором.

Пунктом 7.4. Договору поруки встановлено, що даний договір припиняється, якщо кредитор на протязі 6 місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання кредитора по основному договору не пред'явить вимоги к поручителю.

Частиною 4 статті 559 Цивільного кодексу України визначено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 17.09.2014 в справі № 6-53цс14, яка в силу приписів ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України є обов'язковим для всіх судів України.

Як встановлено судом, позивач звернувся з позовом про стягнення з 1-го відповідача та до 2-го відповідача, як поручителя, 21 березня 2016 року, що підтверджується відповідним штампом канцелярії Господарського суду Харківської області на позові.

Таким чином, враховуючи те, що прострочення 1-им відповідачем зобов'язання з оплати поставленого товару розпочалось з 03 червня 2015 року, з урахуванням пункту 7.4. Договору поруки та ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку, що шестимісячний строк виконання поручителем забезпеченого порукою основного зобов'язання сплив 03 грудня 2015 року, а враховуючи те, що позивач звернувся з позовом до поручителя 21 березня 2016 року, тобто з пропуском обумовленого шестимісячного строку виконання поручителем забезпеченого порукою основного зобов'язання, а тому вимога позивача про стягнення з 2-го відповідача основного боргу, пені, 3% річних та інфляційних втрат - не є законною та обґрунтованою і задоволенню не підлягає.

Як зазначене вище,1-ий відповідач порушив умови договору поставки щодо своєчасної оплати за поставлений товар.

Враховуючи те, що 1-им відповідачем за Договором поставки №45/15-1СА від 30 березня 2015 року було сплачено 26 380,00 грн. згідно платіжного доручення № від 18 лютого 2016 року, а позов було пред'явлено 21 березня 2016 року, суд відмовляє в задоволені позову в частині стягнення 26 380,00 грн. основного боргу як безпідставно заявленою.

З огляду на визначені контрагентами порядок та строк оплати поставленого товару, приймаючи до уваги отримання покупцем товару за спірним правочином, господарський суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення суми основного боргу з 1-го відповідача за отриманий за спірною накладною товар у розмірі 99 999,87 грн. є доведеною та підтвердженою належними доказами, крім того, не заперечується відповідачем та підлягає задоволенню.

Позивачем, за неналежне виконання грошових зобов'язань нараховано до стягнення з відповідача пеню в розмірі 33 932,13 грн., 3% річних у сумі 3 033,12 грн. та інфляційні втрати в розмірі 4 018,47 грн.

В силу ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання здійснюється, зокрема, шляхом застосування до особи, яка порушила право, штрафних санкцій, а також іншими способами, передбаченими законом.

Відповідно до ст. 610, ст. 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 1 статті 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі (ст. 547 Цивільного кодексу України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України). Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст. 551 Цивільного кодексу України).

З огляду на ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 6.8. Договору поставки - у випадку несвоєчасної оплати Продукції, Покупець, за письмової вимогою Постачальника, сплачує Постачальнику неустойку у виді пені, в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, за кожний день просрочки оплати від вартості неоплаченої продукції, однак не більше ніж 5% від вартості своєчасно несплаченої Продукції.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів.

Пунктом 1.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 р. №14 зазначено, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Дослідивши здійснений позивачем розрахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат, що доданий до позовної заяви, судом встановлено, що при визначенні періоду прострочення позивачем не було враховано, що прострочення зобов'язання з оплати поставленого товару розпочалось з 03 червня 2015 року. Крім того, позивачем не було враховано часткову сплату 1-им відповідачем у розмірі 26 380,00 грн. згідно платіжного доручення № від 18 лютого 2016 року.

Згідно пункту 1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013 з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Так, враховуючи визначений судом період прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, застосувавши межі періодів, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок пені за період з 03.06.2015 р. по 30.11.2015 р. на суму 126 379,87 грн., 3% річних та інфляційних втрат за період з 03.06.2015 р. по 17.02.2016 р. на суму 126 379,87 грн. та з 18.02.2016 р. по 17.03.2016 р. на суму 99 999,87 грн., судом визначено, що суми пені, 3% річних та інфляційних втрат, яка підлягає стягненню з відповідача складають 33 308,89 грн., 2939,08 грн. та 4 496,88 грн. відповідно. В інших частинах пеня та 3% річних нараховані неправомірно, а тому в задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити.

Оскільки в матеріалах справи відсутнє клопотання позивача про вихід за межі позовних вимог, суд дійшов висновку про стягнення з 1-го відповідача заявленої позивачем суми інфляційних втрат у розмірі 4 018,47 грн.

Враховуючи викладене, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Водомер" підлягають частковій відмові.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується статтею 49 Господарського процесуального кодексу України, України, покладаючи судові витрати в даній справі на 1-го відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 1, 4, 12, 26, 32, 33, 43, 44-49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство "Водомер" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Свердловантрацит" відмовити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Свердловантрацит" (93400, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Гоголя, буд. 24А, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство "Водомер" (61046, м. Харків, вул. Багратіона, буд. 6, ) суму основного боргу за Договором поставки №45/15-1СА від 30.03.2015 р. у розмірі 99 999 (дев'яносто дев'ять тисяч дев'ятсот дев'яносто дев'ять) грн. 87 коп., пеню в розмірі 33 308 (тридцять три тисячi триста вісім) грн. 89 коп., інфляційні втрати в розмірі 4 018 чотири тисячi вісімнадцять) грн. 47 коп., 3% річних у сумі 2 939 (двi тисячi дев'ятсот тридцять дев'ять) грн. 08 коп. та судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 103 (двi тисячi сто три) грн. 99 коп.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В частині стягнення суми основного боргу в розмірі 26 380,00 грн., пені в розмірі 623,24 грн. та 3% річних у сумі 94,04 грн. - відмовити.

В позові Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство "Водомер" до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення господарського суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного господарського суду через Господарський суд Харківської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 06.06.2016 р.

Суддя Т.О. Пономаренко

справа №922/803/16