КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" травня 2016 р. Справа№ 910/1187/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Гончарова С.А.

Гаврилюка О.М.

при секретарі судового засідання: Куценко К.Л.

за участю представників:

від позивача: Войніч О.П. - представник за довіреністю № 192/16 від 17.02.2016;

від відповідача 1: Чала І.М. - представник за довіреністю б/н від 17.05.2016;

від відповідача 2: не з'явились;

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта"

на рішення Господарського суду міста Києва від 24.03.2016

у справі № 910/1187/16 (суддя: Пінчук В.І.)

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю "Експрес Страхування"

до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта", Приватного малого підприємства - науково виробничої фірми "Продекологія"

про стягнення 18 490,75 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Експрес Страхування" (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" (надалі - відповідач 1) - 17 980,75 грн. страхового відшкодування, 1 378,00 грн. судового збору; стягнення з Приватного малого підприємства - науково виробничої фірми "Продекологія" (надалі -відповідач 2) - 510,00 грн. франшизи та 1378,00 грн. судового збору.

Рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 910/1187/16 від 24.03.2016 (повний текст складено 06.04.2016) позов задоволено. Стягнуто з відповідача 1 страхового відшкодування у розмірі 17 980,75 грн., та 1 378, 00 грн., - судового збору. В частині стягнення з відповідача 2 510,00 грн. франшизи - провадження припинено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач 1 звернувся 04.04.2016 (згідно відтиску вхідного штемпеля Господарського суду міста Києва на апеляційній скарзі) до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм матеріального права, в неповному обсязі з'ясував обставини справи, зокрема, не звернув увагу на те, що стягнення страхового відшкодування мало здійснюватись з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, як того вимагають приписи законодавства.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.04.2016 апеляційну скаргу відповідача було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 31.05.2016.

У судовому засіданні 31.05.2016 представник відповідача підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції - скасувати в частині задоволення позовних вимог про стягнення страхового відшкодування в розмірі 6 679,40 грн. Наполягав на тому, що виплата страхового відшкодування, як позивачем, так і відповідачем (в порядку регресу) повинна відбуватися з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, згідно зі ст. 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Представник позивача у судовому засіданні 31.05.2016 заперечував проти доводів апеляційної скарги з підстав, викладених у поясненнях на апеляційну скаргу. Зазначила, що страхове відшкодування, яке було виплачено ним страхувальнику, розраховувалось згідно вимог чинного законодавства, у зв'язку з чим у відповідача виникло зобов'язання відшкодувати фактичні затрати в повному обсязі, в порядку регресу.

Відповідач 2 в судове засідання 31.05.2016 не з'явився, однак заздалегідь через на адресу Київського апеляційного господарського суду надіслав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Окрім цього порушив клопотання здійснювати розгляд апеляційної скарги у даній справі без його участі, яке задоволено судом апеляційної інстанції.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, заслухавши представників сторін, оглянувши оригінали документів, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 11.02.2014 між Товариством з додатковою відповідальністю "Експрес Страхування" (страховик) з однієї сторони та Філією «Транс-Капітал» ПрАТ «АТП «Атлант» з другої сторони - був укладений договір добровільного страхування транспортного засобу № 208.14.2216646 (надалі - договір страхування), предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням причепом "Krone" (д.н. НОМЕР_1 ).

Матеріалами справи підтверджується та сторонами не заперечується, що 29.11.2014 на 395 км. + 200 м. автодорозі М - 06 Київ - Чоп трапилась дорожньо - транспортна пригода (надалі - ДТП), внаслідок якої відбулося зіткнення автомобіля "Renault Sandero" (д.н. НОМЕР_2), що належить на праві власності відповідачу 2, під керуванням водія ОСОБА_4 та автомобіля "Mercedes Benz 2540" (д.н. НОМЕР_3) з причепом "Krone" (д.н. НОМЕР_1) (надалі - застрахований ТЗ), що належить на праві власності ПрАТ "Транс Капітал" АТП "Атлант", під керуванням водія ОСОБА_5.

Внаслідок ДТП були завдані механічні пошкодження застрахованому ТЗ.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Місцевим господарським судом правомірно встановлено, що ДТП відбулась з вини водія автомобіля "Renault Sandero" (д.н. НОМЕР_2) - ОСОБА_4, що підтверджується постановою Рівненського районного суду Рівненської області № 570/5852/14-п від 29.12.2014 та постановою Рівненського районного суду Рівненської області № 570/5852/14-п від 27.11.2015 (а.с. 25-26).

З матеріалів справи вбачається, що цивільна-правова відповідальність ОСОБА_4, (винної особи) - водія транспортного засобу марки "Renault Sandero" (д.н. НОМЕР_2), власником якого є відповідач 2 була застрахована у ПАТ "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта", що підтверджується полісом № АС/7611691 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (а.с. 62) та не заперечується сторонами.

Відповідно до ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності відшкодовує оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті ДТП майну третьої особи.

Таким чином, у зв'язку з укладенням полісу страхування цивільно-правової відповідальності № АС/7611691, відповідач прийняв на себе обов'язок відшкодовувати завдану шкоду, заподіяну майну третіх осіб внаслідок експлуатації ОСОБА_4, транспортного засобу "Renault Sandero" (д.н. НОМЕР_2). Судом встановлено, що ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну згідно положень полісу становить 50000,00 грн.

В матеріалах справи наявний страховий акт № 3.14.2804-1 від 12.12.2014, підписаний, зокрема, позивачем. Відповідно до вказаного акту, сума страхового відшкодування становить 18 490,75 грн. (з врахуванням франшизи, вартості відновлювального ремонту та відповідних деталей).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем сума страхового відшкодування в розмірі 18 490,75грн. була перерахована на розрахунковий рахунок страхувальника, що підтверджується платіжним дорученням: № 17304 від 12.12.2014 та не заперечується сторонами.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач направив відповідачу 1 заяву на виплату страхового відшкодування № 715/2804 від 16.02.2015 про виплату суми страхового відшкодування в розмірі 18 490,75 грн.

Окрім того, позивач направив відповідачу 2 заяву на відшкодування франшизи по полісу АС/7611691 від 23.02.2016.

Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи (зокрема з відзиву на позовну заяву) відповідач 2 24.02.2016 сплатив на рахунок позивача суму франшизи у розмірі 510,00 грн., (що підтверджується оригіналом квитанції № 429 від 24.02.2016 (а.с. 71) у зв'язку з чим, суд першої інстанції припинив провадження у справі в цій частині в порядку п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Натомість відповідач 1 відповіді на заяву позивача на виплату страхового відшкодування № 715/2804 від 16.02.2015 про виплату суми страхового відшкодування в розмірі 18 490,75 грн. не надав, що видно з матеріалів справи та не спростовано стороною в суді апеляційної інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст. 27 Закону України " Про страхування " та ст. 993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідача 1 суми страхового відшкодування у розмірі 17 980,75 грн.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком місцевого господарського суду, та вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно частини шістнадцятої ст. 9 Закону України "Про страхування", страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

Статтею 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, відповідач зазначав, що позивач, зробивши відповідні відрахування та застосувавши франшизу, повинен був також застосувати коефіцієнт зносу замінених складових (деталей), проте позивачем цього зроблено не було. На підтвердження своїх доводів відповідач посилався на положення ст. 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Дійсно, судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно зі ст. 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (в редакції, чинній на момент вчинення ДТП) у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Разом з цим, ані судом першої інстанції, ані відповідачем не було враховано, що умовами договору добровільного страхування транспортного засобу (Каско) № 208.14.2216646 від 11.02.2014 (укладеним між позивачем та страхувальником) сторони передбачили, що виплата страхового відшкодування здійснюється без урахування зносу.

Згідно з частиною 1 статті 14 та статтею 204 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо договір не визнано недійсним в судовому порядку, він має такі ж правові наслідки, як і будь-який дійсний договір, зокрема, є обов'язковим для виконання його сторонами (ст. 629 ЦК України).

З матеріалів справи не вбачається доказів визнання недійсним вказаного договору страхування повністю, або окремих його пунктів, зокрема, в частині виплати страхового відшкодування без урахування фізичного зносу.

Разом з цим, судом апеляційної інстанції не приймаються доводи апелянта про те, що стягнення страхового відшкодування повинно відбуватись на підставі звіту № 1027 від 29.12.2014 з врахуванням (визначеного звітом) коефіцієнту фізичного зносу. Дане твердження апелянта судом апеляційної інстанції не враховується з урахуванням позиції Верховного Суду України, зазначеної в постанові від 15.04.2015 у справі 910/7163/14. Відповідно до якої Законами України «Про страхування» та «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено зобов'язання страховика за договором добровільного страхування визначати розмір страхового відшкодування тільки в розмірі суми, встановленої звітом про оцінку транспортного засобу, оскільки цей звіт є попереднім оціночним документом, що визначає можливу, але не остаточну суму, необхідну для відновлення транспортного засобу.

Разом з цим, стягнення в порядку регресу страхового відшкодування з врахуванням коефіцієнту фізичного зносу пошкодженого автомобіля в даному випадку є істотним обмеженням права добросовісного страховика (позивача) на відшкодування шкоди в межах фактичних затрат, передбаченого ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування". Про таку правову позицію вказує також Вищий господарський суд України у постановах від 15.01.2013 по справі № 5011-45/7316-2012, від 19.08.2013 р. по справі № 910/5734/13 та від 28.10.2013 по справі № 5011-37/5212-2012.

Наведеним спростовується помилкове твердження відповідача 1 про неправомірність здійснення позивачем виплати страхового відшкодування в завищеному розмірі внаслідок неврахування фізичного зносу відповідних деталей, та необхідність обмеження розміру регресної відповідальності відповідача 1 за вказаним страховим випадком лише сумою 6783,99 грн., розрахованою апелянтом самостійно, з урахуванням фізичного зносу.

Крім того, ст. 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", на положення якої посилається відповідач 1, не поширюється на правовідносини, що виникли за договором добровільного страхування транспортних засобів, а Закон України "Про страхування" відповідних застережень не містить. (Аналогічна позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 23 липня 2013 року у справі № 910/9).

При цьому посилання апелянта на постанову Верховного Суду України № 6-691цс15 від 02.12.2015 судом апеляційної інстанції не приймаються, оскільки вказаною постановою регулюються інші правовідносини (що виникли між винною особою та страховиком щодо повного відшкодування завданої винною особою збитків у разі недостатності страхової виплати), тоді як у даній справі суд розглядає правовідносини між страховиком, який виплатив страхове відшкодування та страховиком винної особи.

У зв'язку з викладеним, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про правомірність виплати страхового відшкодування позивачем страхувальнику без урахування фізичного зносу, оскільки така виплата є прямим обов'язком позивача згідно умов договору.

Окремо слід зазначити, що ліміт майнової відповідальності відповідача 1 згідно полісу складає 50000,00 грн., а відтак виконання регресної вимоги на суму 17 980,75 грн. не порушує прав відповідача 1 в цій частині.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача та правомірне задоволення позову про стягнення з відповідача 1 страхового відшкодування у розмірі 17 980,75 грн., оскільки виплата страхового відшкодування у розмірі без урахування фізичного зносу є правомірною, обчислення даної суми відбулося з урахуванням приписів законодавства та умов договору страхування.

Враховуючи імперативність положень ст. 27 Закону України "Про страхування", ст. 993, ч. 1 ст. 1191 ЦК України в частині переходу права регресної вимоги саме в межах фактичних затрат, відповідач 1 був зобов'язаний відшкодувати суму 17 980,75 грн. повністю.

Щодо висновку суду першої інстанції про припинення провадження у даній справі щодо відповідача 2, суд апеляційної інстанції вважає рішення в цій частині є правомірним з урахуванням наявності в матеріалах справи оригіналу квитанції № 429 від 24.02.2016 про оплату відповідачем 2 франшизи у розмірі 510,00 грн., а тому, зважаючи на відсутність предмету спору в цій частині.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення в суді апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних доказів в обґрунтування своїх вимог, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43, 101 ГПК України.

Судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції також покладаються на апелянта в порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись статтями 32-34, 36, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.03.2016 у справі № 910/1187/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 24.03.2016 у справі № 910/1187/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/1187/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді С.А. Гончаров

О.М. Гаврилюк