РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

02 червня 2016 року Справа № 902/2/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Саврій В.А.

судді Мамченко Ю.А. ,

судді Огороднік К.М.

при секретарі судового засідання Вощук О.А.,

розглянувши апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення господарського суду Вінницької області від 23.02.16 р. у справі №902/2/16

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Кусто агро фарминг" (вул.Барляєва, 28-А, м.Жмеринка, 24600)

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, 21010)

про повернення суми оплати послуг по договору в розмірі 83000 грн.,

за участю представників:

позивача - не з'явився;

відповідача - не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Вінницької області від 23.02.16 р. у справі №902/2/16 за задоволено частково позов товариства з обмеженою відповідальністю "Кусто агро фарминг" (вул.Барляєва, 28-А, м.Жмеринка, 24600) до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, 21010) про повернення суми оплати послуг по договору в розмірі 83000 грн.

Стягнуто з фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, 21010, ідент. код НОМЕР_1) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Кусто агро фарминг" (вул.Барляєва, 28-А, м.Жмеринка, 24600, ) 80000 грн. та 1328 грн. 19 коп. витрат зі сплати судового збору. В задоволенні позову в частині стягнення 3000 грн. штрафу відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулася до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (арк.справи 53, 54).

У скарзі звертає увагу, що клопотання відповідача про відкладення розгляду справи судом задоволено в друге не було, та суд з наявних матеріалів справи виніс рішення, при цьому відповідач зазначив, що знаходиться на лікарняному.

Тому скаржник вважає, що суд першої інстанції порушив ст.ст.32-36 ГПК України, виніс рішення без належних документів, що можуть підтвердити, що позивач не отримав такої послуги, яка зазначена у договорі, так як вона є усна, а також сторона позивача повинна була довести ті обставини на які вона посилалась, однак цього зроблено не було і як наслідок в матеріалах справи нічого крім договору і претензії немає.

Скаржник вважає, що судом першої інстанції не правильно застосовано норми матеріального права: ст.526, ст.615, ст.626, ч.6 ст.627 Цивільного кодексу України, ст.193, ч.1 ст.297 Господарського кодексу України.

Суд першої інстанції, на думку скаржника, невірно дійшов висновку, що за наявними матеріалами справи можна було винести будь-яке рішення чи то про задоволення позову, чи то про відхилення позовних вимог.

Як зазначає апелянт, в договорі чітко вказується, що послуга надається виключно в усній формі стосовно підготовки в реєстрації договорів оренди земельних ділянок. Позивач не довів, а ні того, що він не отримував такої усної консультації, а ні того, що в подальшому такі договори оренди він не заключав.

Скаржник стверджує, що планував надати реєстр договорів за якими останній консультував позивача, а для цього написав і відправив ряду суб'єктам господарювання запити про те чи були укладенні відповідні договори.

В свою чергу, відповідач не зміг захистити в судовому порядку свої інтереси через хворобу, і не подав до суду ряд доказів того, що такі послуги надавались, такі як листи, свідки та ін.

На підставі викладеного скаржник просить суд скасувати рішення господарського суду Вінницької області від 23.02.2016 року по справі 902/2/16 та направити справу на новий розгляд.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 04.04.2016р. апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_1 прийнято до провадження та призначено до розгляду на 11.05.2016р.

Ухвалою від 04.05.2016 року задоволено клопотання ТОВ "Кусто агро фарминг" про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції та доручено забезпечення проведення відеоконференції господарському суду Вінницької області.

11.05.2016р. від представника позивача на адресу суду надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу (вх.№12729/16).

У відзиві позивач зазначає, що звернувся до суду першої інстанції з позовною заявою про повернення суми оплати по договору і в підтвердження своїх вимог надав належні докази необхідні для всебічного і повного розгляду справи, які є в матеріалах справи, що підтверджується висновками суду першої інстанції викладеними в рішенні.

Позивач звертає увагу, що відповідач скаржиться на те, що планував подати до суду докази на підтвердження своєї позиції, проте йому завадило це зробити прийняття судом першої інстанції рішення по справі №902/2/16 від 23.02.2016 року. Проте, з 15.01.2016 року, коли відповідач отримав ухвалу суду про призначення справи до розгляду і до 23.02.2016 року пройшло 39 днів, а відповідач був на лікарняному тільки 10 з них. 29 днів достатньо щоб підготовити та подати відзив на позовну заяву та докази на підтвердження викладеного у відзиві.

Виходячи з вищесказаного та керуючись ст.ст.509, 525, 530, 610, 612 Цивільного кодексу України, ст.ст.173, 174, 216, 224 Господарського кодексу України, ст.ст. 28, 103 Господарського процесуального кодексу України, позивач просить суд залишити рішення господарського суду Вінницької області від 23.02.2016 року у справі №902/2/16 без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

11.05.16 року від представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на адресу суду надійшло 2 електронних повідомлення: 1) доповнення до апеляційної скарги (арк.справи 73, 74); 2) клопотання (арк.справи 76), пояснення ОСОБА_3 (арк.справи 77, 78), довіреність (арк.справи 79).

У доповненнях до апеляційної скарги представник відповідача зазначає, що акт виконаних робіт згідно договору №16/11 від 14.11.13р. п.4.2 повинен був уточнити саме вартість виконаних робіт, у разі якщо останні не будуть виконані в повному обсязі і сума по факту буде різнитися з сумою, зазначеною у договорі.

Однак, ФОП ОСОБА_1 виконала свої зобов'язання повністю і як наслідок отримала відповідну оплату. В договорі не зазначається, що акт виконаних робіт був обов'язковим доказом встановлення факту отримання послуги.

Щодо тверджень позивача, що послуга не надавалась, апелянт зазначає наступне: 1) за період 30.04.2014р. - 19.12.2014р. позивач уклав понад 395 договорів по Житомирській області, 135 шт. - по Баранівському районі, 48 шт. - по Бердичівському районі; 2) твердження позивача, що останній не отримав послуги, оскільки та була усна і працівники даної фірми, в даному випадку це землевпорядники які працювали на той момент не отримали консультації. Про це позивач в позові стверджує, однак доказами не підтверджує.

На підставі викладеного просить суд відмовити в задоволенні позову.

У поясненнях від 23.03.2016р. ОСОБА_3 зазначає, що займала посаду начальника відділу землеустрою в товаристві з обмеженою відповідальністю "Кусто Агро Форминг". Зазначає, що при виконанні своїх обов'язків, неодноразово зверталася до ФОП ОСОБА_1 та отримувала інформацію щодо особливостей реєстрації речового права оренди, інформацію щодо власників земельних ділянок, чиї договори оренди зщакінчились та мають намір на заключення договорів з іншим орендарем на більш вигідних умовах, новел та змін в законодавстві України щодо реєстрації прав власності та оренди, інформції щодо кон"юнктури цін на виготовлення технічної документації, невід'ємних частин до договорів оренди, що обов"язково вимагались при реєстрації права оренди на земельні ділянки. Претензій щодо виконання зобов'язань по договору про надання інформаційно-консультативних послуг від від 17.10.2013р., між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ "Кусто Агро Фарминг" не виникало. Акт виконаних робіт було складеий та підписаний в двосторонньому порядку, чому він відсутній у виконавця ФОП ОСОБА_1 ОСОБА_3 не відомо

У судовому засіданні 11.05.2016р. представник відповідача надала пояснення по суті апеляційної скарги, просить скасувати рішення господарського суду Вінницької області від 23.02.2016р. у справі №902/2/16 та постановити нове.

Представник позивача стверджує, що рішення суду першої інстанції законне та обгрунтоване, просить залишити рішення господарського суду Вінницької області від 23.02.16р. у справі №902/2/16 без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У судовому засіданні оголошено перерву до 02.06.2016р.

Розпорядженням керівника апарату Рівненського апеляційного господарського суду від 02 червня 2016 року у справі №902/2/16, у зв'язку із перебуванням у відпустці судді - члена колегії Дужич С.П., було призначено автоматичну зміну складу колегії суддів автоматизованою системою документообігу суду за результатами проведення якої визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Саврій В.А., суддя Мамченко Ю.А., суддя Огороднік К.М.

В судове засідання апеляційної інстанції 02.06.2016р. представники сторін не з'явилися.

Враховуючи позицію сторін, заслухану у судовому засіданні 11.05.2016р., приписи ст.101 ГПК України про межі перегляду справ в апеляційній інстанції, ст. 102 ГПК України про строки розгляду апеляційної скарги та той факт, що неявка в засідання суду представників сторін, належним чином та відповідно до законодавства повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає перегляду оскарженого рішення, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представників сторін.

Розглядом матеріалів справи встановлено:

14.11.2013р. між товариством з обмеженою відповідальністю "Кусто агро фарминг" (замовник, позивач) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (виконавець, відповідач) укладено договір №16/11 про надання інформаційно-консультаційних послуг (Договір).

Згідно п.1.1. Договору замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов'язання надати інформаційно-консультаційні послуги в обсязі та на умовах, передбачених договором.

Пунктом 2.1. Договору сторони погодили, що виконавець зобов'язується надати інформаційно-консультаційні послуги з питань підготовки та реєстрації договорів оренди земельних ділянок. Консультації та інформаційне обслуговування здійснюються виконавцем в усній формі.

Як встановлено п.п.4.1., 4.3. Договору, сума договору складає 80000 грн. плата за послуги сплачується в національній валюті України - гривні, по безготівковому розрахунку на поточний рахунок виконавця в установі банку.

21.11.2013р. позивачем згідно платіжного доручення №543 від 21.11.2013р. перераховано відповідачу 80000 грн. в якості оплати інформаційно-консультаційних послуг. Перерахування коштів відповідачу також підтверджується випискою по рахунку позивача з 21.11.2013р. по 21.11.2013р.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження виконання відповідачем своїх договірних зобов'язань, надання послуг згідно умов Договору, чи повернення перерахованих йому коштів в сумі 80000 грн.

11.12.2015р. позивачем на адресу відповідача надіслано вимогу-претензію №11/12-80 щодо виконання умов договору або про повернення коштів яку останнім залишено без відповіді та жодного реагування, що стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, додаткових пояснень до апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Рівненський апеляційний господарський суд прийшов до висновку про наступне:

Відповідно до ст.174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Зі змісту укладеного сторонами договору та характеру взятих на себе сторонами зобов'язань, вбачається, що між сторонами виникли правовідносини з договору про надання послуг, регулювання яких здійснюється згідно із ст.ст.901-907 ЦК України.

Як встановлено ч.1 ст.901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 ЦК України).

Як встановлено ч.2 ст.530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України, ч.7 ст.193 ГК України).

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Як було встановлено, позивач направляв на адресу відповідача вимогу-претензію №11/12-80 від 11.12.2015р. за змістом якої відповідачу поставлено питання щодо виконання умов договору або повернення коштів, яку останнім було залишено без реагування. Тому, як вірно зазначено судом першої інстанції, в силу приписів ст.530 Цивільного кодексу України строк виконання вказаних зобов'язань останнього настав та наявні правові підстави для повернення ним коштів через невиконання своїх зобов'язань.

Отже, зважаючи на встановлені матеріалами справи факти та положення вищезазначених правових норм, а також враховуючи, що відповідач в установленому порядку не спростував обставини, які повідомлені позивачем, розміру позовних вимог не оспорив, господарський суд Вінницької області дійшов правомірного висновку, що вимоги позивача є нормативно та документально доведені, підтверджені матеріалами справи, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі в сумі 80000 грн.

Позивачем також було заявлено до стягнення з відповідача 3000 грн. штрафу.

Як встановлено статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом

Статтею 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Як передбачено ч.ч.1,2 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 5.1. Договору встановлено, що за одноразову необґрунтовану відмову від виконання своїх зобов'язань вина сторона сплачує іншій стороні штраф у розмірі 3000 грн.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що вказана відмова повинна чітко бути ініційована стороною у якійсь активній поведінці, зокрема, шляхом надіслання листа, телеграми і таке інше.

Оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази (листи, повідомлення, будь-яка інша переписка, тощо) щодо одноразової необгрунтованої відмови відповідача від виконання ним своїх зобов'язань за договором, колегія суддів погоджується з висновком про необґрунтованість нарахування штрафу в розмірі 3000 грн. та відмови в задоволенні заявленого позивачем штрафу.

Щодо доводів апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права відповідача на захист в судовому порядку своїх інтересів колегія суддів зазначає наступне.

Ухвалою господарського суду Вінницької області від 09.02.2016р. було прийнято до уваги хворобу відповідача та відкладено розгляд справи до 23.02.2016р. о 12:00.

Натомість, відповідач правом участі в судовому засіданні 23.02.2016р. не скористався не зважаючи на те, що про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином ухвалою від 09.02.2016р., яка надсилалась рекомендованою кореспонденцією за адресою, яка відповідає тій, що значиться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

23.02.2016р. на адресу суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв'язку із неможливістю бути присутнім в судовому засіданні через хворобу.

Відповідно до ч.5 ст.28 ГПК України громадяни можуть вести свої справи в господарському суді особисто або через представників, повноваження яких підтверджуються нотаріально посвідченою довіреністю. Тобто, громадяни не обмежені у виборі осіб та наданні таким особам повноважень на представництво їх інтересів в господарському суді.

Відтак безпосередня відсутність в судовому засіданні відповідача у зв'язку із хворобою не може слугувати підставою для відкладення слухання справи з врахуванням наведених вище законодавчих приписів, оскільки вказані обставини не свідчать про неможливість забезпечення відповідачу явки в судове засідання уповноваженого представника, до того ж дана обставина не є підставою для відкладення розгляду справи відповідно до ст. 77 ГПК України.

При цьому з долученої до клопотання копії консультаційного висновку спеціаліста вбачається погіршення стану здоров'я ОСОБА_1 станом на 23.02.2016р., тоді як провадження у справі порушено 11.01.2016р.

Як свідчать матеріали справи, зокрема повідомлення про вручення поштового відправлення вх.№732 від 20.01.2016р., відповідач була обізнана про наявність спору в суді між нею та позивачем ще 15.01.2016р.

Тому колегія суддів погоджується з висновком, що позивач мала достатньо часу для того, щоб надати суду докази в обґрунтування своїх доводів щодо позову, сформулювати свою процесуальну позицію відносно даного спору, та забезпечити участь свого представника у судове засідання.

Поряд з цим, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого не є відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Так, статтею 77 ГПК України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Статтею 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Згідно із п.3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 від 26.12.2011р. у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

В силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25 січня 2006 р., у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи 23.02.2016р., жодним чином не порушив процесуальні права відповідача у справі.

Крім цього, апелянт, як на доказ надання послуг по договору, посилається на твердження начальника відділу землеустрою в товаристві з обмеженою відповідальністю «Кусто Агро Фарминг» ОСОБА_3, викладені в листі від 23.03.2016р.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ст.34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як встановлено ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 ЦК України).

Пунктом 4.2. договору №16/11 сторони погодили, що вартість послуг визначається на підставі обсягу послуг, які виконавець надав чи повинен буде надати та вказується в акті передачі-приймання послуг.

Матеріали справи не містять, а скаржником не подано акту передачі-приймання послуг на підтвердження факту надання послуг за договором №16/11 про надання інформаційно-консультаційних послуг

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає безпідставними посилання скаржника на пояснення ОСОБА_3, викладені в листі від 23.03.2016р.

Відповідно до ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доводи скаржника зазначені в апеляційній скарзі, апеляційним судом не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст.104 Господарського процесуального кодексу України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, тому суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду прийняте у відповідності до норм матеріального та процесуального права і його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись, ст.ст. 33, 43, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення господарського суду Вінницької області від 23.02.16р. у справі №902/2/16 - залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Саврій В.А.

Суддя Мамченко Ю.А.

Суддя Огороднік К.М.