РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.05.2016Справа №910/5411/16
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Центр-Н»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Епіцентр К»

про стягнення 1 503 376,08 грн.

Суддя Спичак О.М.

Представники сторін:

від позивача: Поліщук Т.А. - по дов.

від відповідача: Песиголовець Я.О. - по дов., Бацуца О.М. - по дов.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Центр-Н" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Епіцентр К" про стягнення 1 503 376,08 грн., з яких 3% річних в сумі 184 187,28 грн. та інфляційні втрати в розмірі 1 319 188,80 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.03.2016р. порушено провадження у справі № 910/5411/16, розгляд справи призначено на 15.04.2016р.

У зв'язку з перебуванням судді Спичака О.М. на лікарняному, судове засідання, призначене на 15.04.2016р., не відбулося.

З огляду на зазначене, суд призначив розгляд справи №910/5411/16 на 16.05.2016р.

Представник позивача в судове засідання 16.05.2016р. не з'явився, проте 28.04.2016р. через канцелярію суду подав клопотання про відкладення розгляду справи.

Представник відповідача проти задоволення клопотання позивача про відкладення розгляду справи не заперечував, а також подав клопотання про продовження строку вирішення спору на 15 днів.

У зв'язку з неявкою в судове засідання представник позивача, судом було задоволено клопотання позивача про відкладення розгляду справи та клопотання відповідача по продовження строку вирішення спору.

Ухвалою від 16.05.2016р. строк вирішення спору було продовжено на 15 днів та відкладено розгляд справи на 30.05.2016р.

У судовому засіданні 30.05.2016р. представник позивача надав оригінали документів для огляду у судовому засіданні та клопотання про долучення документів до матеріалів справи, яке судом розглянуто та задоволено.

Одночасно, представник заявника надав усні пояснення по суті спору, відповідно до яких позові вимоги підтримує та просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представники відповідача надали усні пояснення по суті спору, відповідно до яких проти задоволення позовних вимог заперечили.

Враховуючи, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, за висновками суду, справа може бути розглянута по суті за наявними у ній документами відповідно до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 30.05.2016р.

В судовому засіданні 30.05.2016р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

У ч. 2 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» зазначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Статтею 35 Господарського процесуального кодексу України передбачено підстави звільнення від доказування. Зокрема, господарським процесуальним законодавством визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Аналогічну позицію щодо преюдиціальної дії рішень суду наведено у п.2.6 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Преюдиціальність - це обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Наведеної позиції також дотримується Вищий господарський суд України у постановах від 30.01.2013р. по справі №5020-660/2012, від 06.03.2014р. по справі №910/11595/13 та від 09.04.2015р. по справі № 910/14874/14.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи документів, господарським судом міста Києва розглядалась справа №910/8715/14 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Центр-Н» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Епіцентр К» про стягнення основного боргу в сумі 35 653 731,59 грн., пені в розмірі 216 455,67 грн., 3% річних в сумі 40 849,55 грн.

Рішенням від 28.07.2014р. господарського суду міста Києва, яке залишено без змін постановою від 30.09.2014р. Київського апеляційного господарського суду та постановою від 19.11.2014р. Вищого господарського суду України, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Центр-Н» задоволено в повному обсязі та стягнуто з відповідача основний борг в сумі 35 653 731,59 грн., пеню в розмірі 216 455,67 грн. та 3% річних в сумі 40 849,55 грн.

У рішенні від 28.07.2014р. по справі №910/8715/14 судом було встановлено, що 02.08.2010р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Центр-Н» (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Епіцентр К» (покупець) було укладено договір №3813/80/10 поставки, за умовами п.1.1 якого постачальник зобов'язується поставляти покупцеві товар у встановлені строки, а покупець зобов'язується приймати такий товар і сплачувати за нього на умовах даного договору грошові кошти.

Пунктом 9.2. договору №3813/80/10 від 02.08.2010р. визначено, що оплата за поставлений постачальником товар здійснюється покупцем після його реалізації споживачам, один раз на тиждень.

Відповідно до п. 12.1 укладеного між сторонами правочину (з урахуванням додаткової угоди №5 від 16.05.2012р.) договір вступає в дію з дати його укладення обома сторонами і діє до 31 грудня 2012 року. Сторони домовилися, що у випадку, якщо за один місяць до зазначеної дати ні одна із сторін не заявить про намір розірвання договору, то договір автоматично (без укладення додаткової угоди) продовжує свою дію на наступний календарний рік.

У наведеному вище судовому акті також було встановлено, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Центр-Н» поставлено, а Товариством з обмеженою відповідальністю «Епіцентр К» прийнято та частково оплачено товар за договором №3813/80/10 від 02.08.2010р., в результаті чого у останнього утворилась заборгованість в розмірі 35 653 731,59 грн.

Враховуючи приписи ч.2 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ст.35 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд дійшов висновку, що рішення від 28.07.2014р. господарського суду міста Києва по справі №910/8715/14, яке залишено без змін постановою від 30.09.2014р. Київського апеляційного господарського суду та постановою від 19.11.2014р. Вищого господарського суду України, має преюдиціальне значення, а встановлені ним факти повторного доведення не потребують.

Одночасно, судом встановлено, що господарським судом міста Києва розглядалась справа №910/7346/15-г за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Центр-Н» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Епіцентр К» про стягнення 3% річних в сумі 178 858,65 грн. та інфляційних втрат в розмірі 1 597 638,18 грн.

Рішенням від 20.05.2015р. Господарського суду міста Києва по справі №910/7346/15-г позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Центр-Н» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Епіцентр К» задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача 3% річних в сумі 159 641,95 грн. та інфляційні втрати в розмірі 1 597 526,13 грн.

Постановою від 21.07.2015р. Київського апеляційного господарського суду рішення від 20.05.2015р. господарського суду міста Києва залишено без змін.

Постановою від 09.09.2015р. Вищого господарського суду України рішення від 20.05.2015р. господарського суду міста Києва та постанову від 21.07.2015р. Київського апеляційного господарського суду скасовано, справу направлено на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Рішенням від 11.11.2015р. Господарського суду міста Києва, яке залишено без змін постановою від 16.02.2016р. Київського апеляційного господарського суду, частково задоволено позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Центр-Н»: стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Епіцентр К» 3% річних в сумі 156 083,33 грн., інфляційні втрати в розмірі 1 597 526,13 грн. та судовий збір в сумі 35 072,19 грн.

Враховуючи приписи ст.35 Господарського процесуального кодексу України, суд зазначає, що рішення від 11.11.2015р. господарського суду міста Києва, яке залишено без змін постановою від 16.02.2016р. Київського апеляційного господарського суду по справі №910/7346/15-г також має преюдиціальне значення при розгляді справи №910/5411/16.

У судових рішеннях, що набули законної сили, по справах №910/8715/14 та №910/7346/15-г судами було встановлено, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Центр-Н» було порушено умови договору №3813/80/10 від 02.08.2010р. в частині своєчасної оплати товару, що, як наслідок, мало нарахування 3% річних та інфляційних втрат. Зокрема, у межах справи №910/7346/15-г судом було розглянуто вимоги про стягнення нарахувань, що передбачені ст.625 Цивільного кодексу України, та були нараховані Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Центр-Н» за період з 30.09.2014р. по 17.01.2015р. Одночасно, період нарахування 3% річних та інфляційних втрат у справі №910/8715/14 фактично обмежувався моментом прийняття рішення у справі.

Посилаючись на порушення відповідачем строків виконання своїх грошових зобов'язань за договором №3813/80/10 від 02.08.2010р., заборгованість за яким була встановлена рішенням від 28.07.2014р. господарського суду міста Києва, яке залишено без змін постановою від 30.09.2014р. Київського апеляційного господарського суду та постановою від 19.11.2014р. Вищого господарського суду України, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення за період з 29.07.2014р. по 29.09.2014р. 3% річних в сумі грн. 184 187,28 грн. та інфляційні втрати в розмірі 1 319 188,80 грн.

Слід зазначити, що судом прийнято до уваги, що у позовній заяві у визначенні номеру договору за порушення грошових зобов'язань за яким і стягуються 3% річних та інфляційні втрати, позивачем було допущено технічну помилку.

При цьому, суд зазначає, що період нарахування, який заявлений у межах розглядуваного спору, не співпадає з тими періодами, стягнення нарахувань, передбачених ст.625 Цивільного кодексу України, за якими було предметом розгляду у справах №910/8715/14 та №910/7346/15-г.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

За приписами ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вказувалось вище, предметом розгляду по справі є стягнення з відповідача 3% річних в сумі грн. 184 187,28 грн. та інфляційних втрат в розмірі 1 319 188,80 грн., що нараховані за період 29.07.2014р. по 29.09.2014р.

Наразі, судом прийнято до уваги, що у рішенні від 11.11.2015р. господарського суду міста Києва, яке залишено без змін постановою від 16.02.2016р. Київського апеляційного господарського суду, встановлено, що грошові кошти на виконання рішення суду по справі №910/8715/14 надійшли на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Центр-Н» 24.10.2014р. в сумі 1 827 216,84 грн., 21.11.2014р. в розмірі 31 816 292,47 грн., 10.12.2014р. - 409 532,53 грн. та 17.01.2015р. на рахунок заявника надійшло 3 684 776,64 грн.

Тобто, у період з 29.07.2014р. по 29.09.2014р. у Товариства з обмеженою відповідальністю «Епіцентр К» існувала заборгованість перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Центр-Н» з оплати отриманого на підставі договору №3813/80/10 від 02.08.2010р. товару на суму 35 653 731,59 грн.

Вказані обставини свідчать про обґрунтованість визначеного періоду нарахування 3% річних та інфляційних втрат, які заявлені до стягнення позивачем.

Здійснивши перевірку наведеного заявником розрахунку, судом встановлено, що останній є арифметично вірним.

Наразі, суд не приймає заперечення відповідача стосовно відсутності підстав для стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Епіцентр К» інфляційних втрат та 3% річних з огляду на те, що на рахунки Товариства з обмеженою відповідальністю «Епіцентр К» було накладено арешт, що фактично перешкоджало перерахуванню грошових коштів позивачу, а у межах виконавчого провадження, відкритого на підставі наказу 03.10.2014р. по справі №910/8715/14, державним виконавцем було не своєчасно проведено списання грошових коштів, на які було накладено арешт, в результаті чого і відбулась затримка погашення заборгованості, оскільки останні є юридично неспроможними та такими, що не виключають можливість застосування до спірних правовідносин приписів ст.625 Цивільного кодексу України. При цьому, суд виходить з наступного.

Зі змісту ст.625 Цивільного кодексу України вбачається, що нарахування процентів тісно пов'язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів.

У ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України вказано, що нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічну правову позицію наведено у Листі б/н від 01.07.2014р. Верховного Суду України «Аналіз практики застосування ст.625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві» та постановах від 06.06.2012р. і від 24.10.2011р. Верховного Суду України по справах №6-49цс12 та 6№-38цс11.

Фактично ст.625 Цивільного кодексу України регулюються зобов'язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому, ч.5 ст.11 Цивільного кодексу України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст.625 Цивільного кодексу України у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов'язань.

Верховним Судом України у Листі б/н від 01.07.2014р. «Аналіз практики застосування ст.625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві» наголошено, що аналізуючи практику застосування судами ст.625 Цивільного кодексу України, слід зазначити, що при розгляді справ цієї категорії судам потрібно звертати увагу на такі питання: чи існує зобов'язання між сторонами, чи є це зобов'язання грошовим, чи доведена наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи є спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування ст.625 Цивільного кодексу України.

За приписами ст.607 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає. Відповідно до ст.614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів (ст.617 Цивільного кодексу України).

При вирішенні питання про наявність вини як умови застосування відповідальності, передбаченої ст.625 Цивільного кодексу України, необхідно враховувати особливість правової природи цієї відповідальності.

Приймаючи до уваги, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Верховним Судом України наголошено, що доводи про неможливість виконання грошового зобов'язання чи відсутність вини як підстави для звільнення від відповідальності, що передбачена ст.625 Цивільного кодексу України не виключають можливості нарахування 3% річних та інфляційних втрат, а відмова судами з цих підстав у стягненні нарахувань, що передбачені ст.625 Цивільного кодексу України, є неправильною.

До того ж, слід мати на увазі, що за змістом ч.4 ст.613 Цивільного кодексу України боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора, тобто у випадку, якщо кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку (ч.1 ст.613 Цивільного кодексу України). Отже, якщо боржник доведе, що невиконання ним грошового зобов'язання мало місце через прострочення кредитора, він звільняється від відповідальності, яка передбачена ст.625 Цивільного кодексу України, оскільки порушення грошового зобов'язання у вигляді його прострочення боржником не настало і в такому разі вважається, що виконання зобов'язання відстрочено на час прострочення кредитора (ч.2 ст.613 Цивільного кодексу України).

Проте, за твердженнями відповідача, саме накладення арешту на грошові кошти, які обліковувались на рахунках Товариства з обмеженою відповідальністю «Епіцентр К», та дії (бездіяльність) державного виконавця з примусового виконання рішення суду шляхом списання грошових коштів, свідчать про відсутність вини останнього у порушенні грошового зобов'язання та виключають можливість застосування ст.625 Цивільного кодексу України до спірних правовідносин.

Суд звертає увагу відповідача, що нормами чинного законодавства України визначено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, з наведеного вбачається, що грошові зобов'язання, порушення строків виконання яких і стало підставою для нарахування 3% річних та інфляційних втрат, вимоги стосовно стягнення яких є предметом розглядуваного спору, повинні були бути виконані Товариством з обмеженою відповідальністю «Епіцентр К» саме у строки, наведені договором №3813/80/10 від 02.08.2010р., а не тільки після рішення суду та у порядку його примусового виконання у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження».

Проте, будь-яких належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів того, що порушення строків виконання грошового зобов'язання Товариством з обмеженою відповідальністю «Епіцентр К» виникло внаслідок прострочення кредитора чи інших незалежних від боржника обставин матеріали справи не містять.

До того ж, у даному випадку посилання відповідача на невчинення державним виконавцем дій щодо виконання судового рішення за рахунок арештованих коштів, у будь-якому випадку не впливає на порушення грошового зобов'язання у період з 29.07.2014р. по 29.09.2014р., оскільки у судовому рішенні від 11.11.2015р. господарського суду міста Києва, яке залишено без змін постановою від 16.02.2016р. Київського апеляційного господарського суду по справі №910/7346/15-г було встановлено, що на виконання судового рішення від 28.07.2014р. господарського суду міста Києва по справі №910/8715/14, господарським судом міста Києва видано наказ від 03.10.2014р., а на підставі означеного виконавчого документу 10.10.2014р. старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Кушнір Л.В. було відкрито виконавче провадження №45041071.

Тобто, наведене свідчить, що фактична бездіяльність державного виконавця, на яку посилається відповідач в якості заперечення підстав для стягнення 3% річних та інфляційних втрат, мала місце пізніше, ніж період, стягнення за яким є предметом розгляду у справі.

Крім того, суд звертає увагу Товариства з обмеженою відповідальністю «Епіцентр К», що наявність винних дій (бездіяльності) органів Державної виконавчої служби та спричинені внаслідок цього відповідачу збитки (у разі наявності всіх необхідних складових) є підставою для звернення до суду з окремими позовом за захистом порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

Правову позицію суду стосовно того, що накладення арешту на грошові кошти боржника та бездіяльність державного виконавця не нівелюють підстав для стягнення нарахувань, що передбачені ст.625 Цивільного кодексу України також було підтримано Київським апеляційним господарським судом у постанові від 16.02.2016р. по справі №910/7346/15-г.

Отже, враховуючи наведене вище у сукупності, суд дійшов висновку щодо обґрунтованості позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Центр-Н" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Епіцентр К" про стягнення 1 503 376,08 грн. та наявності підстав для їх задоволення.

Всі інші доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Згідно приписів ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.32,33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Епіцентр К» (02139, м.Київ, вул.Братиславська, буд.11, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Центр-Н» (73000, Херсонська область, м.Херсон, вул.Шенгеля, 3-А, ) 3% річних в сумі 184 187,28 грн., інфляційні втрати в розмірі 1 319 188,80 грн. та судовий збір в сумі 22 550,64 грн.

3.Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

06.06.2016р.

Суддя О.М. Спичак