РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.05.2016Справа №910/4667/16

За позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_1
до Приватного підприємства "Пінта"
простягнення 259 800,00 грн
Суддя Ярмак О.М.

За участю представників:

від позивачаОСОБА_1 (особисто), ОСОБА_2 (за довіреністю від 07.04.2016)
від відповідачаДовжук Д.А. (за договором від 19.01.2016)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного підприємства "Пінта" про стягнення грошових коштів у сумі 289 800,00 грн. за договором про надання поворотної фінансової допомоги.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.03.2016 за вказаним позовом порушено провадження у справі № 910/4667/16 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 19.04.2016.

Ухвалою від 19.04.2016 за клопотанням відповідача судом відкладено розгляд справи на 12.05.2016.

11.05.2016 відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву.

12.05.2016 позивачем подано до суду заяву про забезпечення позову.

За наслідками судового засідання 12.05.2016 судом оголошено перерву до 24.05.2016 та продовжено строк розгляду спору.

В судове засідання 24.05.2016 з'явився позивач особисто, його представник та представник відповідача.

Представник позивача надав додаткові пояснення у справі, підтримав та обґрунтував позовні вимоги, просив позов задовольнити з підстав неповернення відповідачем поворотної фінансової допомоги у повному обсязі.

Представник відповідача також надав письмові пояснення у справі, проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав їх недоведеності та необґрунтованості.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, оглянувши оригінали копій документів, що знаходяться в матеріалах справи, заслухавши пояснення представників, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

У липні та вересні 2015 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 надав Приватному підприємству "Пінта" поворотну фінансову допомогу в загальному розмірі 344 800,00 грн шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок відповідача згідно з платіжними дорученнями: № 500 від 17.07.2015 на суму 117 800,00 грн, № 501 від 30.07.2015 на суму 27 000,00 грн, № 507 від 10.09.2015 на суму 90 000,00 грн, № 510 від 28.09.2015 на суму 110 000,00 грн.

Відповідач повернув частину отриманої фінансової допомоги 27.08.2015 в розмірі 50 000,00 грн. та 22.12.2015 в розмірі 35 000,00 грн.

Вказані обставини обома сторонами спору не заперечуються та не спростовуються.

Позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача решти суми поротної фінансової допомоги в розмірі 259 800,00 грн, яка станом на даний час залишається у користуванні відповідача.

При цьому, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що відповідно до положень статті 1049 Цивільного кодексу України строк повернення відповідачем поворотної фінансової допомоги настав 17.02.2016, тобто, після спливу тридцятиденного строку від дня пред'явлення позивачем вимоги про повернення позики, яка була отримана відповідачем 18.01.2016.

В обґрунтування своїх заперечень проти позовних вимог відповідач стверджує про їх передчасний характер та посилається на умови укладеного між сторонами 17.07.2015 договору № 11 про надання поворотної фінансової допомоги, за п. 3.1 якого поворотна фінансова допомога підлягає поверненню не пізніше 31.12.2017.

Натомість, за твердженнями позивача, оскільки указаний договір сторонами не підписано, тому відсутні підстави вважати його укладеним.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з положеннями ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Положеннями статті 180 Господарського кодексу України встановлено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся) (положення ч. 8 ст.181 Господарського кодексу України).

Згідно зі ст. 1049 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Ст. 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Згідно із частиною 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з приписами ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Отже, відповідно до ст. ст. 206 та 208 ЦК України у письмовій формі необхідно укладати договори позики за участю юридичної особи незалежно від того, в якості якої сторони вона виступає - позикодавця чи позичальника, оскільки договір позики не може бути повністю виконаний сторонами у момент його вчинення, що випливає із змісту вказаних статей.

Як вбачається з поданого відповідачем договору № 11 про надання поворотної фінансової допомоги від 17.07.2015, він підписаний лише представником Приватного підприємства "Пінта" та скріплений його печаткою.

Додаткових належних доказів, які б свідчили про укладення між Приватним підприємством "Пінта" та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 договору позики в формі, яка вважається письмовою відповідно до ст. 207 ЦК України, в матеріали справи подано не було.

Отже, оскільки немає правових підстав вважати, що між сторонами було досягнуто в належній формі згоди з усіх істотних умов договору № 11 про надання поворотної фінансової допомоги від 17.07.2015, то, відповідно немає підстав вважати указаний договір таким, що був укладений.

При цьому суд зазначає, що посилання відповідача на платіжні доручення № 500 від 17.07.2015, № 501 від 30.07.2015, № 507 від 10.09.2015, № 510 від 28.09.2015, та вказівку вказаного договору у призначенні платежу як на доказ укладення договору не є обґрунтованими, оскільки з указаних платіжних документів не вбачається факту отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, тобто, не підтверджуються як укладення договору позики, так і погодження його умов.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

При цьому, положеннями ст. 16 ЦК України визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У свою чергу, згідно зі змістом ч. 2 ст. 19 ЦК України встановлено, що способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням.

Таким чином, звертаючись з позовом до суду за захистом порушеного права, позивач має обрати спосіб захисту, який узгоджується з двома критеріями: (1) має відповідати змісту права, що порушене й здатний таке право відновити, а також (2) має бути передбачений приписами ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК України, або ж визначений іншим Законом чи укладеним між сторонами Договором.

В той же час, слід враховувати, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб, а також те, чи може відповідний спосіб захисту бути реалізованим у спірних правовідносинах між сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з матеріально-правовою вимогою до відповідача про стягнення суми коштів отриманої ним та неповернутої фінансової допомоги в розмірі 259 800,00 грн.

Проте, стверджуючи про відсутність укладеного між сторонами договору позики (поворотної фінансової допомоги), позивач одночасно обґрунтовує свої вимоги невиконанням відповідачем господарського зобов'язання з повернення позичених коштів, посилаючись на положення Цивільного кодексу України, що регулюють відносини між сторонами за договором позики.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку

Цивільні права та обов'язки, в силу ст. 11 Цивільного кодексу України виникають, зокрема, на підставі договору та інших правочинів.

Проте, в ході розгляду справи судом встановлено, що договір позики (поворотної фінансової допомоги) між сторонами спору укладено не було, тому, відповідно, не може йти мова про зобов'язальні правовідносини між сторонами та про наявність у відповідача обов'язку з повернення коштів за неукладеним договором.

Отже, хоч обраний позивачем спосіб захисту порушеного права і передбачений приписами чинного законодавства, проте, вказані ним обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх позовних вимог, не відповідають та не обґрунтовують обраний ним спосіб.

Поряд з викладеним, суд зазначає, що позивач не позбавлений чинним законодавством на повернення належного йому майна, яке знаходиться у іншої особи без достатніх для того правових підстав, проте, вимога, з якою позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права про стягнення коштів з відповідача, обґрунтована невиконанням договірних зобов'язань, задоволена бути не може.

Що стосується поданої позивачем заяви про забезпечення позову, то, з огляду на відмову у задоволенні позовних вимог розгляд указаної заяви є недоцільним, тому вона залишається судом без розгляду.

З огляду на те, що суд відмовляє у задоволенні заявлених позовних вимог, судові витрати відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 32-34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, оформленого відповідно до вимог статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 30.05.2016

Суддя О.М. Ярмак