КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"01" червня 2016 р. Справа№ 910/13619/15
Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Хрипуна О.О.
суддів: Корсакової Г.В.
Власова Ю.Л.
при секретарі судового засідання Вага В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства оборони України
на рішення господарського суду міста Києва від 12.11.2015
у справі № 910/13619/15 (суддя Селівон А.М.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Навігатор"
до 1. Міністерства оборони України
2. Військової частини НОМЕР_1
про стягнення 727 617,86 грн.

за участю представників:
від позивача: Крамар О.В.,
від відповідача-1: Тужиков М.А.,
від відповідача-2: не з`явились.

ВСТАНОВИВ:

ТОВ "Навігатор" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України про стягнення 425 777,58 грн. основного боргу за договором про закупівлю товарів за державні кошти № 15 від 05.12.2013 та 301 840,28 грн. інфляційних втрат, посилаючись на невиконання військовою частиною НОМЕР_2 належним чином умов укладеного між сторонами договору в частині оплати поставленого позивачем товару.
Ухвалою господарського суду міста Києва від 20.08.2015 за клопотанням відповідача військову частину НОМЕР_1 залучено до участі у справі співвідповідачем.
Рішенням господарського суду міста Києва від 12.11.2015 позов задоволено повністю, стягнуто з Міністерства оборони України на користь ТОВ "Навігатор" 425 777,58 грн. основного боргу, 301 840,28 грн. інфляційних нарахувань та 14 552,36 грн. судового збору.
Не погоджуючись з судовим рішенням, Міністерство оборони України звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 12.11.2015 у справі № 910/13619/15 та відмовити в задоволенні позову в частині вимог до Міністерства оборони України.
За твердженням скаржника, оскаржуване рішення прийнято з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а також в результаті неповного з`ясування судом першої інстанції обставин справи, які мають значення для справи.
Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.01.2016 апеляційну скаргу Міністерства оборони України у справі № 910/13619/15 прийнято до провадження та призначено до розгляду на 22.02.2016. Ухвалами Київського апеляційного господарського суду від 22.02.2016 та від 21.03.2016 розгляд апеляційної скарги відкладався на 04.04.2016.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.04.2016 у зв`язку з перебуванням головуючого судді (судді-доповідача) Зеленіна В.О. на лікарняному, для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Хрипун О.О., судді: Корсакова Г.В., Власов Ю.Л.
Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.04.2016 апеляційну скаргу Міністерства оборони України у справі № 910/13619/15 прийнято до провадження новим складом колегії, розгляд справи призначено на 18.05.2016. Ухвалою від 18.05.2016 розгляд справи було відкладено на 01.06.2016.
В судовому засіданні представник скаржника підтримав вимоги та доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.
Позивач у відзиві на позов, представник позивача в судовому засіданні вимоги та доводи апеляційної скарги заперечив, пославшись на їх безпідставність та необґрунтованість.
Від відповідача-2 надійшло клопотання про розгляд справи буз участі представника.
Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.
Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України, ст. 193 ГК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.
Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Як встановлено місцевим господарським судом, 05.12.2013 між ТОВ "Навігатор" (продавець) та військовою частиною НОМЕР_2 (покупець) укладено договір про закупівлю товарів за державні кошти № 15, за яким позивач зобов`язався у 2013 році поставити покупцю товар в асортименті, кількості та за цінами, визначеними у специфікації постачання товару (додаток № 1), що є невід`ємною частиною цього договору, а покупець - прийняти та оплатити такий товар.
Розділами 2-12 договору сторони погодили ціну договору, порядок розрахунків, права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за порушення договірних зобов`язань тощо. Зокрема, у п. 3.2 зазначено, що ціна договору визначена шляхом розкриття цінових пропозицій учасників конкурсних торгів згідно із протоколом засідання комітету з конкурсних торгів військової частини А 4480 від 31.10.2013 № 1 та їх оцінки.
Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, але не пізніше 31.12.2013, а в частині проведення розрахунків до повного виконання (п. 11.1 договору в редакції додаткової угоди №1 від 31.12.2013).
Договір, який укладається між замовником і учасником за результатами процедури закупівлі та передбачає надання послуг, виконання робіт або набуття права власності на товари за державні кошти договір про закупівлю є договором про закупівлю відповідно до Закону України "Про здійснення державних закупівель".
Аналіз змісту договору від 05.12.2013 № 15 дає підстави для висновку, що його умови регулюються, також, нормами цивільного та господарського законодавства про поставку, оскільки ТОВ "Навігатор" (продавець), який здійснює підприємницьку діяльність зобов`язався передати у встановлений строк товар військовій частині НОМЕР_2 (покупець) для використання його для цілей, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язався прийняти і сплатити за нього певну грошову суму.
В силу ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.
Умовами п. 5.1, 5.2 договору погоджено термін поставки товару - протягом 7 (семи) робочих днів з дати підписання заяви на постачання товару. Місце поставки товару - військова частина НОМЕР_2 (м. Севастополь).
На виконання умов договору позивачем поставлено, а військовою частиною НОМЕР_2 отримано товар на загальну суму 425 777,58 грн., що підтверджується підписаною повноважними представниками сторін та засвідченою печатками обох підприємств видатковою накладною № 4977 від 13.12.2013, а також довіреністю № 95 від 13.12.2013 на отримання матеріальних цінностей, копії яких наявні в матеріалах справи.
Факт отримання товару по кількості та якості відповідачами належними та допустимими доказами не спростовано. Доказів пред`явлення претензій щодо якості, кількості та термінів поставки товару у відповідності до умов договору не надано.
За встановлених обставин, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про належне виконання позивачем прийнятих за договором зобов`язань щодо передачі товару в кількості та якості військовій частині А 4480, а останнім, в свою чергу, прийнято товар без будь-яких зауважень.
Згідно із ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Відповідно до умов договору розрахунки проводяться шляхом оплат покупцем товару після фактичного отримання товару протягом 30 банківських днів після фактичного надходження коштів спеціального фонду бюджету на рахунки покупця та підписання сторонами видаткової накладної та пред`явлення продавцем рахунку на оплату товару (п. 4.1 договору).
Фінансування цього договору передбачено за спеціальним фондом та здійснюється за умов фактичного надходження коштів спеціального фонду бюджету на рахунки покупця (п. 4.2 договору). У п. 6.1.3, 6.2.3 договору покупець зобов`язався протягом 3 днів повідомляти продавця про фактичне надходження коштів на рахунки за спеціальним фондом бюджету (відкриття асигнувань). При цьому, покупець має право змінювати обсяг закупівлі товару та загальну вартість цього договору залежно від реального фінансування видатків. У такому разі сторони вносять відповідні зміни до договору.
Як встановлено місцевим господарським судом та не спростовано відповідачами військова частина А 4480 свого зобов`язання щодо оплати поставленого товару у строки та в порядку, визначені умовами договору, належним чином не виконала, заборгованість склала 425 777,58 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно із ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Перевіривши розрахунок колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про обґрунтованість вимог про збільшення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції згідно із ст. 625 ЦК України на 301 840,28 грн. за період з січня 2014 року по травень 2015 року.
З метою досудового врегулювання спору позивач звертався до Військової частини НОМЕР_2 з претензією щодо сплати заборгованості.
У відповідь на претензією ТОВ "Навігатор" № 0502/1 від 05.02.2014 з вимогою протягом п`яти банківських днів з дати отримання даної претензії здійснити повне погашення заборгованості за договором, військова частина А 4480 листом № 184 від 21.02.2014 запропонувала укласти додаткову угоду до договору для можливості перереєстрації зобов`язань за договором та оплати у 2014 році, вказавши на наявність коштів на спеціальному рахунку № 3042 зареєстрованого у ГУ ДКСУ у м. Севастополі тимчасового кошторису на І квартал 2014 року, у якому відображена кредиторська заборгованість військової частини А 4480 перед ТОВ "Навігатор".
У відповідь на запити позивача Міністерство оборони України листом № 346/1/1/2599 від 18.07.2014 повідомило позивача, що у зв`язку з анексією Автономної Республіки Крим військова частина НОМЕР_2 передислокована на материкову частину України, погашення кредиторської заборгованості за договором буде здійснено у встановленому порядку після перереєстрації військової частини НОМЕР_2 в органі державної казначейської служби України та вирішення питання щодо повернення з тимчасово окупованої території оригіналів документів, які підтверджують факт боргу.
Позивач в листах до Міністерства оборони України від 18.07.2014 та від 26.11.2014 просив невідкладно вирішити питання щодо погашення до кінця 2014 року заборгованості військової частини НОМЕР_2 перед ТОВ "Навігатор" в сумі 425 777,58 грн.
У відповідь на зазначену вимогу позивача Міністерство оборони України листом № 154/11/1-5680 від 25.12.2014 повідомило ТОВ "Навігатор", що військова частина НОМЕР_2 передислокована з території Автономної Республіки Крим, при цьому найменування А 4480 (ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) анульовано та надано нове найменування - А 3082 (ідентифікаційний код НОМЕР_4 ) із зазначенням, що військова частина не веде самостійного фінансового господарства та не має відкритих рахунків в органах державної казначейської служби України. Крім того, позивачу повідомлено, що погашення кредиторської заборгованості є проблематичним та у добровільному порядку неможливе, оскільки у військової частини НОМЕР_1 відсутні оригінали першого екземпляра договору з відміткою державної казначейської служби України про реєстрацію бюджетних зобов`язань та первинних документів, а також зазначено, що 31.12.2013 закінчився термін дії договору.
Відповідно до ст. 3 Закону України "Про Збройні Сили України" Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.
Саме до повноважень Міністерства оборони України у сфері управління Збройними Силами України ст. 10 Закону України "Про Збройні Сили України" відносить забезпечення життєдіяльності Збройних Сил України, їх функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, боєздатність, підготовку до виконання покладених на них завдань, застосування, комплектування особовим складом та його підготовку, постачання озброєння та військової техніки, підтримання справності, технічної придатності та модернізації зазначеного озброєння і техніки, матеріальних, фінансових, інших ресурсів та майна згідно з потребами, визначеними Генеральним штабом Збройних Сил України в межах коштів, передбачених Державним бюджетом України, і здійснює контроль за їх ефективним використанням, організовує виконання робіт і надання послуг в інтересах Збройних Сил України.
Військові формування у відповідності до положень Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" та Закону України "Про господарську діяльність у Збройних Силах України" відповідають за своїми зобов`язаннями лише коштами, що перебувають в них в розпорядженні. У разі недостатності зазначених коштів, держава, в особі органу, до сфери управління якого входить підприємство, несе повну субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями військових формувань, в даному випадку Міністерство оборони України.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України "Про Збройні Сили України" фінансування Збройних Сил України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Фінансування витрат Міністерства оборони України на виконання завдань, до яких можуть залучатися з`єднання, частини і підрозділи Збройних Сил України, визначених частиною третьою статті 1 цього Закону, здійснюється Кабінетом Міністрів України за рахунок коштів, що виділяються у встановленому законом порядку на виконання цих завдань, або додаткових коштів (надходжень).
Згідно із ст. 2 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" саме Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України "Про господарську діяльність у Збройних Силах України" суб`єктами господарської діяльності у Збройних Силах України є військові частини, заклади, установи та організації Збройних Сил України, які утримуються за рахунок коштів Державного бюджету України, ведуть відокремлене господарство, мають кошторис надходжень та видатків, рахунки в установах банків, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням.
Згідно із ст. 5 Закону України "Про господарську діяльність у Збройних Силах України" за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань, а також за шкоду й збитки, заподіяні довкіллю, правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором. Військова частина як суб`єкт господарської діяльності за своїми зобов`язаннями відповідає коштами, що надходять на її рахунок за відповідними статтями кошторису (крім захищених статей), а в разі їх недостатності відповідальність за зобов`язаннями військової частини несе Міністерство оборони України. У випадку відсутності або недостатності коштів на рахунку військової частини стягнення за її зобов`язаннями за будь-яких умов не може бути звернено на закріплене за військовою частиною майно. У цих ситуаціях до участі у справі повинно бути залучено Міністерство оборони України.
Відповідно до довідки № 39/15 з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України виданої Головним управлінням оборонного та мобілізаційного планування Генерального штабу Збройних Сил України Міністерства оборони України, військова частина НОМЕР_1 зареєстрована в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України за ідентифікаційний кодом 26614277, як суб`єкт з правом юридичної особи. На момент розгляду справи такий статус не втратила.
Згідно із ст. 619 ЦК України договором або законом може бути передбачена поряд із відповідальністю боржника додаткова (субсидіарна) відповідальність іншої особи.
До пред`явлення вимоги особі, яка несе субсидіарну відповідальність, кредитор повинен пред`явити вимогу до основного боржника. Якщо основний боржник відмовився задовольнити вимогу кредитора або кредитор не одержав від нього в розумний строк відповіді на пред`явлену вимогу, кредитор може пред`явити вимогу в повному обсязі до особи, яка несе субсидіарну відповідальність.
При цьому, колегія суддів зазначає, що скаржником належними та допустимими доказами не доведено правонаступництво військової частини НОМЕР_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_4 ) за зобов`язаннями військової частини НОМЕР_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) за договором про закупівлю товарів за державні кошти № 15 від 05.12.2013, не надано суду доказів наявності у відповідача-2 коштів, спрямованих для виконання зобов`язань за спірним правочином, військова частина А 3082 не веде самостійного фінансового господарства та не має відкритих рахунків в органах державної казначейської служби України, відповідно виконання зобов`язань за договором покладається саме на Міністерство оборони України - центральний орган виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України та який здійснює нагляд за діяльністю Збройних Сил України, діяльністю всіх структурних підрозділів, частин, формувань тощо.
Враховуючи вищезазначене, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що виконання зобов`язання по оплаті отриманого військовою частиною А 4480 товару покладається саме на Міністерство оборони України, яке є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України та яке здійснює нагляд за діяльністю Збройних Сил України.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 05.11.2015 у справі № 915/2142/14.
Посилання відповідачів в суді першої інстанції на те, що окупація Автономної республіки Крим є підставою для звільнення сторін від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за договором відповідно до п. 8.1 цього договору, господарським судом не приймається у зв`язку з тим, що наявність чи відсутність обставин непереборної сили не звільняють сторону договору від виконання грошових зобов`язань, а відповідно до ст. 617 ЦК України можуть слугувати підставою для звільнення лише від відповідальності за порушення зобов`язання.
Виходячи з аналізу ст. 263 ЦК України, ст. 218 ГК України та умов договору, звільнення сторони від відповідальності у разі настання обставин непереборної сили (форс-мажору) відбувається за умови якщо дані обставини безпосередньо вплинули на своєчасне виконання договірних зобов`язань.
Разом з тим, при вирішенні питання щодо впливу обставин непереборної сили має бути підтверджено не факт настання таких обставин, а саме їхня здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання.
Відповідно до Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" (в редакції, чинній на дату укладення спірного Договору та виникнення зобов`язання) засвідчує обставини форс-мажору відповідно до умов зовнішньоторговельних угод і міжнародних договорів України, а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні; засвідчує форс-мажорні обставини відповідно до умов договорів за зверненнями суб`єктів господарської діяльності, що здійснюють будівництво житла (замовників, забудовників). Крім того, Торгово-промислова палата здійснює виконання інших завдань, передбачених її статутом (ч. 2 ст. 3 цього Закону).
Саме по собі прийняття Законів України "Про створення вільної економічної зони Крим" та "Про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України" не свідчить про наявність підстав для звільнення від відповідальності за договором, а визначення сухопутної території АР Крим та міста Севастополя, внутрішніх вод України цих територій тимчасово окупованими, що нібито має наслідком неможливість виконання грошового зобов`язання, не є обставинами непереборної сили (форс-мажору).
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 27.01.2015 у справі № 904/6463/14.
Законом України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" визнано сухопутну територію Автономної Республіки Крим та міста Севастополя тимчасово окупованою територією України. Тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною України, на яку поширюється дія Конституції України (даний Закон набрав чинності 15.04.2014).
Офіційно окупація Автономної Республіки Крим підтверджена Україною 15.04.2014, тобто з дати набрання чинності Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", але порушення військовою частиною А 4480 умов договору, як правильно встановлено судом першої інстанції, відбулося значно раніше, оскільки зобов`язання з оплати поставленого позивачем товару покупець мав виконати протягом строку дії договору.
Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що в розумінні ст. 219 ГК України відповідачами не доведено та не підтверджено належними та допустимими доказами у відповідності до умов договору, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили.
За встановлених обставин, на думку колегії суддів, висновок місцевого суду про наявність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог до Міністерства оборони України відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам, а доводи апеляційної скарги його не спростовують.
З огляду на викладене, підстав для зміни або скасування рішення місцевого суду не вбачається.
Відповідно до ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника.
Керуючись ст.ст. 33, 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення господарського суду міста Києва від 12.11.2015 у справі № 910/13619/15 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 12.11.2015 у справі № 910/13619/15 залишити без змін.

Головуючий суддя О.О. Хрипун

Судді Г.В. Корсакова

Ю.Л. Власов