РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.05.2016Справа №910/7680/16

За позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах"
до Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія"
про відшкодування шкоди в порядку регресу в розмірі 6 608,25 грн.

Суддя Грєхова О.А.

Представники сторін:

від позивача: Діденко І.В. - представник за довіреністю

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Інгосстрах" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" матеріальної шкоди в порядку регресу в розмірі 6 608,25 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем на підставі Договору страхування наземного транспорту №ZPBDAX від 06.10.2011 внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди (надалі - ДТП) виплачено страхове відшкодування власнику транспортного засобу марки «ЗАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_1, а тому відповідно до положень статті 27 Закону України "Про страхування" та ст. 993 Цивільного кодексу України страховою компанією отримано право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду, якою є відповідач у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.04.2016 порушено провадження у справі №910/7680/16, розгляд справи призначено на 23.05.2016.

10.05.2016 через канцелярію Господарського суду міста Києва відповідачем подано відзив на позовну заяву.

13.05.2016 позивачем подано до канцелярії суду документи на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження у справі.

16.05.2016 через відділ діловодства суду від Моторного (транспортного) страхового бюро України надійшла інформаційна довідка на запит суду.

Представник позивача в судовому засіданні 23.05.2016, підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідач в засідання господарського суду своїх представників не направив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином.

Відповідно до п. 3.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними ній матеріалами.

На виконання вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України складено протокол судового засідання, який долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 23.05.2016 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, на яких ґрунтується позов, заслухавши пояснення представника позивача, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

06.10.2011 між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Інгосстрах», як страховиком, та Приватним акціонерним товариством Комерційним банком «Приватбанк», як страхувальником, укладено Договір страхування наземного транспорту №ZPBDAX від 06.10.2011, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать законодавству України, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням об'єктом страхування, а саме - автомобілем марки «ЗАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_1, 2011 року випуску.

Договором визначено, що до страхових випадків відноситься, зокрема, ДТП, а вигодонабувачем є Приватне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк».

Строк дії договору встановлено з 06.10.2011 по 05.10.2012. При цьому, при бажанні страхувальника застрахувати транспортний засіб на строк, більший ніж 12 місяців, та у разі сплати страхового платежу, договір вважається щорічно продовженим на відповідний строк, за який здійснена сплата страхового платежу.

09.09.2014 о 07 год. 50 хв. в м.Бердянськ по вул.Орджонікідзе, біля будинку №91/89 відбулась дорожньо-транспортна пригода, а саме: ОСОБА_2 керуючи автомобілем марки «ЗАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_2, не вибрав безпечну дистанцію, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем «ЗАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_1, який рухався попереду та зупинився для того, щоб пропустити пішоходів. Внаслідок ДТП вищевказані транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26.09.2014 у справі №310/7433/14-п встановлено порушення ОСОБА_2 вимог п.13.1 Правил дорожнього руху України та визнано його винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а також накладено стягнення у вигляді штрафу.

09.09.2014 власник застрахованого автомобіля марки «ЗАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_1, звернувся до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» з повідомленням про аварію, в якому повідомив про факт настання дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до висновку №162 від 26.09.2014 експертного дослідження автомобіля «ЗАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_1, складеного експертом ОСОБА_3, вартість відновлювального ремонту автомобіля «ЗАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_1, пошкодженого в результаті дорожньо-транспортної події, яка сталась 09.09.2014 складає 7 541,35 грн.

Одночасно, згідно з ремонтною калькуляцією №162 від 25.09.2014 вартість ремонтних робіт по відновлюванню пошкоджень, завданих вказаному вище автомобілю, складає без ПДВ 6 581,77 грн., з ПДВ 7 898,12 грн.

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інгосстрах», з урахуванням умов Договору страхування №ZPBDAX від 06.10.2011, склало страховий акт №И-2260 від 06.10.2014, згідно з яким пошкодження транспортного засобу - автомобіля марки «ЗАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_1, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 09.09.2015, визнано страховим випадком та призначено до виплати страхове відшкодування в розмірі 7 108,25 грн.

09.09.2014 ПАТ КБ «Приватбанк» (страхувальник) звернулось до позивача із заявою на виплату страхового відшкодування, в якій просило сплатити страхове відшкодування по страховому випадку, який стався 09.09.2014 з автомобілем марки «ЗАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_1, на зазначений ним розрахунковий рахунок.

На підставі договору №ZPBDAX від 06.10.2011, а також складеного страхового акту №И-2260 від 06.10.2014 та заяви страхувальника, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інгосстрах» сплатило суму страхового відшкодування на рахунок Приватного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» у розмірі 7 108,25 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення №4574 від 08.10.2014.

Позивач звертався до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» з претензією №11-01/02-08 від 11.01.2016, відповідно до якої просив сплатити страхову суму в розмірі 7 108,25 грн.

Однак, у відповідь на зазначену претензію відповідач направив листа №1154/18 від 29.03.2016, яким повідомив про відмову у виплаті позивачу страхового відшкодування внаслідок порушення останнім вимог п.37.1.4 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

За змістом положень ч. 1 ст. 355 Господарського кодексу України об'єкти страхування, види обов'язкового страхування, а також загальні умови здійснення страхування, вимоги до договорів страхування та порядок здійснення державного нагляду за страховою діяльністю визначаються Цивільним кодексом України, цим Кодексом, законом про страхування, іншими законодавчими актами.

Згідно зі ст. 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

Таким законом, зокрема, є норми ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування", відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов'язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов'язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов'язків свого попередника.

Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов'язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов'язок із відшкодування шкоди не виконала.

Перехід права вимоги за наведеними норми права (ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування") слід відрізняти від зворотної вимоги (регресу), яка регулюється положеннями ст. 1191 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Системний аналіз цієї норми дає підстави для висновку, що для її застосування необхідні дві умови: право регресної вимоги до винної особи має третя особа після виконання нею зобов'язання перед потерпілим; регрес має місце після припинення зобов'язання з відшкодування шкоди.

Позивач - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інгосстрах» виплативши страхове відшкодування потерпілому - ПА КБ «Приватбанк» за договором майнового страхування, отримало від останнього права кредитора, а не регресу до особи, відповідальної за завдану шкоду.

Зважуючи на викладене, саме положеннями ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування" регулюються правовідносини між сторонами у справі, яка розглядається, а не ст. 1191 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №3-303гс15.

З матеріалів справи вбачається, транспортний засіб - автомобіль марки «ЗАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_2, водієм якого спричинено спірну дорожньо-транспортну пригоду, знаходився під керуванням ОСОБА_2.

Доказів того, що ОСОБА_2 не мав права керування транспортним засобом марки «ЗАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_2, та притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 126 КУпАП матеріали справи не містять, а тому, враховуючи положення статті 62 Конституції України, які закріплюють принцип презумпції невинуватості особи, суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 керував вказаним транспортним засобом на законних підставах.

Згідно зі ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частинами першою та другою статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

За змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Вина ОСОБА_2 встановлена у судовому порядку, а саме постановою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26.09.2014 у справі №310//7433/14-п.

Під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_2 уклав Договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспорту (поліс) №АІ/1276263 з Приватним акціонерним товариством «Українська пожежно-страхова компанія», строк дії якого встановлено з 14.08.2014 по 13.08.2015, а предметом є майнові інтереси страхувальника, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом «ЗАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_2.

Вказана обставина також підтверджується довідкою Моторного (транспортного) страхового бюро України, що надійшла на запит суду.

За приписами п.п. 1.1, 1.4 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхувальниками є юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу, а особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.

Отже, оскільки ОСОБА_2 експлуатував автомобіль «ЗАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_2, на законних підставах, що встановлено вище, то відповідальність за шкоду, заподіяну майну внаслідок експлуатації цього автомобіля була застрахована Приватним акціонерним товариством «Українська пожежно-страхова компанія».

Згідно з пунктом 36.4 статті 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом "а" пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків.

При цьому за умовами п. 12.1 ст. 12 вказаного Закону страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Полісом №АІ/1276263 передбачено, що ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну третіх осіб становить 50 000 грн., франшиза - 500 грн.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Одночасно, згідно з частиною 4 статті 9 Закону України "Про страхування" розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством.

Як вбачається з положень п.15.5 Договору добровільного страхування наземного транспорту №ZPBDAX від 06.10.2011, укладеного між ПАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» та ПАТ КБ «Приватбанк», розмір завданих збитків визначається після огляду транспортного засобу та на підставі експертної оцінки розміру збитку (кошторису вартості відновлювального ремонту з урахуванням фізичного зносу) у урахуванням документів, наданих страхувальником (вигодонабувачем), а також документів і відомостей, зібраних страховим агентом.

Враховуючи вищевикладене, договором страхування, укладеним між позивачем та страхувальником, не передбачено зобов'язання страховика за договором добровільного страхування визначати розмір страхового відшкодування з урахуванням виключно звіту суб'єкта оціночної діяльності.

З урахуванням вимог пункту 36.4 статті 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", наявність в матеріалах справи висновку експертного дослідження №162 від 26.09.2014, ремонтної калькуляції №162 від 25.09.2014, страхового акту №И-2260 від 06.10.2014 та платіжного доручення №4574 від 08.10.2014, є достатніми доказами фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 09.09.2014.

При цьому Законами України "Про страхування" та "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не передбачено зобов'язання страховика за договором добровільного страхування визначати розмір страхового відшкодування тільки в розмірі суми, встановленої звітом про оцінку транспортного засобу, оскільки цей звіт є попереднім оціночним документом, що визначає можливу, але не остаточну суму, необхідну для відновлення транспортного засобу.

Зазначена правова позиція також наведена у постанові Верховного Суду України від 15.04.2015 по справі №910/7163/14, яка прийнята з підстав неоднакового застосування одних і тих самих норм матеріального права, а саме положень статей 22, 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції в силу ч. 1 ст. 111-28 ГПК України.

Отже, матеріалами справи підтверджено, що вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «ЗАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_1, становить 7 541,35 грн., а до позивача перейшло право зворотної вимоги в межах 7 108,25 грн.

За таких обставин, враховуючи розмір права зворотної вимоги, який перейшов до позивача, а також визначені полісом №АІ/1276263 розміри лімітів відповідальності (50 000 грн.) та франшизи (500 грн.), суд дійшов висновку, що відповідач зобов'язаний відшкодувати позивачу витрати в розмірі 6 608,25грн. (7 108,25 грн. - 500 грн. франшизи).

При цьому, посилання відповідача у відзиві на позовну заяву на те, що неподання позивачем заяви про страхове відшкодування впродовж одного року з моменту вчинення дорожньо-транспортної пригоди у відповідності до п.п. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, суд вважає безпідставними та необґрунтованими з огляду на наступне:

Відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Проте, положення ст.37 Закону "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" поширюються на страхувальника, оскільки вказана норма регулює відносини страховика і страхувальника за договором страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а позивач не є стороною цього договору.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 30.07.2015 по справі №910/27191/14.

Крім того, страховик отримує право вимоги потерпілої особи лише після виплати останній страхового відшкодування за договором майнового страхування, втім не зобов'язаний звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплати матеріального відшкодування у строк, встановлений пп. 37.1.4. п. 37.1. ст. 37 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Таке право страховика, враховуючи висновок, наведений у рішенні Конституційного Суду України від 09.07.2002 року № 15-рп/2002, може бути реалізоване безпосередньо шляхом подання відповідного позову до суду.

За таких обставин, суд дійшов висновку про безпідставність посилань відповідача на приписи пп. 37.1.4. п. 37.1. ст. 37 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" з огляду на те, що право особи на звернення до суду за захистом порушеного права або охоронюваного законом інтересу не може бути обмежене законом та іншими нормативно-правовими актами.

При цьому, слід звернути увагу, що строк, встановлений нормами Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" для подання потерпілим чи іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, заяви про страхове відшкодування, не є тотожним позовній давності у таких правовідносинах, яка є загальною та становить три роки.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 19.03.2015 по справі №910/15597/14.

Посилання відповідача на те, що позивач, як особа, яка має право на виплату страхового відшкодування, не звертався до нього протягом 1 року з моменту скоєння ДТП, що є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування відповідно до п.п. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" є помилковими також і з огляду на те, що наведена норма визначає можливість відмови страховика у виплаті страхового відшкодування страхувальнику в разі неподання заяви про страхове відшкодування впродовж встановлених строків, і не містить підстав для відмови у задоволенні вимоги страховика, який виплатив страхове відшкодування згідно з договором майнового страхування до особи, відповідальної за завдані збитки, про відшкодування виплачених ним фактичних сум у межах, передбачених договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15.04.2015 у справі № 910/9494/14.

Отже, обставини, викладені відповідачем у відзиві на позовну заяву, як на підставу для відмови в задоволенні позовних вимог, за висновками суду є необґрунтованими.

Як встановлено в ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

В силу вимог ст. ст. 33, 34 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду жодних доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги, як і не надав доказів часткової або повної сплати заявленої до стягнення суми.

З урахуванням наведеного, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, з покладенням судового збору на відповідача, в порядку ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. 43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» (04080, м.Київ, вул.Кирилівська, буд.40; ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» (49094, Дніпропетровська обл., м.Дніпропетровськ, вул.Набережна Перемоги, буд.32; ) страхове відшкодування в розмірі 6 608 (шість тисяч шістсот вісім) грн. 25 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 1 378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн. 00 коп.

3. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 24.05.2016

Суддя Грєхова О.А.