РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2016 року Справа № 22/1250-10

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Розізнана І.В. , суддя Гудак А.В.

при секретарі судового засідання Максютинська Д.В

за участю представників сторін:

Позивач: Краснов В.С. паспорт № НА 462529, від 27.12.1997р.

Від позивача: Остапчук О.О. довіреність б/н, від 01.08.2015р.

Від відповідача 1: Олійник А.В. довіреність б/н, від 04.07.2014р

Від відповідача 2: представник не з'явився.

Від третьої особи 1: Олійник А.В., довіреність б/н, від 04.07.2014р

Від третьої особи 2: представник не з'явився.

розглянувши апеляційну скаргу позивача на рішення господарського суду Хмельницької області від 16.02.16р. у справі № 22/1250-10

за позовом Фізичної особи - підприємця Краснова Володимира Степановича

до 1. Фізичної особи - підприємця Шірпал Василя Миколайовича

2. Публічного акціонерного товариства "Термопластавтомат"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача- Летичивської селищної ради Хмельницької області

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні другого відповідача-Шірпал Раїси Дмитрівни.

про визнання права власності на нежитлові приміщення - будови бетонно-зміщувального вузла за адресою: смт. Летичів, вул. 50 річчя Жовтня, 103/2, загальною площею 245,7 кв.м.

ВСТАНОВИВ:

Приватний підприємець Краснов Володимир Степанович (надалі - Позивач) звернувся в господарський суд Хмельницької області з позовною заявою (том 1, а.с. 2-4) до Відкритого акціонерного товариства «Термопластавтомат» (надалі - Відповідач 1) та Приватного підприємця Шірпала Василя Миколайовича (надалі - Відповідач 2), в якій просить визнати за Позивачем право власності на придбані Позивачем з прилюдних торгів по реалізації арештованого майна Летичівського заводу пресових вузлів ВАТ «Термопластавтомат» 14 грудня 1998 року приміщення - будови бетонно-змішувального вузла за адресою: смт. Летичів, вул. 50-річчя Жовтня, 103/2, загальною площею 45,7 кв.м..

Ухвалою господарського суду Хмельницької області від 25 серпня 2010 року (том 1, а.с. 32), з підстав, наведених в даній ухвалі, було залучено до участі в справі в якості третьої особи на стороні відповідача без самостійних вимог на предмет спору - Летичівську селищну раду (надалі - Третя особа).

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 21 вересня 2010 року (том 1, а.с. 92-94), з підстав, наведених в даному рішенні, було відмовлено в задоволенні позовних вимог Позивача.

Згідно із заявою Позивача від 7 вересня 2010 року було уточнено позовні вимоги (а.с. 85), на підставі котрих Позивач просив визнати за ним право власності на придбані з прилюдних торгів по реалізації арештованого майна Летичівського заводу пресових вузлів ВАТ «Термопластавтомат» 14 грудня 1998 року приміщення - будови бетонно-змішувального вузла за адресою: смт. Летичів, вул. 50-річчя Жовтня, 103/2, загальною площею 245,7 кв.м..

Постановою Житомирського апеляційного господарського суду від 9 грудня 2010 року (том 1, а.с. 134-136), з підстав, наведених в даному рішенні, рішення господарського суду Хмельницької області від 21 вересня 2010 року було скасовано та постановлено нове, яким позов задоволено частково. Визнано право власності на нежитлове приміщення - будівлю бетонно-змішувального вузла за адресою: смт. Летичів, вул. 50-річчя Жовтня, 103/2 загальною площею 245,7 м2 за Позивачем. У позові до Відповідача 2, відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 12 серпня 2015 року касаційну скаргу Відповідача 2 у справі №22/1250-10 було задоволено, рішення господарського суду Хмельницької області від 21 вересня 2010 року та постанову Житомирського апеляційного господарського суду від 9 грудня 2010 року у справі за № 22/1250-10 скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі суду (том 2, а.с. 120-123).

У своїй постанові від 12 серпня 2015 року Вищий господарський суд України зазначив:

· при новому розгляді справи суду слід більш ретельно з'ясувати питання щодо характеристики будівлі, придбаної позивачем з прилюдних торгів;

· витребувати документи щодо площі бетонно-змішувального вузла на час його продажу з прилюдних торгів (що було зроблено під час нового розгляду справи);

· перевірити та надати належну правову оцінку доводам Відповідача ПП Шірпала В.М. про те, що зареєстрований за ним на праві власності індивідуальний гараж площею 69,1 м2 за адресою смт Летичів, вул.50-річчя Жовтня, 103/4 і приміщення механічного цеху площею 71,7 м2 бетонно-змішувального вузла (згідно технічного паспорту) за адресою смт Летичів, вул.50-річчя Жовтня, 103/2 є одним і тим же приміщенням.

Ухвалою господарського суду Хмельницької області від 30 вересня 2015 року, з підстав наведених в даній ухвалі, було залучено до участі у справі в якості відповідача - Шірпал Раїсу Дмитрівну та припинено провадження по справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України (том 2, а.с. 153-154).

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 16 листопада 2015 року (том 2, а.с. 207-209), з підстав, зазначених у даній постанові, апеляційну скаргу Позивача було задоволено. Ухвалу господарського суду Хмельницької області від 30 липня 2015 року в справі № 22/1250-10 скасовано. Справу № 22/1250-10 передано на новий розгляд господарському суду Хмельницької області.

Ухвалою господарського суду Хмельницької області від 3 грудня 2015 року (том 3, а.с. 5), з підстав наведених в даній ухвалі, було залучено до участі в справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні Відповідача 2 - Шірпал Раїсу Дмитрівну (надалі Третя особа 2).

Позивачем до місцевого господарського суду була подана заява від 12 січня 2015 року (том 3, а.с. 9) про відмову від позовних вимог до Відповідача 2.

Позивачем до місцевого господарського суду була подана заява від 12 січня 2016 року (том 3, а.с. 11-13), в котрій з підстав наведених в даній заяві, Позивач просив про зміну підстав позову.

При новому розгляді, Рішенням господарського суду Хмельницької області від 16 лютого 2016 року, з підстав наведених в даному рішенні, в задоволенні позовних вимог відмовлено. Прийнято відмову Позивача від позову у справі № 22/1250-10 в частині позовних вимог до Відповідача 2 про визнання права власності на приміщення (будову бетонно-змішувального вузла за адресою: смт. Летичів, вул. 50-річчя Жовтня, 103/2, загальною площею 245,7 кв.м), у зв"язку з цим припинено провадження у справі № 22/1250-10 в частині позовних вимог Позивача до Відповідача 2.

Не погоджуючись з судовим рішенням Позивач подав апеляційну скаргу (том 3, а.с. 130-132), в якій просить скасувати рішення господарського суду Хмельницької області та постановити нове рішення, яким задоволити позовні вимоги Позивача та визнати за ним право власності на зазначене майно.

Апеляційна скарга мотивована тим, що винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Крім того, Позивач як на підставу скасування рішення суду першої інстанції, посилається на те, що 11 травня 2006 року Хмельницьким бюро технічної інвентаризації було виготовлено технічні паспорти даних об'єктів з планами придбаних Позивачем приміщень. Позивач, 13 липня 2006 року звертався до відділу державної виконавчої служби Летичівського району Хмельницької області з вимогами щодо оформлення позивачем права власності на придбане майно, однак відділом державної виконавчої служби Летичівського району йому також було відмовлено у посвідченні права власності на придбані об'єкти. Також апелянт зауважує, що він неодноразово звертався до нотаріальної контори за місцем розташування майна з заявою про видачу Свідоцтва про придбання вказаних приміщень на аукціоні, згідно з актами прилюдних торгів від 11 листопада і 14 грудня 1998 року, однак отримав письмову відмову у видачі свідоцтва про придбання майна на аукціоні. Як зазначив апелянт, в грудні 2008 році він звернувся до Хмельницького БТІ з заявою про реєстрацію права власності та видачу свідоцтва про право власності на придбані нежитлові приміщення, та йому було відмовлено у реєстрації права власності на придбані приміщення з посиланням на те, що надані позивачем документи не є правовстановлюючими. Позивач також наголошує на тому, що через відмову нотаріуса у видачі йому свідоцтва про придбання майна на аукціоні позивач був змушений звернутися до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 21 березня 2016 року (том 3, а.с. 129) апеляційну скаргу Позивача прийнято до провадження та призначено її до розгляду на 13 квітня 2016 року на 10 годину 00 хвилин.

На виконання ухвали Рівненського апеляційного господарського суду від 13 квітня 2016 року Відповідач 2 подав відзив на апеляційну скаргу (том 3, а.с. 150-155), в якому з підстав, викладених в цьому відзиві, заперечує проти доводів, зазначених в апеляційній скарзі та просить залишити рішення господарського суду Хмельницької області без змін.

Третя особа 2 подала відзив на апеляційну скаргу (том 3, а.с. 157-162), в якому з підстав викладених в цьому відзиві, заперечує проти доводів зазначених в апеляційній скарзі та просить залишити рішення господарського суду Хмельницької області без змін.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 13 квітня 2016 року (том 3, а.с. 165), з підстав, викладених у даній ухвалі, було задоволено самовідвід судді Філіпової Т.Л. в справі № 22/1250-10.

Ухвалою суду від 13 квітня 2016 року (том 3, а.с. 169) апеляційну скаргу Позивача прийнято до провадження в складі колегії суддів: головуючий суддя Бучинська Г.Б.; суддя Розізнана І.В., суддя Гудак А.В. та призначено її до розгляду на 17 травня 2016 року на 11 годину 00 хвилин.

Представники Відповідача 2 та Третьої особи 1, Третьої особи 2 в судове засідання від 17 травня 2016 року не з'явилися. Про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлені, про що свідчать повідомлення про врученя поштового відправлення (том 3, а.с. 171, 174-175). Причини неявки своїх повноважних представників третя особа суду не повідомила. Жодних клопотань від Відповідача 2 та Третіх осіб щодо відкладення розгляду справи до господарського суду апеляційної інстанції не надходило. Водночас, ухвалами Рівненського апеляційного господарського суду явка сторін не була визнана обов'язковою.

Окрім того, 22 квітня 2016 року, до Рівненського апеляційного господарського суду надійшла заява Третьої особи 1 за № 616 від 20 квітня 2016 року про розгляд даної справи без участі представника Третьої особи 1 (том 3, а.с. 176).

Згідно з пунктом 3.9.2 Постанови Пленуму Пленуму Вищого господарського суду № 18 від 26 грудня 2011 року: у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору; господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.).

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Численними рішеннями Європейського суду з прав людини у справах проти України визнано порушення пункту 1 статті 6 "Право на справедливий суд" Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що, зокрема, полягало у тому, що національними судами не забезпечено розгляд справи заявника в "розумний строк" через затримки у провадженні, в основному з вини судів.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

З врахуванням того, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору і міститься апеляційна скарга Позивача, в котрій викладена його позиція, в правовому полі статтей 101, частини 1 статті 102 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників Відповідача та Третьої особи , за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні від 17 травня 2016 року представники Позивача підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі та просили скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове, котрим визнати за Позивачем право власності на спірне нерухоме майно.

В судовому засіданні від 17 травня 2016 року представник Відповідача 1 заперечив проти апеляційної скарги, вважає доводи Позивача необґрунтованими, рішення суду першої інстанції правомірним та законним.

Рівненський апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення представників Позивача та Відповідача 1 , розглянувши доводи апеляційної скарги, відзив на апеляційну скаргу, письмові пояснення, дослідивши наявні матеріали справи, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшов до висновку, що рішення господарського суду Хмельницької області від 16 лютого 2016 року слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Позивача - без задоволення. При цьому апеляційний господарський суд виходив з такого.

З матеріалів справи вбачається, що згідно акту від 14 грудня 1998 року, затвердженого суддею Летичівського районного суду Хмельницької області (том 1, а.с. 11), в котрому зазначено, що на підставі виконавчого напису нотаріуса Летичівської районної нотаріальної контори від 23 вересня 1996 року, було звернуто стягнення на майно Відповідача (Летичівського заводу пресових вузлів), та продано Позивачу за 2 100 грн. гуртожиток (будову БСУ).

Також, як зазначено в акті від 11 листопада 1998 року (том 1, а.с. 10), затвердженому суддею Летичівського районного суду, Позивачу за 4 950 грн продано частину гуртожитку (столярну майстерню).

Відповідно до накладних від 11 січня 1999 року (том 1, а.с. 12-13) вказані вище будівлі на підставі акту аукціону від 11 грудня 1998 року, передано Позивачу.

Листом від 7 березня 2006 року, адресованим директору Відповідача 1 (том 1, а.с. 14), Позивач просив забезпечити явку повноважного представника Позивача у Летичівську районну нотаріальну контору для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу гуртожитку що знаходиться за адресою: смт. Летичів, вул. 50-річчя Жовтня, 103/1, вартістю 4950 гривень.

На що Відповідач 1 своїм листом від 28 березня 2006 року повідомив Позивача про те, що Відповідач 1 не виступав продавцем у даному випадку, а тому не може вчиняти дії по посвідченню даного договору. Придбання приміщення здійснювалось через проведення публічних торгів. Торги проводилось судовим виконавцем Летичівського районного суду, який і повинен був оформити відповідні документи (том 1, а.с. 15).

Листом від 17 липня 2006 року, адресованим відділу ДВС Летичівського районного управління юстиції Хмельницької області, Позивач просив забезпечити явку повноважного представника відділу у Летичівську районну нотаріальну контору для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу гуртожитку, що знаходиться за адресою: смт. Летичів, вул. 50-річчя Жовтня, 103/1, вартістю 4 950 гривень (том 1, а.с. 16).

При цьому, відповідно до листа Хмельницького бюро технічної інвентаризації від 26 грудня 2008 року № 10563/01-15 було повідомлено Позивача про те, що надані Позивачем документи (постанова апеляційного суду Хмельницької області від 5 березня 2007 року, копія постанови Летичівського районного суду Хмельницької області від 27 грудня 2006 року, копія актів купівлі-продажу від 11 листопада та 14 грудня 1998 року, копії накладних та технічних паспортів) не є правовстановлюючими, на підставі яких видається свідоцтво про право власності (том 1, а.с. 19).

Крім того, листом за № 8057/01-15 18 вересня 2010 року Хмельницьке бюро технічної інвентаризації повідомило господарський суд про те, що згідно електронних та документальних даних БТІ право власності на спірний об'єкт не зареєстровано (том 1, а.с. 74).

Також, згідно листа державного нотаріуса Летичівської державної контори від 19 лютого 2010 року (том 1, а.с. 20), акт від 11 листопада 1998 року не відповідає законодавству України на даний період, зокрема розділу 25 інструкції "Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України", оскільки не вказано такі дані: ким, коли, і де проводились прилюдні торги чи аукціон, немає характеристики реалізованого майна, адреси боржника і покупців, немає даних про правовстановлючий документ на нерухоме майно.

Рішенням Летичівської селищної ради 5-ого скликання № 7 від 16 січня 2007 року було надано дозвіл Позивачу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (орієнтовною площею 0,05 Га) для обслуговування приміщення столярної майстерні по вул. 50 річчя Жовтня, 103/2, смт. Летичів (том 1, а.с. 21).

У листі прокурори Летичівського району Хмельницької області № 0071-06 від 29 жовтня 2006 року, адресованому Позивачу (том 1, а.с. 72), було повідомлено про те, що перевіркою встановлено, що посадові особи Третьої особи 1 рішенням 12 сесії № 18 від 27 липня 2004 року надали дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в смт. Летичів вул. 50-річчя Жовтня, 103 Відповідачу 2. Рішенням 19 сесії № 11 від 2 листопада 2005 року було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано земельну ділянку площею 80м. в приватну власність для будівництва та обслуговування індивідуального гаража по вул. 50-річчя Жовтня, 103/4. Також встановлено, що дана споруда вже знаходилась на даній земельній ділянці, про що знали на момент винесення зазначених вище питань на розгляд сесії землевпорядник селищної ради, архітектор та інші посадові особи. Крім того, у листі повідомлено про те, що адреса вул. 50-річчя Жовтня, 103/4 не затверджувалась Третьою собою 1. Крім того, як вказано у листі, прокуратурою Летичівського району внесено 2 документи прокурорського реагування.

В зв'язку з відмовою Державного нотаріуса у видачі Позивачу свідоцтва на придбання майна на аукціоні, а також через заперечення права власності на придбані об'єкти нерухомості з боку Відповідачів, Позивач з метою захисту, на його думку, порушеного права, звернувся в суд з позовом до Відповідачів (з врахуванням заяви про зміну підстав позову; том 3, а.с. 11-13) про визнання права власності на приміщення (будову бетонно-змішувального вузла за адресою: смт. Летичів, вул. 50-річчя Жовтня, 103/2, загальною площею 245,7 кв.м).

Водночас, колегія суддів дослідивши матеріали справи, в контексті позовних вимог заявлених саме до Відповідача 2, зауважує наступне.

Так, відповідно до приписів статті 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу субєкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є субєктами підприємницької діяльності.

Частиною 1 статті 21 Господарського процесуального кодексу України визначено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути підприємства та організації, зазначені у статті 1 цього Кодексу.

Перелік категорій справ, які підвідомчі господарським судам, наведено у статті 12 ГПК України, пунктом першим частиною першою якої визначено, що господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав.

В пунктах 1 - 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 24 жовтня 2011 року за № 10 "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам" зазначено, що: з огляду на приписи частини третьої статті 22 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", згідно з якими місцеві господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності, та на вимоги статей 1, 41, 12 ГПК господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає приписам статті 1 ГПК, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер.

У вирішенні питання про те, чи є правовідносини господарськими, а спір - господарським, слід виходити з визначень, наведених у статті 3 Господарського кодексу України. Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб'єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Як вбачається з матеріалів справи, Постановою Вищого господарського суду від 12 серпня 2015 року, рішення господарського суду Хмельницької області від 21 вересня 2010 року та постанову Житомирського апеляційного господарського суду від 9 грудня 2010 року у справі за № 22/1250-10 скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі суду.

Тобто, в даному випадку, відповідно до пункту 3.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 та пункту 92 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 17 травня 2011 року «Про деякі питання практики застосування розділу Х11 Господарського процесуального кодексу України», якщо розгляд справи починається заново, а отже спочатку починається й визначений статтею 102 ГПК строк розгляду апеляційної скарги, здійснення дослідження всіх доказів та встановлення обставин справи, а позивач також вправі змінити підставу або предмет позову до початку повторного розгляду справи по суті.

Відповідно до статті 111 Цивільного кодексу України, юридична особа є ліквідованою з дня внесення до ЄДРПОУ запису про її припинення.

Статтею 18 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" визначено, що якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Згідно пункту 4.7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", за наявності відомостей про припинення діяльності суб'єкта господарювання, який є стороною у справі, господарському суду слід враховувати таке.

Відповідно до частини сьомої статті 59 Господарського кодексу України суб'єкт господарювання вважається ліквідованим з дня внесення до державного реєстру запису про припинення його діяльності. Отже, при вирішенні питання щодо припинення провадження у справі господарський суд повинен перевірити відповідні відомості в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. Відповідні документи подаються до суду тією особою, яка у встановленому порядку порушує питання про припинення провадження у справі.

Громадянин, який мав статус суб'єкта підприємницької діяльності, але на дату подання позову втратив такий статус, не може бути стороною в судовому процесі у господарському суді, якщо немає визначених законом підстав для його участі в такому процесі.

Як вбачається із спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців щодо Відповідача 2 (станом на час проведення нового розгляду справи в суді першої інстанції - 4 вересня 2015 року) в графі «Дата та номер запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем, підстава для його внесення» зазначено настпну інформацію: 28 серпня 2012, 2002194, припинено, за судовим рішенням. Судове рішення про припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця в зв'язку з неподанням протягом року органам державної податкової служби податкових декларацій, документів фінансової звітності відповідно до закону, 5 червня 2012, 18 червня 2012, 2270/3312/12, Хмельницький окружний адміністративний суд (том 2, а.с. 131; даний витяг з метою перевірки також зроблений колегією суддів та долучений до матеріалів справи).

Окрім того, судова колегія звертає увагу, що всі докази, подані Відповідачем 2, щодо його майнових прав на гараж в гаражному масиві, видані саме на фізичну особу - Шірпала Василя Миколайовича, а не як на фізичну особу-підприємця.

Отже, враховуючи те, що Відповідач 2, до котрого Позивачем пред'явлені позовні вимоги, має статус саме фізичної особи, а не як суб'єкта підприємницької діяльності, та зважаючи, що Позивач, в зв'язку із відсутністю матеріальних вимог відмовився в частині позовних вимог до Відповідача 2 (том 3, а.с. 9), колегія суддів дійшла висновку, що даний спір не підвідомчий господарському суду Рівненської області, а відтак провадження у справі в цій частині підлягає припиненню на підставі пункту 1 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про припинення провадження в справі, незважаючи на обраний судом місцевої інстанції пункт 4 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України (в зв'язку з відмовою позивача від позову в частині позовних вимог до відповідача 2) та не вбачає підстав для скасування рішення в цій частині, з огляду на таке.

Пунктом 12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 17 травня 2011 року «Про деякі питання практики застосування розділу Х11 Господарського процесуального кодексу України» визначено, що не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас, апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи.

Що ж стосується позовних вимог Позивача до Відповідача 1 про визнання права власності на приміщення (будову бетонно-змішувального вузла за адресою: смт. Летичів, вул. 50-річчя Жовтня, 103/2, загальною площею 245,7 кв.м), то колегія суддів зазначає наступне.

Дослідивши матеріали справи колегія суду зазначає, що предметом спору, окрім інших позовних вимог, у даній справі є визнання права власності на нерухоме майно, а, отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу України та інших законодавчих актів України, котрі направленні на регулювання спірні правовідносини.

Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що: цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

В силу статті 20 Господарського кодексу України, кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів; права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються, зокрема, шляхом визнання наявності або відсутності прав; при цьому порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Главою 24 Цивільного кодексу України встановлені способи набуття права власності.

Частиною 1 статті 386 Цивільного кодексу України встановлено, що: держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Стаття 316 Цивільного кодексу України визначає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Нормами статті 392 Цивільного кодексу України передбачено, що: власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також: у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Із змісту положень статті 392 Цивільного кодексу України слідує, що: позов про визнання права власності є речово-правовим, і при зверненні до суду позивач повинен підтвердити наявність у нього права власності на спірне майно.

Метою та об'єктом такого позову є усунення невизначеності відносин права власності щодо індивідуально визначеного майна, власником якого є позивач.

Підставою ж позову, є обставини, що підтверджують право власності позивача на майно.

Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Зокрема таким доказами є правовстановлюючі документи на майно.

Колегія суддів констатує, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Тобто, позивачем у справах про визнання права власності є особа, яка вже є власником, адже саме власник майна є тією особою котра володіє всім спектором прав власника, а саме - правом володіння, правом користування та правом розпорядження.

Згідно пункту 1 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року № 1952-IV (із змінами та доповненнями) передбачено, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: право власності на нерухоме майно.

Доказами на підтвердження права власності на нерухоме майно у відповідності до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (а саме статті 18) є свідоцтво про реєстрацію права власності та /або витяг з Державного реєстру прав про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Колегія суду розглядаючи даний спір (враховує вказівки Вищого господарського суду, наведені в постанові від 12 червня 2015 року) в площинні заявленої вимоги Позивача про визнання права власності, на предмет їх відповідності вимогам законодавства, зазначає наступне.

В постанові Верховного суду України від 18 лютого 2015 року по справі № 6-244цс14 викладені наступні правові висновки стосовно права власності: «відповідно до ст.328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний об'єкт нерухомого майна та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому ст. 392 ЦК України».

Як встановлено судом, в обгрунтування позовних вимог про визнання права власності на приміщення Позивач, зокрема, посилається на те, що 7 березня 2006 року письмово звернувшися до Відповідача 1 з клопотанням про нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу вищевказаного майна, Позивач отримав від Відповідача 1 відмову. При цьому, Відповідач зазначив, що він не є учасником правовідносин щодо примусового продажу майна, не може укладати договір купівлі - продажу чи іншим чином вирішувати питання про право власності.

Зважаючи на те, що Позивач вбачає, що дане майно було придбане ним саме на підставі договору купівлі-продажу, судова колегія зауважує, що, при цьому, Позивачем не враховано, що пунктом 3 статті 3, статті 627 Цивільного кодексу України закріплено принцип свободи договору, який передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Однак, продаж майна у встановленому законом порядку під час примусового виконання виконавчого документа (у даному разі - виконавчого напису нотаріуса) виключає наявність взаємного вільного волевиявлення сторін, необхідного для укладення договору. Відтак, зважаючи на правову природу акту від 14 грудня 1998 року, на переконання колегія суддів, Відповідач 1 обгрунтовано заперечував проти укладення та посвідчення договору купівлі-продажу майна, при цьому не оспорюючи права власності Позивача на приміщення, зазначене у позовній заяві.

Також, обгрунтовуючи позовні вимоги, Позивач посилається на те, що відділом державної виконавчої служби Летичівського району було відмовлено у посвідченні права власності на придбані об'єкти, Хмельницьким БТІ також було відмовлено у реєстрації права власності на придбані приміщення, та через відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про придбання майна на аукціоні, Позивач й змушений був звернутися до суду з даним позовом.

Водночас, колегія суддів констатує, що така відмова вище перелічених осіб у вчиненні дій щодо оформлення права власності за Позивачем жодним чином не засвідчує факту оспорювання чи невизнання права власності саме Відповідачем 1.

Відповідно до пунктів 244, 245 розділу 25 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року за № 20/5, придбання арештованого або заставленого майна з публічних торгів (аукціонів) оформляється нотаріусом за місцем знаходження такого майна шляхом видачі набувачу відповідного свідоцтва. Свідоцтво про придбання арештованого нерухомого майна з публічних торгів видається нотаріусом на підставі складеного державним виконавцем акта про проведені публічні торги, затвердженого начальником відповідного відділу державної виконавчої служби. В акті про проведені прилюдні торги має бути зазначено: ким, коли і де проводилися публічні торги; коротка характеристика реалізованого майна; прізвище, ім'я, по батькові (назва юридичної особи), адреса кожного покупця; сума, внесена переможцем торгів за придбане майно; прізвище, ім'я, по батькові (назва юридичної особи) боржника, його адреса; дані про правовстановлювальні документи, що підтверджували право власності боржника на майно: назва правовстановлювального документа, ким виданий, посвідчений (для нотаріусів указувати прізвище, ім'я, по батькові, назву нотаріальної контори, нотаріального округу), дата видачі, посвідчення, номер за реєстром, орган реєстрації, дата та номер реєстрації.

Обґрунтовуючи своє прав власності на вказане майно, Позивач, як на доказ набуття права власності, посилається на акт від 14 грудня 1998 року, відповідно до якого ним було придбано гуртожиток (Будова БСУ).

Досліджуючи матеріали справи саме в контексті вирішення питання стосовно з'ясування питання щодо характеристики будівлі, придбаної Позивачем з прилюдних торгів (зокрема, розчинно-бетонного вузла) колегія суддів зважаючи на майно, зазначене в даному акті (гуртожиток (будова БСУ) в площинні майна, зазначеного в позовних вимогах, звертає увагу, що в даному акті відсутні ознаки, котрі б, в свою чергу, дали суду можливості визначити ідентифікуючі ознаки майна, а саме не вказано такі дані: немає характеристики реалізованого майна, адреси боржника і покупців, немає даних про правовстановлючий документ на нерухоме майно.

Із системного аналізу матеріалів справи, вбачається, що Позивачем не надано належних та допустимих доказів набуття права власності на майно : нежитлове приміщення - будови бетонно-змішувального вузла за адресою: смт. Летичів, вул. 50 річчя Жовтня, 103/2, саме із загальною площею 245,7 кв.м. Зокрема, оцінючи акт від 14 грудня 1998 року та накладну від 11 січня 1999 року на суму 2100 грн, в контексті «Положення про порядок проведення аукціонів (публічних торгів) з реалізації заставленого майна», вбачається, що даним положенням визначено порядок проведення аукціонів та документи, які можуть бути свідченням реалізації та набуття права власності на придбане на аукціоні майно. Однак, всупереч зазначеному, Позивачем не надано суду документів передбачених даним положенням, а саме: протоколу аукціону який обов'язково надсилається переможцю, свідоцтва про придбання майна на аукціоні.

Відповідач 1 в своїх запереченнях на позовну заву Позивача (том 2, а.с. 54) зауважує, що Позивач просить визнати право власності на придбані в 1998 році приміщення, станом на сьогодні. В технічному паспорті на приміщення бетонно-змішувального вузла, виготовленого Позивачем 20 липня 2006 року зазначене загальна площа приміщення 245,7 кв.м., що не відповідає розмірам площі станом на 1 серпня 1996 рік та на день проведення торгів. Згідно акта опису майна основних фондів по фірмі «Гідравліка» площа бетонно-змішувального вузла є добудова, здійснена Позивачем, як без відома та дозволу Відповідача 1, оскільки добудова здійснена на землі, яка знаходиться у постійному користуванні Відповідача 1, так і без дозволу відповідних державних органів. Крім того, Позивач, після торгів на придбання приміщення, у своїх інтересах, повинен був здійснити нотаріальне посвідчення актів торгів. Нотаріальна контора затверджувала аналогічні торги відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 22 грудня 1997 року № 1448 і на підставі протоколу про проведення публічних торгів поданих державним виконавцем відділу державної виконавчої служби. Відповідач 1 не заперечує проти придбання Позивачем наступного майна: столярної майстерні, площею 187,2 кв.м., бетонно-змішувального вузла, площею 174 кв.м. та визнання ним права власності на вказане майно.

Зважаючи на відсутність заперечень Відповідача 1 щодо придбання приміщення під час проведення прилюдних торгів судовим виконавцем Летичівського районного суду Позивачем та зважаючи на те, що в матеріалах справи відсутні відомості, котрі б вказували на належність даного спірного майна на праві власності саме Відповідачу 1, беручи до уваги відсутність взагалі будь-яких відомостей щодо реєстрації права власності на будівлю бетонно-змішувального вузла загальною площею 245,7 кв.м., суд вважає, що між позивачем та Відповідачем 1 немає спору про право, що опосередковано вказує на те, що Позивач не був позбавлений можливості вирішити в позасудовому порядку питання переходу права власності на дане майна.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що зважаючи на виникнення даних відносин з грудня 1998 року та звернення Позивача з вимогою про оформлення права власності на придбане майно в березні 2006 року, тобто майже через 7 років, що свідчить про свідому бездіяльність Позивача щодо вчинення відповідних своєчасних дій на оформлення права власності на придбане майно.

Крім того, оцінивши докази, долучені Позивачем до матеріалів справи, в підтвердження його права на придбане майно (копію технічного паспорту на приміщення бетонно-змішувального вузла; копію Витягу про державну реєстрацію прав, виданого Хмельницьким БТІ № 28790663 від 26.01.2011року; копія Проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у користування на умовах оренди, складеного ТОВ „Подільський земельний центр" у 2013р.; копія акту опису майна основних фондів у фірмі „Гідравліка" станом на 01.08.1996р.) в площинні позовних вимог Позивача щодо визнання права власності, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно, не поєднане з конкретними вимогами про повернення майна чи усунення інших перешкод. Як відповідач, за таким позовом виступає особа, що безпосередньо заявляє чи не заявляє свої права на річ, але не визнає за позивачем речового права на це майно. Позов про визнання права власності є речово-правовим, вимоги котрого звернені до суду, який повинен підтвердити наявність у позивача права власності на спірне майно, а не встановити його. Об'єктом цього позову є усунення невизначеності відносин права власності позивача щодо індивідуально визначеного майна. Підставою позову є обставини, що підтверджують наявність у позивача права власності. Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Такими доказами можуть бути правовстановлюючі документи, а також будь-які інші докази, що підтверджують приналежність позивачеві спірного майна.

В даному ж випадку, Позивач (зважаючи на відсутність спору між сторонами щодо майна), звертаючись до суду з даним позовом, намагається за допомогою судового рішення, уникаючи законодавчо визначену процедуру оформлення права власності, встановити саме факт належності спірного майна на праві власності.

Поряд з тим, колегія суддів констатує, що згідно глави 6 статті 256 Цивільно-процесуального кодексу України суди розглядають справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. При цьому, встановлення таких фактів здійснюється судами загальною юрисдикції (а не господарської) в окремому проваджденні. Зокрема, в даній статті міститься перелік тих фактів, що можуть бути встановленні судом, і в даному переліку відсутній такий вид факту як «визнання права власності». У судовому ж порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Тобто, саме в порядку окремого провадження, суд може встановлювати лише факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, а не безпосередньо визнавати за фізичною особою наявність чи відсутність таких прав.

З врахуванням усього вищеописаного, колегія суддів зауважує, що Позивачем не подано суду належних та допустимих доказів для визнання за Позивачем права власності на нежитлові приміщення - будови бетонно-змішувального вузла за адресою: смт. Летичів, вул. 50 річчя Жовтня, 103/2, загальною площею 245,7 кв.м., так як не подано доказів щодо права Позивача як власника даного майна на звернення до суду з метою захисту порушеного права .

Судова колегія констатує, що рішення суду про визнання права власності є правозахисним актом і спрямоване на захист наявного у Позивача права власності. Водночас, в супереч нормам діючого законодавства, спрямованих на захист права власності, недоведення Позивачем наявності у нього суб'єктивного матеріального права, на захист якого подано позов, а саме права власності на спірне майно, даний ж позов спрямований на встановлення факту, що виключає можливість задоволення позовних вимог, заявлених на підставі статті 392 Цивільного кодексу України.

Відтак доказів на спростування вищезазначеного Позивачем не подано, а тому позовні вимоги суд вважає безпідставними та такими, що не узгоджуються із нормами чинного законодавства та суперечать матеріалам справи.

Згідно положень статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі усіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Отже, як вбачається з матеріалів справи Позивач, всупереч вимог статтей 33-34 Господарського процесуального кодексу України не довів належним чином своїх позовних вимог, а тому колегія суду прийшла до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог Позивача щодо визнання за ним права власності на нежитлові приміщення - будови бетонно-змішувального вузла за адресою: смт. Летичів, вул. 50 річчя Жовтня, 103/2, загальною площею 245,7 кв.м..

Відтак, колегія суддів вважає, що пред'явлений позов про визнання права власності поданий безпідставно та нормативно необгрунтовано (з метою уникнення встановленої законодавством досить тривалої в часі та фінансово затратної процедури оформлення прав на спірне майно).

З огляду на все вищевказане, суд приходить до висновку, що доводи Позивача є безпідставними та недоведеними, а тому Рівненський апеляційний господарський суд не бере їх до уваги.

На підставі наведеного, Рівненський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення господарського суду Хмельницької області слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Позивача без задоволення.

Судові витрати за подачу апеляційної скарги, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, суд залишає за Позивачем.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Краснова Володимира Степановича на рішення господарського суду Хмельницької області від 16.02.16р. у справі № 22/1250-10 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Хмельницької області від 16.02.16р. у справі № 22/1250-10 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу №22/1250-10 повернути господарському суду Хмельницької області.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Розізнана І.В.

Суддя Гудак А.В.