РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.04.2016Справа №910/2890/16

за позовом гр. ОСОБА_1
до Публічного акціонерного товариства «Укрнафта»
простягнення 38160,49 грн.
Суддя Селівон А.М.

Представники сторін:

Від позивача: ОСОБА_1- особисто, паспорт серії НОМЕР_2, виданий Надвірнянським РВ УМВС України в Івано-Франківській області від 07.02.1998;

Від відповідача : Мануілова Я.І., довіреність №10-889/д від 08.12.2015р. - представник;

В судовому засіданні на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Громадянин ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» про стягнення дивідендів за 2014 рік у сумі 30220,62 грн., 1087,94 грн. втрат від інфляції, 4986,08 грн. пені та трьох відсотків річних за користування коштами у розмірі 339,96 грн., а також судових витрат, пов'язаних із розглядом судової справи.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на факт невиплати ПАТ «Укрнафта» дивідендів за 2014 рік у сумі 30220,62 грн. у відповідності до прийнятого 22.07.2015 року Загальними зборами ПАТ «Укрнафта» рішення з відповідного питання, що і стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 25.02.2016 року позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду на 31.03.2016 р.

Ухвалою суду від 31.03.2016р. розгляд справи відкладався на 20.04.2016р.

У судові засідання 31.03.2016р. та 20.04.2016р. з'явились позивач особисто та уповноважений представник відповідача.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 31.03.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи б/н від 21.03.2016 та повідомлення по справі б/н від 10.03.2016, які судом долучено до матеріалів справи.

У судовому засіданні 31.03.16 р. позивач подав заяву про зміну позовних вимог в частині збільшення розміру пені б/н від 31.03.2016, в якій просить суд стягнути з відповідача 30220,62 грн. дивідендів, 1087,94 грн. втрат від інфляції, 339,96 грн. процентів річних та 6511,97 грн. пені за період з 05.10.15р. по 18.02.16р., всього 38160,49 грн., а також розрахунок витрат пов'язаних з розглядом судової справи б/н від 30.03.2016, в якому позивач зазначає про понесення 1278,03 грн. витрат, пов'язаних з розглядом справи, які на його думку, підлягають стягненню з відповідача. Вказані документи судом долучено до матеріалів справи.

Також в судовому засіданні 31.03.16 р. представник відповідача надав клопотання № 10/803 від 31.03.2016 про долучення документів до матеріалів справи та відзив на позовну заяву № 10/804 від 31.03.2016, в якому останній заперечує проти позову, зазначаючи, що позивачем не підтверджений належними та допустимими доказами факт реалізації права на отримання дивідендів за 2014 рік у встановлений рішенням Загальних зборів акціонерів ПАТ «Укрнафта» строк. Також, за переконанням відповідача, виплата частини прибутку (дивідендів) товариства не є договірним зобов'язанням, а тому відповідальність, передбачена законом за порушення грошового зобов'язання не може бути застосована. Вказані документи долучені судом до матеріалів справи.

До початку судового засідання 20.04.16 р. через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли: розрахунок витрат, пов'язаних з розглядом судової справи б/н від 20.04.2016р., розмір яких загалом складає 2677,80 грн., заперечення на відзив ПАТ «Укрнафта» б/н від 06.04.2016р., пояснення на відзив ПАТ «Укрнафта» б/н від 06.04.2016р., в яких позивач, зокрема, заперечив посилання відповідача на те, що зобов'язання з виплати дивідендів за своєю правовою природою не є грошовим, що виключає, на думку відповідача, застосування до нього положень статті 625 ЦК України. Вказані документи судом долучені до матеріалів справи.

Від відповідача через відділ діловодства до початку судового засідання 20.04.16р. надійшли пояснення від 15.04.2016р. №10/936, в яких останній зазначив про те, що виконання зобов'язання забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. При цьому на думку відповідача, ані рішення Загальних зборів акціонерів ПАТ «Укрнафта» від 22.07.2015р, ні Закон України «Про акціонерні товариства», як і жоден інший нормативний акт не передбачають забезпечення виконання акціонерним товариством дивідендного зобов'язання пенею. Відтак, відповідач вважає необґрунтованою вимогу позивача щодо стягнення пені. Крім того, з посиланням на ч. 1ст. 44 ГПК України та п. 11 Постанови Пленуму ВГСУ від 211.03.2013р. №7 «Про деякі питання практики застосування розділів IV Господарського процесуального кодексу України» вважає необґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат пов'язаних з проїздом позивача до Господарського суду міста Києва, оскільки участь представників сторін у судове засідання не визнавалося судом обов'язковим. Пояснення судом долучено до матеріалів справи.

У судовому засіданні 20.04.2016 р. судом у відповідності до ст. 27 ГПК України з'ясовано необхідність залучення до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Національний депозитарій України та Приватне акціонерне товариство «Фінансова компанія «Укрнафтогаз». Позивач та представник відповідача в судовому засіданні 20.04.2016 р. повідомили суд, що не вбачають за необхідне залучення вказаних юридичних осіб до участі у справі як третіх осіб.

Розглянувши в судовому засіданні 20.04.2016 р. заяву позивача про зміну позовних вимог б/н від 31.03.2016 р. суд зазначає, що згідно ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Відповідно до п. 3.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено у позовній заяві. Згідно з частиною третьою ст. 55 ГПК України ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої вирішується спір.

Передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує позивач.

Враховуючи, що збільшення розміру позовних вимог є правом позивача, передбачене ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, не суперечить законодавству, не порушує чиї-небудь права та охоронювані законом інтереси, зокрема, процесуальні права відповідача, передбачені ст. 22 ГПК, а саме відповідачу було надано можливість ознайомлення, надання заперечень щодо зміни розміру позовних вимог та наведенні доводів у судовому засіданні, суд приймає вищевказану заяву про збільшення розміру позовних вимог в частині пені до розгляду і спір вирішується з її урахуванням.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, сторонами на час проведення судового засідання 20.04.2016 р. суду не надано.

Відповідно до пункту 2.3 постанови №18 якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи обмежені процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Станом на час проведення судового засідання 31.03.16р. клопотання від сторін про здійснення фіксації судового засідання технічними засобами до суду не надходило. Засідання господарського суду по розгляду даної справи проведено без фіксації технічними засобами. Судовий процес відображено у протоколі судового засідання.

За клопотанням позивача судове засідання 20.04.16р. проведено із застосуванням фіксації технічними засобами.

Перед початком розгляду справи в судових засіданнях позивача та представника відповідача було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до статей 20, 22, 60, 74 та частини 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Позивач та представник відповідача в судових засіданнях повідомили суд, що права та обов'язки їм зрозумілі.

Відводу судді представниками сторін не заявлено.

Позивач у судовому засіданні 20.04.16 р. підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог.

У судовому засіданні 20.04.16 р. представник відповідача заперечував проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судових засіданнях пояснення позивача та представника відповідача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими сторонами доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

ВСТАНОВИВ:

У відповідності до ст. 12 Господарського процесуального кодексу України до підвідомчості господарським судам України віднесено справи з корпоративних спорів, що виникають з корпоративних відносин у спорах між господарським товариством та його учасником (засновником, акціонером), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами) господарських товариств, що пов'язані із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності цього товариства, крім трудових спорів.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Відповідно до положень частин 1, 3 статті 167 Господарського кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами; під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

За визначенням частини 1 ст. 3 Закону України «Про акціонерні товариства» акціонерне товариство - господарське товариство, статутний капітал якого поділено на визначену кількість часток однакової номінальної вартості, корпоративні права за якими посвідчуються акціями.

В свою чергу, акціонерні товариства за типом поділяються на публічні акціонерні товариства та приватні акціонерні товариства (ч. 1 ст. 5 Закону України «Про акціонерні товариства»).

Частиною третьою ст. 3 Закону України «Про акціонерні товариства», зокрема, передбачено, що акціонерне товариство може бути створене шляхом заснування або злиття, поділу, виділу чи перетворення підприємницького (підприємницьких) товариства, державного (державних), комунального (комунальних) та інших підприємств у акціонерне товариство.

Установчим документом акціонерного товариства є його статут (ч. 1 ст. 13 Закону України «Про акціонерні товариства»).

Відповідно до п. 1.1 Статуту Публічного акціонерного товариства «Укрнафта», затвердженого рішенням загальних зборів акціонерів ВАТ «Укрнафта» від 22.03.2011 № 21, ВАТ «Укрнафта» засновано на підставі наказу Державного комітету України по нафті і газу від 23.02.1994 №57 шляхом перетворення Державного підприємства «Виробниче об'єднання «Укрнафта» у Відкрите акціонерне товариство відповідно до Указу Президента України «Про корпоратизацію підприємств» від 15.06.1993 №210/93.

22.03.2011 рішенням загальних зборів акціонерів змінено тип та назву товариства з відкритого акціонерного товариства «Укрнафта» на ПАТ «Укрнафта» (п. 1.3 Статуту).

Як зазначено в п.п. 5.1, 5.2 Статуту, статутний капітал ПАТ "Укрнафта" становить 13 557 127,50 грн., який поділено на 54 228 510 простих іменних акцій номінальною вартістю 25 копійок.

За приписами частини 1 ст. 4 Закону України «Про акціонерні товариства» акціонерами товариства визнаються фізичні і юридичні особи, а також держава в особі органу, уповноваженого управляти державним майном, або територіальна громада в особі органу, уповноваженого управляти комунальним майном, які є власниками акцій товариства.

Пунктом 3.1 статті 3 Статуту ПАТ «Укрнафта» встановлено, що акціонерами Товариства є юридичні та фізичні особи, що набули право власності на акції відповідно до положень цього Статуту та вимог чинного законодавства України.

У пунктах 3.2 і 3.3 статті 3 Статуту відповідача встановлено, що вступ до складу акціонерів Товариства здійснюється шляхом набуття права власності на акції Товариства у порядку, визначеному чинним законодавством України, в тому числі:

а) придбання акцій при розміщенні Товариством акцій додаткових випусків;

б) придбання акцій на підставі договору з їх власником або держателем;

в) спадкування громадян, правонаступництва юридичних осіб;

г) на інших підставах, передбачених чинним законодавством України.

Кожною простою акцією Товариства її власнику - акціонеру надається однакова сукупність прав, зокрема, включаючи право на отримання дивідендів.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач у справі - гр. ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, паспорт серії НОМЕР_2 від 07.02.1998р, виданий Надвірнянським РВ УМВС України у Івано-Франківській області) станом на 03.08.2015 р. був акціонером Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» з кількістю простих іменних акцій 1 386 штук, що підтверджується випискою ПАТ «Фінансова компанія «Укрнафтогаз» про стан рахунку у цінних паперах від 01.02.2016 № 0102/3, складеної станом на початок строку виплати дивідендів і яка знаходиться в матеріалах справи.

Статтею 100 Цивільного кодексу України встановлено, що право участі у товаристві є особистим немайновим правом і не може окремо передаватися іншій особі.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок» акція - це іменний цінний папір, який посвідчує майнові права його власника (акціонера), що стосуються акціонерного товариства, включаючи право на отримання частини прибутку акціонерного товариства у вигляді дивідендів та право на отримання частини майна акціонерного товариства у разі його ліквідації, право на управління акціонерним товариством, а також немайнові права, передбачені Цивільним кодексом України та законом, що регулює питання створення, діяльності та припинення акціонерних товариств.

Частиною першою статі 8 Закону України «Про депозитарну систему України» передбачено, що підтвердженням прав на цінні папери та прав за цінними паперами, що існують в бездокументарній формі, а також обмежень прав на цінні папери у певний момент часу є обліковий запис на рахунку в цінних паперах депонента в депозитарній установі.

Документальним підтвердженням наявності на певний момент часу прав на цінні папери та прав за цінними паперами депонента (у разі зарахування цінних паперів на депозит нотаріуса - відповідного кредитора) є виписка з рахунка в цінних паперах депонента, яка видається депозитарною установою на вимогу депонента або в інших випадках, установлених законодавством та договором про обслуговування рахунка в цінних паперах.

Відтак, позивач станом на 03 серпня 2015 року був власником простих іменних акцій ПАТ «Укрнафта» у кількості 1386 шт., що складає 0,0026 % розміру статутного фонду товариства.

Відповідно до ст. 159 Цивільного кодексу України, приписи якої кореспондуються з частиною першою статті 32 Закону України «Про акціонерні товариства» загальні збори є вищим органом акціонерного товариства. У загальних зборах мають право брати участь усі акціонери, незалежно від кількості та класу акцій, власниками яких вони є акціонери (їх представники), які беруть участь у загальних зборах, реєструються із зазначенням кількості голосів, яку має кожний акціонер.

За змістом ч.ч.1, 2 ст. 32 Закону України «Про акціонерні товариства» загальні збори є вищим органом акціонерного товариства. Акціонерне товариство зобов'язане щороку скликати загальні збори (річні загальні збори). Річні загальні збори товариства проводяться не пізніше 30 квітня наступного за звітним року. До порядку денного річних загальних зборів обов'язково вносяться питання, передбачені пунктами 11, 12 і 24 частини другої статті 33 цього Закону. Не рідше ніж раз на три роки до порядку денного загальних зборів обов'язково вносяться питання, передбачені пунктами 17 та 18 частини другої статті 33 цього Закону. Усі інші загальні збори, крім річних, вважаються позачерговими.

Статтею 33 Закону України «Про акціонерні товариства» передбачено, що загальні збори можуть вирішувати будь-які питання діяльності акціонерного товариства. До виключної компетенції загальних зборів належить, зокрема, затвердження розміру річних дивідендів з урахуванням вимог, передбачених законом.

Приписами ст. 25 Закону України «Про акціонерні товариства» передбачено, що кожною простою акцією акціонерного товариства її власнику - акціонеру надається однакова сукупність прав, включаючи права на: участь в управлінні акціонерним товариством; отримання дивідендів; отримання у разі ліквідації товариства частини його майна або вартості частини майна товариства; отримання інформації про господарську діяльність акціонерного товариства.

Статтею 116 Цивільного кодексу України учасники господарського товариства мають право у порядку, встановленому установчим документом товариства та законом: 1) брати участь в управлінні товариством у порядку, визначеному в установчому документі, крім випадків, встановлених законом; 2) брати участь у розподілі прибутку товариства і одержувати його частину (дивіденди); 3) вийти у встановленому порядку з товариства; 4) здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві, у порядку, встановленому законом; 5) одержувати інформацію про діяльність товариства у порядку, встановленому установчим документом.

Відповідно до п. б) частини 1 статті 10 Закону України «Про господарські товариства» передбачено, що учасники товариства мають право брати участь у розподілі прибутку товариства та одержувати його частку (дивіденди). Право на отримання частки прибутку (дивідендів) пропорційно частці кожного з учасників мають особи, які є учасниками товариства на початок строку виплати дивідендів.

За приписами частини 1 статті 88 Господарського кодексу України учасники господарського товариства мають право брати участь в управлінні справами товариства в порядку, визначеному в установчих документах, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами; брати участь у розподілі прибутку товариства та одержувати його частку (дивіденди); одержувати інформацію про товариство.

Пунктом 3.3 Статуту відповідача (в редакції, яка була чинною на момент прийняття рішень загальних зборів, оформлених протоколом від 22.07.2015 № 23) визначено, що акціонери мають право, зокрема, отримувати дивіденди.

Згідно п.п. 11, 14 п. 9.1.6 Статуту відповідача до виключної компетенції загальних зборів товариства належить розподіл прибутку і збитків товариства з урахуванням вимог, передбачених законом; затвердження розміру річних дивідендів у випадках, передбачених законами.

Частини 1, 2 статті 30 Закону України «Про акціонерні товариства» визначають, що дивіденд - частина чистого прибутку акціонерного товариства, що виплачується акціонеру з розрахунку на одну належну йому акцію певного типу та/або класу. За акціями одного типу та класу нараховується однаковий розмір дивідендів. Товариство виплачує дивіденди виключно грошовими коштами. Дивіденди виплачуються на акції, звіт про результати розміщення яких зареєстровано у встановленому законодавством порядку.

Виплата дивідендів за простими акціями здійснюється з чистого прибутку звітного року та/або нерозподіленого прибутку на підставі рішення загальних зборів акціонерного товариства у строк, що не перевищує шість місяців з дня прийняття загальними зборами рішення про виплату дивідендів.

Частиною третьою вказаної статті передбачено, що рішення про виплату дивідендів та їх розмір за простими акціями приймається загальними зборами акціонерного товариства.

Для виплати дивідендів товариство в порядку, встановленому законодавством про депозитарну систему України, перераховує дивіденди Центральному депозитарію цінних паперів на рахунок, відкритий у Розрахунковому центрі з обслуговування договорів на фінансових ринках для зарахування на рахунки депозитарних установ та депозитаріїв-кореспондентів для їх подальшого переказу депозитарними установами на рахунки депонентів або сплати депонентам іншим способом, передбаченим договором, а також для їх подальшого переказу депозитаріями-кореспондентами особам, які мають права на отримання доходів та інших виплат відповідно до законодавства іншої країни. (ч. 5 ст. 30 Закону України «Про акціонерні товариства»).

У абзаці першому - третьому частини четвертої статті 30 Закону зазначено, що для кожної виплати дивідендів наглядова рада акціонерного товариства встановлює дату складення переліку осіб, які мають право на отримання дивідендів, порядок та строк їх виплати. Дата складення переліку осіб, які мають право на отримання дивідендів за простими акціями, не може передувати даті прийняття рішення загальними зборами про виплату дивідендів. Перелік осіб, які мають право на отримання дивідендів за привілейованими акціями, має бути складений протягом одного місяця після закінчення звітного року.

Перелік осіб, які мають право на отримання дивідендів, складається в порядку, встановленому законодавством про депозитарну систему України.

Товариство в порядку, встановленому статутом, повідомляє осіб, які мають право на отримання дивідендів, про дату, розмір, порядок та строк їх виплати. Протягом 10 днів з дня прийняття рішення про виплату дивідендів за простими акціями публічне акціонерне товариство повідомляє про дату, розмір, порядок та строк виплати дивідендів за простими акціями фондову біржу (біржі), у біржовому реєстрі якої (яких) перебуває таке товариство.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 22 липня 2015р. відбулися Загальні збори акціонерів ПАТ «Укрнафта» (рішення оформлене протоколом загальних зборів акціонерів ПАТ «Укрнафта» від 22.07.2015 № 23, копія якого міститься в матеріалах справи), до порядку денного яких було внесено, зокрема, питання про розподіл прибутку товариства (порядок покриття збитків) за підсумками 2014 року, затвердження розміру, порядку та строків виплати дивідендів (питання 9 порядку денного).

Так, за результатами проведення вказаних загальних зборів останніми прийнято рішення, зокрема про розмір та порядок розподілу прибутку товариства за 2014 р.:

- направити на виплату дивідендів акціонерам 100% або максимально наближений до 100 відсотків, але не менший ніж 99,9 % розмір чистого прибутку товариства за 2014 рік за даними річної фінансової звітності, підтвердженої аудиторським висновком. Розмір дивідендів, що припадає на одну акцію, становить 23,32 грн.;

- решту чистого прибутку направити на розвиток товариства;

- встановити дату складання переліку осіб, що мають право на отримання дивідендів, 03 серпня 2015 року;

- виплату дивідендів здійснити у строк з 03 серпня 2015 року по 03 жовтня 2015 року;

- виплату дивідендів акціонеру товариства - Національній акціонерній компанії «Нафтогаз України» здійснити шляхом перерахування відповідної суми дивідендів до Державного бюджету України;

- перерахування дивідендів іншим акціонерам здійснити відповідно до частини 5 статті 30 Закону України «Про акціонерні товариства».

Отже, виходячи зі змісту вказаного рішення загальних зборів, оформленого протоколом № 23 від 22.07.15 р., з моменту прийняття рішення про розподіл прибутку товариства за 2014 р. Публічне акціонерне товариство прийняло на себе зобов'язання здійснити виплату дивідендів за результатами фінансово - господарської діяльності товариства у 2014 р., у тому числі, позивачу, у визначених загальними зборами порядку та строки.

При цьому емітентом цінних паперів - ПАТ «Укрнафта» було здійснено нарахування позивачу доходів у вигляді дивідендів за 2014 р. у сумі 32321,52 грн. (1386 шт.*23,32 грн.), з якої на виконання приписів п.п.168.1.1, 168.1.5 ст. 168, п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу було утримано та сплачено до бюджету в повному обсязі податок на доходи фізичних осіб за ставкою 5%, що за 2014 р. складав 1616,08 грн., а також нараховано та сплачено до бюджету військовий збір за ставкою 1,5%, що за 2014 р. складав 484,82 грн.

Вказані факти підтверджуються наданими позивачем копіями платіжних доручень № 15823-ПБ15 від 02.10.15 р. про сплату податку з доходів фізичних осіб із суми дивідендів за 2014 рік та № 15824-ПБ15 від 02.10.15 р. про сплату військового збору із суми дивідендів за 2014 р., а також витягом з податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і утриманого з них податку за 4 квартал 2015 р. від 29.12.15 р. (порція № 63).

Таким чином, згідно з розрахунком позивача (з урахуванням заяви від 31.03.2016 р.) сума дивідендів, яка підлягає виплаті за 2014 р., становить 30 220,62 грн.

Розмір належної до виплати суми дивідендів відповідачем не заперечувався.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно частин 1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За приписами до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Проте, за твердженнями позивача, відповідач своїх зобов'язань щодо виплати позивачу дивідендів у строки та порядку, визначені приписами чинного законодавства та рішенням загальних зборів акціонерів відповідача, оформленого протоколом № 23 від 22.07.15 р., належним чином не виконав, в результаті чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем в розмірі 30220,62 грн.

Пунктом 7 ч.1 ст.1 Закону України «Про депозитарну систему України» визначено, що депонент - це власник цінних паперів, співвласники цінних паперів, нотаріус, на депозит якого внесено цінні папери, яким рахунок у цінних паперах відкривається депозитарною установою на підставі відповідного договору про обслуговування рахунка в цінних паперах, а також депозитарна установа, яка відкриває собі рахунок у цінних паперах на підставі наказу керівника цієї депозитарної установи.

Відповідно до наданих сторонами доказів зокрема виписки про стан рахунку у цінних паперах станом на 03.08.15 р. депонентом є гр. ОСОБА_1, а депозитарною становою виступає Приватне акціонерне товариство «Фінансова компанія «Укрнафтогаз».

Судом встановлено за матеріалами справи, що 10.12.2015 позивач звернувся до ПАТ «Укрнафта» та ПАТ «Фінансова компанія «Укрнафтогаз» з листом б/н, в якому просив виплатити дивіденди за 2014 рік згідно рішення зборів акціонерів, які відбулись 22.07.14 р.

У відповідь на вказане звернення листом № 1812/5 від 18.12.2015, копія якого наявна в матеріалах справи, Приватне акціонерне товариство «Фінансова компанія «Укрнафтогаз» повідомила позивача про те, що станом на 18.12.2015 депозитарна установа не отримувала від Центрального депозитарію ПАТ «НДУ» розпоряджень про виплату дивідендів за цінними паперами із зазначенням загальної суми нарахованих дивідендів (доходів) на один цінний папір та коштів для виплати дивідендів на ім'я гр. ОСОБА_1 за 2014 рік, в зв'язку з чим не має змоги здійснити відповідну виплату.

Відповідач, в свою чергу, у листі від 15.01.2016 №113-2-33/4 повідомив позивача, що виплата дивідендів за 2014 рік акціонерам Товариства здійснюється у порядку та на умовах, встановлених рішенням Загальних зборів акціонерів Товариства від 22.07.2015р.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи та підтверджено сторонами в судовому засіданні, відповідач свої зобов'язання щодо виплати позивачу дивідендів за 2014 р. в сумі 30220,62 грн. у встановлений термін, всупереч вимогам законодавства, а також рішенню загальних зборів акціонерів ПАТ «Укрнафта», оформленого протоколом № 23 від 22.07.15 р. не виконав, в результаті чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем у зазначеному вище розмірі, яку останній просив стягнути в позовній заяві.

У відповідності до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ст. ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Суд наголошує, що обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Саме змагальність сторін, яка реалізується в господарському процесі через ст. 33 ГПК України дає змогу суду всебічно, повно та об'єктивно з'ясувати всі обставини справи та внаслідок чого ухвалити законне, обґрунтоване і справедливе рішення у справі.

Тобто, вказана норма Господарського процесуального кодексу України зобов'язує доводити свою правову позицію саме ту сторону, яка на неї посилається.

При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження належного виконання зобов'язань з виплати дивідендів, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доказів визнання недійсним рішення загальних зборів акціонерів ПАТ «Укрнафта», оформленого протоколом № 23 від 22.07.15 р., або його окремих положень суду не надано.

Як зазначалося судом вище, у протоколі загальних зборів акціонерів ПАТ «Укрнафта» від 22.07.2015, визначено початок виплати дивідендів за 2014 рік з 03.08.2015 р. та закінчення - 03.10.2015 р. Отже, судом встановлено, що відповідач мав виплатити позивачеві дивіденди за 2014 рік у сумі 30220,62 грн. в період з 03.08.2015 р. по 03.10.2015 р.

Судом не приймаються до уваги посилання відповідача у відзиві на те, що право на отримання частки дивідендів має бути реалізоване акціонером шляхом направлення емітенту відповідного звернення з повідомленням необхідних для виплати дивідендів реквізитів та підтвердженням права власності на цінні папери відповідача, а зобов'язання емітента виникає під час реалізації акціонером наданого права, а не при прийнятті загальними зборами акціонерів відповідача 22.07.2015р. рішення про виплату дивідендів за 2014 рік, при цьому вказане право не було реалізоване позивачем у визначений загальними зборами строк (з 03.08.2015 до 03.10.2015), оскільки за висновками суду отримання дивідендів є правом учасника, а чинним законодавством України та/або Статутом відповідача не передбачено обов'язку акціонера звертатися з вимогою про виплату дивідендів до акціонерного товариства і не встановлено термінів такого звернення. Окрім того, у поданому суду відзиві відповідачем не зазначено норми матеріального права, які передбачають вказаний обов'язок акціонера.

Згідно ч. 5 ст. 30 Закону України «Про акціонерні товариства» (в редакції, чинній на дату винесення рішення загальними зборами акціонерів ПАТ «Укрнафта») для виплати дивідендів товариство в порядку, встановленому законодавством про депозитарну систему України, перераховує дивіденди Центральному депозитарію цінних паперів на рахунок, відкритий у Розрахунковому центрі з обслуговування договорів на фінансових ринках для зарахування на рахунки депозитарних установ та депозитаріїв-кореспондентів для їх подальшого переказу депозитарними установами на рахунки депонентів або сплати депонентам іншим способом, передбаченим договором, а також для їх подальшого переказу депозитаріями-кореспондентами особам, які мають права на отримання доходів та інших виплат відповідно до законодавства іншої країни.

При цьому суд звертає увагу на приписи пункту 35 Постанови пленуму Верховного суду України від 24.10.2008 № 13 «Про практику розгляду судами корпоративних спорів», згідно якого господарські суди вправі приймати рішення щодо виплати акціонеру (учаснику) частки прибутку (дивідендів) лише у разі невиплати господарським товариством дивідендів на підставі рішення загальних зборів або їх виплати в меншому розмірі, ніж передбачено відповідним рішенням.

Як зазначено в п. 3.1 Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 4 від 25.02.16 р. «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин» (далі - Постанова № 4) суд має право прийняти рішення про стягнення дивідендів лише за наявності рішення загальних зборів юридичної особи про спрямування прибутку на виплату дивідендів, на підставі якого визначаються розмір належних позивачу - учаснику товариства (акціонеру, члену) дивідендів, строки та порядок їх виплати.

Враховуючи вищенаведене, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем зобов'язань з виплати дивідендів у встановлений термін, розмір заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів погашення даної заборгованості відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, тому вимога позивача про стягнення з відповідача боргу в сумі 30220,62 грн. дивідендів на підставі рішення загальних зборів акціонерів ПАТ «Укрнафта», оформленого протоколом № 23 від 22.07.15 р., підлягає задоволенню.

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 611 та 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною другою статті 9 названого Кодексу законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов'язань у зазначеній сфері визначено статями 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

З урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена статтею 625 Цивільного кодексу України відповідальність застосовується до правовідносин зобов'язального характеру, які виникають з приводу грошових зобов'язань.

У силу положень статей 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів.

Таким чином, грошовим зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Підставою застосування відповідальності, передбаченої частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, є прострочення боржником виконання грошового зобов'язання.

Тобто порушенням грошового зобов'язання є невиконання боржником обов'язку сплатити грошові кошти, а передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому судом встановлено, що згідно прийнятого загальним зборами акціонерів відповідача рішення в останнього виникло зобов'язання зі сплати на користь позивача грошових коштів в якості виплати дивідендів.

Суд звертає увагу на висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 01.10.2014 у справі № 6-113цс14, відповідно до якого будь-яке зобов'язання, яке зводиться до сплати грошей, є грошовим зобов'язанням незалежно від правових підстав його виникнення і в разі його порушення підлягає застосуванню частина друга статті 625 ЦК України.

Окрім того, як зазначено в п. 3.4 Постанови № 4 невиплата дивідендів у строки, визначені законом або установчими документами юридичної особи, є порушенням грошового зобов'язання, у зв'язку з яким настають правові наслідки, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України.

Таким чином, посилання відповідача у відзиві на те, що зобов'язання по виплаті дивідендів за своєю правовою природою не є грошовим, що виключає застосування до нього положень статті 625 ЦК України, є помилковими.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо виплати позивачу дивідендів у термін, визначений рішенням загальних зборів акціонерів ПАТ «Укрнафта», оформленим протоколом № 23 від 22.07.15 р., позивачем нараховано та пред'явлено до стягнення з відповідача проценти річних в сумі 339,96 грн. за період 04.10.15 р. по 18.02.16 р. та 1087,94 грн. інфляційних нарахувань за листопад 2014 - січень 2016 р., які він просив стягнути з відповідача відповідно до наданого розрахунку та заяви про зміну позовних вимог (заява про збільшення розміру позовних вимог).

Згідно п.1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» (далі - Постанова № 14) з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Згідно п. 3 постанови Пленуму №14 інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Згідно листа Верховного Суду України №62-97 р. від 03.04.1997 р. при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць; тому умовно слід вважати, що сума, яка внесена за період з 01 по 15 число відповідного місяця, наприклад травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

При цьому посилання відповідача на те, що положеннями Порядку проведення індексації грошових коштів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, заборонено проведення індексації доходів осіб від акцій та інших цінних паперів, суд зазначає, що вказаний порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників а отже, фактично, регулює правовідносини сторін щодо індексації грошових доходів населення та не підлягає застосуванню до правовідносин сторін щодо несвоєчасного виконання грошових зобов'язань.

Той факт, що доходи громадян від акцій не відносяться до об'єктів індексації, визначених пункті 2 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, не спростовує факт наявності грошового зобов'язання відповідача з виплати дивідендів своїм акціонерам у встановлених загальними зборами розмірах та у встановлені строки. Починаючи з дня, наступного за останнім днем періоду, визначеного для виплати дивідендів, зобов'язання з виплати дивідендів вважається відповідачем порушеним з певними правовими наслідками, в тому числі визначеними статті 625 Цивільного кодексу України.

За результатами здійсненої за допомогою системи «ЛІГА» перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення відсотків річних та інфляційних нарахувань судом встановлено, що розмір процентів річних, перерахований судом у відповідності до приписів чинного законодавства та в межах визначеного позивачем періоду з 04.10.15 р. по 18.02.16 р., становить 342,78 грн. процентів річних, та в межах визначеного позивачем періоду листопад 2015 р.- січень 2016 р., зазначеного позивачем в деталізації розрахунку втрат від інфляції, розмір інфляційних нарахувань становить 1099,55 грн., що є більшим, ніж заявлено позивачем. Проте, виходячи з того, що збільшення розміру позовних вимог є правом позивача, передбаченим ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, яким позивач не скористався, суд не вправі самостійно збільшувати розмір позовних вимог, зокрема, в частині процентів річних та втрат від інфляції, тому позовні вимоги в частині стягнення процентів річних та втрат від інфляції за несвоєчасну виплату дивідендів підлягають задоволенню в сумах, нарахованих позивачем, а саме 339,96 грн. процентів річних та 1087,94 грн. втрат від інфляції.

Окрім цього щодо заявленої позивачем до стягнення на підставі ст. ст. 231, 343 Господарського кодексу України та Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення в сумі 6 511,97 грн. за період з 05.10.2015 р. по 18.02.2016 р., яку він просив стягнути з відповідача відповідно до наданого розрахунку та заяви про зміну позовних вимог (заява про збільшення розміру позовних вимог), суд зазначає, що виходячи з положень ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно п. 1 ст. 546, ст. 547 Цивільного кодексу виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч.1 ст.548 Цивільного кодексу).

У відповідності до ст. 549 Цивільного кодексу неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно п. 2.1 Постанови № 14 якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Так, нарахування пені у відповідному відсотковому розмірі від суми простроченого платежу передбачено статтею 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв", статтею 36 Закону України "Про телекомунікації", статтею 1 Закону України "Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій". У таких випадках нарахування пені здійснюється не за Законом України "Про відповідальність за невиконання грошових зобов'язань", а на підставі спеціального нормативного акта, який регулює відповідні правовідносини. Наведене не виключає можливості покладення на боржника також і відповідальності, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України за невиконання грошового зобов'язання.

Суд зазначає, що зобов'язання відповідача по виплаті дивідендів виникли не на підставі договору, а на підставі вимог законодавства, зокрема, Цивільного кодексу України та Закону України «Про акціонерні товариства».

Також судом встановлено згідно матеріалів справи відсутність в рішенні загальних зборів акціонерів ПАТ «Укрнафта», оформленим протоколом № 23 від 22.07.15 р., яким прийнято рішення про порядок та розмір виплати дивідендів, невиконання умов якого поряд з порушенням приписів чинного законодавства стало підставою для звернення позивача до суду з даною позовною заявою, положень щодо передбаченої сторонами відповідальності у вигляді нарахування пені за невиконання (прострочення) акціонерним товариством грошових зобов'язань з виплати дивідендів за результатами розподілу прибутку за 2014 р., що, за умови відсутності визначення такого обов'язку певним законодавчим актом, в свою чергу виключає можливість нарахування та стягнення пені в даному випадку за порушення сторонами порядку та строків виплати дивідендів.

При цьому, суд звертає увагу, що відповідно до ст. 547 та п. 1 ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання (в тому числі щодо неустойки) вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Таким чином, оскільки з матеріалів справи не вбачається та позивачем не доведено укладення між сторонами у справі письмового правочину щодо забезпечення виконання відповідачем грошового зобов'язання у вигляді неустойки (пені), а розмір пені рішенням, прийнятим загальними зборами акціонерів або актом цивільного законодавства у спірних правовідносинах сторін також не встановлено, наведене, за висновками суду, виключає правові підстави для стягнення пені, нарахованої позивачем.

Також позивачем в процесі розгляду справи заявлено клопотання про стягнення судових витрат на проїзд, зокрема, на придбання проїзних квитків та компенсації добових за час, витрачений позивачем з метою забезпечення своєї участі в судових засіданнях по розгляду даної справи в Господарському суді міста Києва, тобто час, витрачений на переїзди та відрив від звичайних занять, в загальній сумі 2677,80 грн..

Розглянувши в судовому засіданні 20.04.16 р. вказане клопотання позивача суд зазначає, що відповідно до ст. 44 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Склад судових витрат не є вичерпним, і оцінка тих чи інших витрат сторін як судових здійснюється господарським судом з урахуванням обставин конкретної справи.

До інших витрат відносяться, зокрема,суми, які підлягають сплаті особам, викликаним до господарського суду для дачі пояснень з питань, що виникають під час розгляду справи (стаття 30 ГПК України);витрати сторін та інших учасників судового процесу, пов'язані з явкою їх представників у засідання господарського суду, за умови, що таку явку судом було визнано обов'язковою.

Відповідно до п. 6.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. №7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» судовим експертам, перекладачам, іншим особам, викликаним до господарського суду для дачі пояснень, відшкодовуються: вартість проїзду до місця виклику і назад залізничним, автомобільним, водним і повітряним транспортом; страхові платежі за державне страхування на транспорті, вартість попереднього продажу проїзних документів, проїзд автомобільним транспортом (крім таксі) до залізничної станції, аеропорту, якщо вони знаходяться за межами населеного пункту; найом жилого приміщення; добові в розмірах, встановлених законодавством про службові відрядження. В усіх зазначених випадках відшкодуванню підлягає мінімальна вартість проїзду та мінімальна (для населеного пункту, в якому знаходиться господарський суд) вартість проживання в готелі. Документально підтверджені відомості про таку вартість та про фактичні витрати на проїзд і проживання подаються заінтересованими особами.

Правовий аналіз наведеного свідчить, що вказані витрати відшкодовуються у разі виклику судом (визнання явки обов'язковою) - судовим експертам, перекладачам, іншим особам.

Окрім того суд зазначає, що за змістом ст.28 Господарського процесуального кодексу громадяни можуть вести свої справи в господарському суді особисто або через представників повноваження яких підтверджуються нотаріально посвідченою довіреністю.

Крім того, згідно п. 3.9.2. постанови № 18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

У відповідних випадках учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК).

Судом встановлено за матеріалами справи, що ухвалами Господарського суду міста Києва від 25.02.2016 та 31.03.2016р. явку позивача у засідання господарського суду судом не було визнано обов'язковою, останній для дачі пояснень особисто в судове засідання також не викликався. Відтак, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення відповідного клопотання позивача та стягнення судових витрат в розмірі 2677,80 грн., пов'язаних з явкою позивача особисто в судові засідання.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.12 р. "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 24, 129 Конституції України, ст. ст. 4-2, 4-3, 22, 33, 43, 49, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» (04053, м. Київ, пров. Несторівський, 3-5; ) на користь ОСОБА_1 (78405, АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 30220,62 (тридцять тисяч двісті двадцять) грн. 62 коп. дивідендів за 2014 рік; 339,96 (триста тридцять дев'ять) грн. 96 коп. 3% річних; 1087,94 (тисячу вісімдесят сім) грн. 94 коп. втрат від інфляції та 1142,85(тисячу сто сорок дві) грн. 85 коп. судового збору.

3. Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення складено та підписано 16 травня 2016 р.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М. Селівон