ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" травня 2016 р. Справа № 909/110/16

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого судді Орищин Г.В.

суддів Данко Л.С.

ОСОБА_1

розглядає апеляційну скаргу державного підприємства "Верховинське лісове господарство" від 24.03.16р., №01-39/113

на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 15.03.2016р.

у справі № 909/110/16

за позовом державного підприємства "Верховинське лісове господарство", смт. Верховина, Івано-Франківська область

до відповідача приватного підприємства "Брати "КІП", м.Болехів, Івано-Франківська область

про стягнення 30737,65 грн.

Представники сторін в судове засідання не зявились.

Права та обовязки сторін, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України учасникам судового процесу розяснено. Заяв про відвід складу суду не поступало.

Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 15.03.2016р. у справі №909/110/16 (суддя Максимів Т.В.) відмовлено в задоволенні позову державного підприємства (надалі - ДП) "Верховинське лісове господарство" до приватного підприємства (надалі - ПП) "Брати КІП" про стягнення 30737,65 грн. пені.

Оскаржуваним рішенням встановлено, що оскільки сторонами у договорах купівлі-продажу №24 від 16.04.2015р., №35 від 25.06.2015р. та № б/н від 24.07.2015р. не було визначено відповідальності відповідача за несвоєчасне виконання ним грошового зобов'язання у формі пені, її розміру та порядку сплати, то підстави для стягнення з відповідача 30737,65 грн. пені відсутні. При цьому, акт ревізії № 840-21/15 від 11.12.2015р., на який покликається позивач, не може вважатись доказом, на підставі якого можна стягнути з відповідача пеню, оскільки сторони у договорах погодили істотні умови, разом з тим, виду та розміру відповідальності не визначили.

Не погодившись із рішенням місцевого господарського суду, ДП "Верховинське лісове господарство" оскаржило його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі скаржник зазначив, що судом першої інстанції не було враховано того, що пеня нараховувалась відповідачу не в силу вказівки договору, а на підставі ст.ст. 230, 231 ГК України.

Відповідач вимог ухвали суду від 31.03.2016р. не виконав та не подав відзиву на апеляційну скаргу. У жодне із судових засідань сторони явки повноважних представників не забезпечили, хоча належним чином був повідомлені про час і місце розгляду справи (а.с. 46, 47). Оскільки в матеріалах справи міститься достатньо доказів для розгляду апеляційної скарги по суті, колегія суддів вважає за можливе розглянути її відповідно до ст.75 ГПК України.

З матеріалів справи та апеляційної скарги вбачається наступне:

Між ДП "Верховинське лісове господарство" (продавцем) та ПП "Брати КІП" (покупцем) у 2015 році було укладено низку договорів купівлі-продажу, а саме: договір №24 від 16.04.2015р. (а.с.9-10), договір №35 від 25.06.2015р. (а.с. 11-13) та договір № б/н від 24.07.2015р. із додатком №1 від 10.08.2015р. (а.с. 14-15, 16), відповідно до яких продавець передає у власність на умовах франко-вагон продавця продукцію (надалі-товар), а покупець зобовязується прийняти товар і оплатити його вартість в порядку і на умовах, які передбачені цими договорами.

Коломийською обєднаною державною фінансовою інспекцією при проведенні ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності позивача за період з 01.01.2011 р. по 31.08.2015р. встановлено наявність заборгованості відповідача перед позивачем за поставлену продукцію згідно вищевказаних договорів купівлі-продажу, а також ту обставину, що всупереч положенням п.6 ст.231 ГК України, позивач не нарахував відповідачу штрафні санкції в сумі 30737,65 грн. за порушення п.7.1 договорів (акт ревізії №840-21/15 від 11.12.2015р., а.с. 23-29; вимога про усунення порушень №09-07-14-14/318 від 16.01.2016р., а.с. 18-20).

Із посиланням на факт несплати відповідачем вартості поставленого товару, який встановлений у рішенні господарського суду Івано-Франківської області від 04.12.2015р. у справі №909/1095/15, а також на факт заподіяння збитків, встановлений в акті ревізії, позивач звернувся до відповідача із вимогою в порядку ст.530 ЦК України від 01.02.2016р. №01-31/34 (а.с. 17) про сплату йому 30737,65 грн. пені. Подальша несплата відповідачем вказаної суми стала підставою для звернення ДП "Верховинське лісове господарство" із позовом про стягнення з відповідача цієї пені.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги та, відповідно, скасування оскаржуваного рішення відсутні, з огляду на наступне:

Приписами ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно із п. 7.1 договорів купівлі-продажу, оплата партії товару здійснюється шляхом банківського переказу коштів на розрахунковий рахунок продавця, згідно виставленого рахунку протягом пятнадцяти днів з моменту відвантаження продукції.

Як стверджується позивачем та не заперечується відповідачем, факт прострочення відповідача полягав в тому, що у період з 07.05.2015р. по 15.08.2015р. він не оплачував поставленого товару.

Відповідно до ст.ст. 546-549 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Пеня - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно зі ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідальність сторін визначається у розділі 9 договорів купівлі-продажу, у п. 9.1 яких визначено, що у випадку порушення договору, сторона несе відповідальність, визначену договорами та (або) чинним законодавством України. Вказівок на конкретні види відповідальності та порядку їх застосування договори не містять. Таким чином, сторонами не визначено розміру пені, що підлягає оплаті у разі порушення покупцем строку оплати товару.

Згідно п.2.1 постанови №14 від 17.12.2013р. пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" вбачається, що якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом. Такими положеннями позивач вважає ст.ст. 230, 231 ГК України.

За змістом положень ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 231 ГК України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

- за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

- за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Аналіз наведеної норми матеріального права дає підстави для висновку, що застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, штрафних санкцій, передбачених абз. 3 ч. 2 ст. 231 ГК України, можливо за сукупності таких умов:

- якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачено договором або законом;

- якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки;

- якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу.

Враховуючи викладене, помилковим є твердження позивача що за прострочення оплати вартості поставленого товару до відповідача можливо застосувати санкції у вигляді пені згідно абз. 3 ч. 2 ст. 231 ГК України, оскільки вказана норма не застосовується до грошових зобов'язань.

Місцевий господарський суд вірно зазначив, що акт ревізії № 840-21/15 від 11.12.2015р. не може виступати правовою підставою для стягнення з відповідача пені, оскільки законодавцем чітко встановлено, що такими підставами можуть бути тільки договір або закон.

Таким чином, суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача пені в сумі 30737,65 грн. у звязку з тим, що сторонами не визначено відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання у договорі та тим, що відповідні вказівки відсутні і в законі.

Відповідно до ст.ст. 33, 43 ГПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на викладене, судова колегія, прийшла до висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення, як такого, що прийнято відповідно до обставин та матеріалів справи з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст. 49 ГПК України, слід покласти на скаржника.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Івано-Франківської області від 15.03.2016р. у справі №909/110/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу державного підприємства "Верховинське лісове господарство" без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Справу повернути в господарський суд Івано-Франківської області.

Головуючий суддя Орищин Г.В.

суддя Данко Л.С.

суддя Кузь В.Л.