ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" травня 2016 р.Справа № 922/4211/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Байбака О.І.

при секретарі судового засідання Рученко К.Д.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Паблік Асістент", м. Обухів, Київська обл. Треті особи, як і не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 1) Товариство з обмеженою відповідальністю «Спектр-Агро», м. Обухів, Київська обл. 2) ОСОБА_1, с. Іванів, Калиновського району, Вінницької області
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Харків
про стягнення 123842,76 грн.
за участю представсників сторін:

позивача - не з'явився;

відповідача - ОСОБА_3 (довіреність № 376 від 21.04.2016 р.);

третьої особи - 1 - не з'явився;

третьої особи - 2 - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Паблік Асістент", м. Обухів звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з відповідача - Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Харків 123 842,76 грн. збитків.

Позов обґрунтовано з посиланням на неналежне виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору на послуги перевезення вантажу по території України № 1 від 14 січня 2015 року, внаслідок чого позивачу було заподіяно збитки в зазначеній вище сумі.

В процесі розгляду справи, судом до її участі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору залучено Товариство з обмеженою відповідальністю ТОВ "Спектр-Агро", м. Обухів (далі - третя особа - 1).

Рішенням господарського суду Харківської області від 11.08.2015 р. по справі № 922/4211/15 позов задоволено повністю. Стягнуто з відповідача на користь позивача 123827,80 грн. заподіяних збитків та 2476,56 грн. судового збору.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 16.11.2015 р. по спрві № 922/4211/15 рішення господарського суду Харківської області від 11.08.2015 р. скасовано, прийнято нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову.

Постановою Вищого господарського суду України від 02.03.2016 р. у справі № 922/4211/15 скасовано рішення господарського суду Харківської області від 11.08.2015 р. та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 16.11.2015 р. у даній справі, справу № 922/4211/15 направлено на новий розгляд до господарського суду Харківської області.

Зазначена постанова мотивована з посиланням на те, що суди попередніх інстанцій розглядаючи дану справу належним чином не встановили дійсні обставини справи, не надали належної оцінки доводам сторін, та не з'ясували, які саме норми матеріального права підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.03.2016 р., суддею-доповідачем по справі № 922/4211/15 визначено суддю Байбак О.І.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 21.03.2016 р. справу № 922/4211/15 призначено до розгляду у судовому засіданні.

Ухвалами господарського суду Харківської області від 12.04.2016 р. та від 26.04.2016 р. розгляд справи відкладався.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 12.04.2016 р. залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_1, с. Іванів Калинівського р-ну, Вінницької обл. (далі - третя особа -2)

Позивач надав суду письмові пояснення у справі (вх. № 12071 від 12.04.2016 р.) в яких уточнив власну правову позицію стосовно спору у даній справі, та просив суд задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач надав суду пояснення щодо правової позиції по справі № 922/4211/15, в яких зазначив про безпідставність заявленого позивачем позову, та просив суд в його задоволенні відмовити.

За відповідним клопотанням позивача, суд в порядку, визначеному ст. 30 ГПК України залучив для дачі пояснень у справі Менеджера з логістики ТОВ «Спектр-Агро» ОСОБА_4, який в судовому засіданні 26.04.2016 р. наполягав на тому, що організацію перевезення вантажу за накладною № П2677 від 16.04.2015 р. здійснював відповідач, а відтак зобов'язаний відшкодувати позивачу заподіяні збитки.

Також ОСОБА_4 надав суду письмові пояснення з цього приводу (вх. № 14134 від 26.04.2016 р.).

Третя особа -2 надала суду відзив на позовну заяву (вх. № 14134 від 26.04.2016 р.), в якому зазначає, що перевезення вантажу за накладною № П2677 від 16.04.2015 р. він здійснював за замовленням відповідача, який в телефонному режимі домовився з ним про перевезення вантажу, при цьому, письмових доказів наявності відповідних домовленостей він надати не може.

На судове засідання 17.05.2016 р. прибув представник відповідача, який проти задоволення позовних вимог заперечує.

Позивач та треті особи на судове засідання своїх представників не направили, хоча належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, про причини неявки представників не повідомили.

Враховуючи викладене, а також те, що неявка на судове засідання представників позивача та третіх осіб не перешкоджає розгляду справи, суд вважає за необхідне розглядати справу за відсутності останніх, за наявними в матеріалах справи документами та матеріалами.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані суду докази та доводи, суд встановив:

Як свідчать матеріали справи, 03 травня 2013 року між позивачем (експедитор) та третьою особою - 1 (клієнт) укладено договір № 3/2013-ПА транспортно-експедиторського обслуговування (т. 1 а. с. 17-20).

Відповідно до п. п 1.1, 2.2.1 зазначеного договору, клієнт доручає, а експедитор зобов'язується організувати за рахунок клієнта транспортно-експедиторське обслуговування (ТЕО), перевезення експортно-імпортних і транзитних вантажів по території України та/або в міжнародному сполученні, а також надання інших транспортно-експедиторських послуг клієнтові за погодження сторін. Експедитор має право, зокрема укладати від свого імені договори та інші угоди з транспортними, експедиторськими та іншими організаціями, які залучаються для виконання своїх зобов'язань за цим договором.

14 січня 2015 року між позивачем (замовник) та відповідачем (перевізник) укладено договір № 01 на послуги перевезення вантажу по території України (т. 1 а.с. 13-15).

Відповідно до п. 1.1 зазначеного договору, в порядку та на умовах визначених даним договором, замовник доручає, а перевізник бере на себе зобов'язання за рахунок замовника виконати послуги перевезення вантажів замовника по території України.

Згідно п. 1.2. послуги по даному договору надаються на підставі письмової заявки замовника, в якій узгоджено умови перевезення, а також заявлено дані щодо вантажу, що перевозиться (згідно з додатком №1 до даного договору).

Згідно п. 2.3.1. замовник зобов'язаний надати перевізнику заявку на перевезення у письмовій формі не менше ніж за 24 години до початку планового перевезення, а також повну, точну і достовірну інформацію щодо найменування, кількості, якості та інших характеристик вантажу, його властивостей та умов перевезення.

За змістом п. 2.1.1. договору, перевізник зобов'язаний, зокрема: своєчасно та у повному обсязі виконати умови узгодженої між замовником та перевізником заявки, забезпечивши збереження вантажу під час перевезення.

За змістом п. п. 4.3.1, 4.4 договору, перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу або пошкодження вантажу, які сталися з його вини під час виконання ним своїх зобов'язань. Факт виявлення нестачі, пошкодження вантажу повинен бути документально підтверджений шляхом складання відповідного акту, що відображає природу і обсяг заподіяної шкоди. Акт повинен містити підписи водія та представника одержувача. Вантаж вважається втраченим, якщо він не доставлений одержувачу протягом 30 діб з дня закінчення терміну його доставки. При втраті або нестачі вантажу перевізник відшкодовує замовнику завдану шкоду шляхом переказу на рахунок замовника грошових коштів в розмірі вартості вантажу, який втрачено або якого не вистачає, що вказується в заявці на перевезення та підтверджується специфікацією на вантаж.

Згідно п. 7.1 договору, договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до 31 грудня 2015 року.

Позивачем надано для залучення до матеріалів справи заявку № 43 від 16.04.2015 р., згідно з якою, як зазначає останній, він на виконання умов договору транспортного-експедиторського обслуговування № 3/2013-ПА від 03 травня 2013 року, звернувся до відповідача з приводу перевезення товарно-матеріальних цінностей за маршрутом: Кіровоград-Шевченкове-Харків в рамках договору № 01 від 14 січня 2015 року, укладеного між позивачем та відповідачем.

Згідно з товарно-транспортною накладною № П2677 від 16 квітня 2015 р. автомобілем Reno, державний номер транспортного засобу АВ 58-15 ВТ, водій ОСОБА_1 здійснив перевезення вантажу за вищевказаним маршрутом.

Проте, при прийнятті товару було виявлено нестачу товару, а саме: соняшника NK ARMONI CRUISER 5 пак. вартість якого відповідно довідки вих. № 198 від 17 квітня 2015 року за одну одиницю становить 3 053,56 грн. та соняшника NK BRIO 25 пак. вартість якого відповідно довідки вих. № 198 від 17 квітня 2015 року за одну одиницю становить 4 342,40 грн. Даний факт підтверджується наявним в матеріалах справи актом виявлення № 01 від 17 квітня 2015 року та довідкою № 198 від 17 квітня 2015 року.

Позивач наполягає на тому, що перевезення вантажу за товарно-транспортною накладною № П2677 від 16 квітня 2015 р. організовувалося відповідачем, оскільки з приводу перевезення він звертався саме до нього, і останній в телефонному режимі погодився виконати заявку № 43 від 16.04.2015 р., для чого в подальшому і домовився з водієм ОСОБА_1 щодо здійснення перевезення та виконання ним умов заявки, проте, після виявлення факту недостачі відмовився від підпису заявки та накладної, а в подальшому і від відшкодування заподіяних збитків.

На існуванні зазначених обставин також наполягають і менеджер з логістики ТОВ «Спектр-Агро» ОСОБА_4, який, як він зазначає, безпосередньо контактував з відповідачем з приводу виконання умов заявки, а також третя особа - 2, водій ОСОБА_1, який безпосередньо здійснював перевезення вантажу за вищезгаданою накладною.

Проте, відповідач факт наявності домовленостей з позивачем щодо виконання умов заявки № 43 від 16.04.2015 р., узгодження питання щодо організації перевезення за нею, в т.ч. домовленості з цього приводу з водієм ОСОБА_1, та безпосереднього здійснення перевезення за накладною № П2677 від 16 квітня 2015 р. категорично заперечує.

Позивач, з посиланням на акт виявлення № 01 від 17.04.2015 року довідку вих. № 198 від 17.04.2015 р., зазначає, що загальна вартість втраченого в результаті перевезення вантажу складає 123842,76 грн.

Матеріали справи також свідчать про те, що 24.04.2015 року позивач сплатив на користь третьої особи - 1 відшкодування збитків за втрату (нестачу) вантажу в сумі 123842,76 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 530 від 24.04.2015 року (а.с. 26)

27.04.2015 року позивач звернувся до відповідача із претензією про відшкодування збитків (вих. № 27/04/15 від 27.04.2015 року) заподіяних відповідачем,

Проте, зазначена претензія залишена відповідачем без відповіді та без задоволення, що і стало підставою для звернення позивача до суду з позовом по даній справі.

Надаючи правову кваліфікацію існуючим між сторонами правовідносинам суд виходить з наступного:

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно зі ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 36 ГПК України, письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Частиною 1 ст. 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Як вже було зазначено вище, згідно з п. 2.2.1 договору № 01 від 14.01.2015 р., експедитор має право, зокрема укладати від свого імені договори та інші угоди з транспортними, експедиторськими та іншими організаціями, які залучаються для виконання своїх зобов'язань за цим договором.

Згідно з вимогами ст. 929 ЦК України, за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням.

Згідно зі ст. 932 ЦК України, експедитор має право залучити до виконання своїх обов'язків інших осіб. У разі залучення експедитором до виконання своїх обов'язків за договором транспортного експедирування інших осіб експедитор відповідає перед клієнтом за порушення договору.

Таким чином, для покладення на відповідача, як експедитора, обов'язку відшкодувати збитки, заподіяні внаслідок виявлення недостачі товару при його перевезенні за товарно-транспортною накладною № П2677 від 16 квітня 2015 р., позивач в порядку, визначеному ст. ст. 32-36 ГПК України повинен довести той факт, що перевезення за зазначеною накладною організовував саме відповідач.

Проте, як свідчить заявка № 43 від 16.04.2015 р., на яку посилається позивач, вона підписана лише представником замовника - позивача по даній справі, а факт її укладання заперечується відповідачем. Суд також зазначає, що в матеріалах справи відсутні будь-які інші докази на підтвердження факту складання заявки - акт виконаних робіт, листування щодо перевезення за заявкою №43, тощо.

Так само суд зазначає, що товарно-транспортна накладна № П2677 від 16.04.2015 р. (т. 1 а. с. 23), крім посилань на те, що перевізником за нею є відповідач, взагалі не містить підпису відповідача.

Згідно з даною накладною перевезення вантажу здійснював водій ОСОБА_1, який і підписав дану накладну як водій/експедитор.

Посилання позивача та ОСОБА_1 на те, що організацію перевезення вантажу за накладною № П2677 від 16.04.2015 р. здійснював відповідач, який з приводу перевезення вантажу нібито звернувся до водія ОСОБА_1, також є недоведеними останніми належними та допустимими доказами.

Зокрема, в матеріалах справи відсутні будь-які докази наявності договірних відносин між відповідачем та ОСОБА_1, на підставі яких останній і здійснював перевезення.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність в матеріалах справи належних та допустимих доказів в розумінні ст. 32-36 ГПК України того, що відповідач дійсно організовував перевезення за маршрутом Кіровоград-Шевченкове за заявкою № 43 від 16.04.2015 р., та товарно-транспортною накладною № П2677 від 16.04.2015 р.

До того ж, зазначені обставини відповідачем категорично заперечуються.

Крім того, суд також враховує, що товарно-транспортна накладна № П2677 від 16.04.2015 р. містить напис про те, що водій/експедитор, який здійснював перевезення є ОСОБА_1, тоді як умови договору № 3/2013-ПА від 03.05.2013 р., укладеного між позивачем та третьою особою, дозволяють позивачу, зокрема, укладати від свого імені договори та інші угоди з експедиторами, які залучаються позивачем для виконання зобов'язань за цим договором.

Суд критично ставиться до доводів позивача про те, що за практикою, яка склалася у сторін договору № 01 від 14.01.2015 р., заявка та акт виконаних робіт оформлювалися сторонами постфактум, тобто вже після здійснення перевезення, і що після отримання інформації про нестачу вантажу відповідач умисно та протиправно ухилився від складання заявки та акту виконаних робіт саме з метою унеможливлення притягнення його до цивільної відповідальності. Порядок ведення господарської діяльності визначається сторонами і саме вони несуть господарські ризики, пов'язані із недоліками обраного ними способу господарської діяльності, тому бездіяльність позивача у своєчасному оформленні документів є його власним ризиком.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій та повинні бути складені під час здійснення цієї операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

В ст. 1 цього Закону встановлено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Кожною стороною (підприємством), що брала участь у здійсненні господарської операції, мають бути отримані первинні документи для записів у регістрах бухгалтерського обліку, інформація в яких ідентично засвідчує зміст господарської операції. Первинні документи складаються на бланках типових форм, затверджених Міністерством статистики України, а також на бланках спеціалізованих форм, затверджених міністерствами і відомствами України.

Однак, як свідчать матеріали справи, позивачем не доведено факт прийняття відповідачем до виконання заявки № 43 від 16.04.2015 р. та здійснення перевезення за товарно-транспортною накладною № П2677 від 16.04.2015 р. в порядку, визначеному зазначеним законом.

Непрямі докази, надані позивачем, а саме, пояснення менеджера з логістики ТОВ "Спектр-Агро" ОСОБА_4, водія ОСОБА_1, пояснення щодо послідовності нумерації заявок, копії заявок № № 44, 45, суд вважає такими, що не можуть бути підставами для покладення на відповідача відповідальності за недостачу вантажу, оскільки вони не спростовують факт відсутності належних доказів (документів), які б у встановленому порядку могли засвідчити організацію експедиторських послуг за заявкою № 43 від 16.04.2015 р. або безпосередньо факт перевезення за товарно-транспортною накладною № П2677 від 16.04.2015 р. саме відповідачем.

Посилання позивача на існування заявок №44 та №45, які на думку позивача, в силу послідовної нумерації, можуть доводити факт існування та виконання заявки №43, не підтверджено доказами, а відповідач до того ж заявив, що заявок №44 та №45 не існує, і позивачем не надано доказів існування та прийняття таких заявок відповідачем.

Крім того, суд також зазначає, що згідно з позовною заявою, позивач просить суд стягнути з відповідача грошові кошти в формі збитків.

Згідно зі ст. 934 ЦК України, за порушення обов'язків за договором транспортного експедирування експедитор відповідає перед клієнтом відповідно до глави 51 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За загальним правилом, збитки - це об'єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов'язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин і яке виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати. Вони є фактом об'єктивної дійсності, що існує незалежно від правової оцінки і від того, підлягають збитки, що виникли, відшкодуванню згідно закону або не підлягають. Для притягнення боржника до цивільно-правової відповідальності у формі відшкодування збитків необхідно, щоб порушення зобов'язання дійсно спричинило отримання кредитором збитку та можливе лише у разі наявності складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; наявності збитків; причинного зв'язку між протиправною поведінкою та спричиненням збитків; вини.

При цьому позивач повинен довести збитки, котрі були заподіяні відповідачем, безпосередній причинний зв'язок між діями відповідача і заподіянням збитків та їх розмір.

Обов'язковою умовою відшкодування шкоди може бути лише доведеність факту завдання шкоди саме діями чи бездіяльністю відповідача. Проте, позивачем не було надано належних та допустимих доказів в підтвердження того, що збитки йому були спричинені саме через неправомірні дії або бездіяльність відповідача.

З урахуванням викладеного, суд визнає вимоги позивача про стягнення з відповідача збитків позбавленими фактичного та правового обґрунтування, а так само такими, що не відповідають, як матеріалам справи, так і нормам чинного законодавства, у зв'язку з ненаданням всупереч вимог ст. 32-36 ГПК України належних та допустимих доказів в підтвердження обставин, викладених у позові. Зазначені зумовлює необхідність прийняття судом рішення про відмову в задоволенні позову.

З урахуванням вимог ст. 44, 49 ГПК України, судові витрати у справі підлягають покладенню на позивача.

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 4-5, 22, 44, 49, 75, 82, 84, 85 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 20.05.2016 р.

Суддя О.І. Байбак