РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/3619/16 11.05.16 р.

За позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Публічного акціонерного товариства "БАНК СІЧ"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: ОСОБА_2

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: 1) Товариство з обмеженою відповідальністю "Метрируд"

2) Фізична особа-підприємець ОСОБА_3

про стягнення 200 000 доларів США та 10 000 грн.

Суддя Зеленіна Н.І.

При секретарі судового засідання Ліпіній В.В.,

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_4, ордер серії НОМЕР_2 від 14.03.2016 р.;

від відповідача: Тамошенко А.В. за довіреністю № 1059/11 від 10.05.2016 р.;

від третьої особи-1: Ткаченко К.В., ордер серії КВ № 25132 від 01.02.2016 р.;

від третьої особи-2: не з'явився;

від третьої особи-3: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Банк Січ" (надалі - відповідач, Банк) про стягнення 200 000,00 доларів США.

Позовні вимоги (з урахуванням заяви позивача про збільшення суми позову) обґрунтовані тим, що відповідач не виконав взяті на себе згідно укладеного з ОСОБА_2 договору №183 на користування індивідуальним сейфом від 14.08.2014 зобов'язання з охорони наданого в користування останній сейфу та забезпечення неможливості доступу до нього третіх осіб належним чином не виконав, що зумовило зникнення розміщених ОСОБА_2 в сейфі коштів у розмірі 200 000,00 доларів США, у зв'язку з чим позивач вказує на наявність правових підстав для покладення на відповідача обов'язку з відшкодування завданих вказаними обставинами збитків у розмірі 200 000,00 доларів США та 10 000,00 грн.. Право вимоги вказаних збитків позивач набув позивачем на підставі договору про відступлення права вимоги від 23.02.2016.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 04.03.2016 р. порушено провадження у справі, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_2, розгляд справи призначено на 15.03.2016р.

15.03.2016 р. через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній проти позову заперечує, посилаючись на те, що йому не було і не могло бути відомо про те, які саме матеріальні цінності третя особа зберігала в орендованому сейфі, а відтак, і не може нести відповідальність за їх втрату; позов не містить будь-якої інформації про походження коштів у ОСОБА_2, які б дали можливість припустити наявність в неї коштів у такому розмірі; відсутні будь-які докази розміщення ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 200 000,00 доларів США в орендованому за договором №183 на користування індивідуальним сейфом від 14.08.2014 р. та знаходження їх там після останнього відвідування ОСОБА_2 сейфу - 03.07.2015.

В судовому засіданні представником третьої особи було надано пояснення по справі за змістом яких викладено обставин походження спірних коштів та надано підтверджуючі документи.

У судовому засіданні 15.03.2016 р. оголошувалась перерва до 22.03.2016 р.

Представник позивача у судовому засіданні 22.03.2016 р. подав клопотання, у якому просив залучити до участі у справі Товариство з обмеженою відповідальністю "Метрируд" у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, а також просив витребувати у Дніпровського УП ГУПН України в м. Києві, Товариства з обмеженою відповідальністю "Метрируд" та відповідача документи і пояснення з метою встановлення фактичних обставин справи.

Також, у судовому засіданні 22.03.2016 р. представник позивача подав клопотання про продовження строку вирішення спору у справі на 15 днів.

Ухвалою від 22.03.2016 р. залучено до участі у справі Товариство з обмеженою відповідальністю "Метрируд" в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, задоволено клопотання позивача про витребування доказів та витребувано від Дніпровського УП ГУПН України в м. Києві, Товариства з обмеженою відповідальністю "Метрируд" та відповідача відповідну інформацію та докази по справі; розгляд справи відкладено на 12.04.2016 р.

11.04.2016 р. через відділ діловодства суду від відповідача надійшла частина витребуваних документів та пояснення щодо неможливості забезпечення надання інших документів та інформації.

У судовому засіданні 12.04.2016 р. представник позивача подав додаткові пояснення по справі щодо додаткового обґрунтування позовних вимог, з відповідними документами на підтвердження викладених обставин.

Представник третьої особи-1 у судовому засіданні 12.04.2016 р. подав додаткові пояснення по справі та докази на підтвердження викладених в них обставин (в т.ч. компакт-диски з відеозаписами камер спостереження, розміщених в Лівобережному відділенні ПАТ "Банк Січ"), а також клопотання, за змістом якого просив викликати для участі в наступному судовому засіданні Фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 та витребувати у останнього і відповідача документи з метою встановлення фактичних обставин справи.

Ухвалою від 12.04.2016 р. продовжено строк вирішення спору у справі на 15 днів, витребувано докази, залучено до участі у справі Фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, розгляд справ відкладено на 25.04.2016 р.

25.04.2016 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідача збитки у розмірі 200 000,00 доларів США та 10 000,00 грн. Також, позивачем подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи, а саме, роздруківки судових рішень на підтвердження своєї правової позиції.

25.04.2016 р. від третьої особи-1 через відділ діловодства суду надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, а саме, доказів на підтвердження своїх тверджень, в т.ч. нотаріально посвідчені пояснення ОСОБА_2 щодо обставин спірних відносин.

Ухвалою від 25.04.2016 р. розгляд справи відкладено на 11.05.2016 р.

Представник позивача у судовому засіданні 11.05.2016 р. подав додаткові пояснення по справі та докази на підтвердження обґрунтувань позовних вимог.

Представник відповідача у судовому засіданні подав клопотання про припинення провадження у справі.

Представники позивача та третьої особи-1 проти припинення провадження у справі заперечили.

Розглянувши клопотання про припинення провадження у справі та заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні представників позивача, відповідача та третьої особи-1, суд дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення, з огляду на наступне.

У поданому клопотанні відповідач зазначає, що спірні відносини виникли не з господарського договору, а тому вони є цивільним та не можуть розглядатися в порядку господарського судочинства, у зв'язку з чим просить провадження у справі припинити на підставі ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в господарських судах України.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав.

Пунктом 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2011 №10 "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам", роз'яснено, що з огляду на приписи частини третьої статті 22 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", згідно з якими місцеві господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності, та на вимоги статей 1, 41, 12 ГПК господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає приписам статті 1 ГПК, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер.

У пункті 3 вказаної постанови пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2011 №10 зазначено, що у вирішенні питання про те, чи є правовідносини господарськими, а спір - господарським, слід виходити з визначень, наведених у статті 3 Господарського кодексу України. Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб'єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції. Таким чином, господарські суди на загальних підставах вирішують усі спори між суб'єктами господарської діяльності, а також спори, пов'язані з: приватизацією державного та комунального майна (крім спорів про приватизацію державного житлового фонду), в тому числі спори про визнання недійсними відповідних актів органів місцевого самоврядування та органів приватизації, а також спори зі справ, що виникають з корпоративних відносин. З огляду на приписи частини другої статті 1 та статті 12 ГПК зазначені справи підвідомчі господарським судам і в тому разі, якщо сторонами в судовому процесі виступають фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

З огляду на викладені положення та враховуючи приписи статей 1, 12 Господарського процесуального кодексу України справи зі спорів, пов'язаних з виконанням господарських договорів, розглядаються господарськими судами за одночасної наявності двох умов: якщо ці спори виникають з цивільних (частина перша статті 1 Цивільного кодексу України) або господарських (ст. 3 Господарського кодексу України) відносин, у тому числі з корпоративних, та суб'єктний склад сторін спору відповідає вимогам статті 1 Господарського процесуального кодексу України.

У даному випадку спір між сторонами виник з цивільних відносин, а суб'єктний склад сторін спору відповідає вимогам статті 1 Господарського процесуального кодексу України, відтак, відсутні правові підстави для визнання даного спору непідвідомчим господарським судам.

За таких обставин, суд відмовляє у задоволенні клопотання відповідача про припинення провадження у справі.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав того, що договір про відступлення права вимоги від 23.02.2016 р., яким позивачем обґрунтовується право на отримання заявлених до стягнення збитків, не може породжувати будь-яких прав і обов'язків, адже у Банку ніколи не існувало відповідного зобов'язання перед третьою особою щодо відшкодування завданих збитків, відтак, вона і не могла його передати; в матеріалах справи відсутні докази розміщення ОСОБА_2 в орендованому у Банку сейфі коштів у розмірі 200 000,00 доларів США, тобто, позивачем не доведено розміру збитків.

Представник третьої особи-1 у наданих в судовому засіданні поясненнях зазначив про законність та обґрунтованість позовних вимог і просив їх задовольнити.

Представники третіх осіб - 2, -3 у судове засідання 11.05.2016 р. повторно не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

У судовому засіданні 12.04.2016 р. оголошено вступну і резолютивну частини рішення.

Дослідивши наявні в справі матеріали, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача та третьої особи-1, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

14.08.2014 р. між Публічним акціонерним товариством "БАНК СІЧ" (відповідач, Банк) та ОСОБА_2 (наймач, третя особа-1) укладено договір №183 на користування індивідуальним сейфом (надалі - Договір на користування індивідуальним сейфом) відповідно до п. 1.1. якого Банк надає, а наймач орендує індивідуальний сейф (далі - сейф) НОМЕР_3 в депозитному сховищі Банку для зберігання в ньому цінностей та документів на строк з 14.08.2014 р. до 15.05.2015 р. включно.

На виконання умов Договору на користування індивідуальним сейфом Банком було надано у тимчасове користування ОСОБА_2 індивідуальний сейф НОМЕР_3 та два ключі НОМЕР_3.

Договором про внесення змін №183/01 до Договору на користування індивідуальним сейфом від 17.04.2015 р., сторонами погоджено встановити строк користування наймачем орендованим індивідуальним сейфом до 11.02.2016 р.

Як зазначає позивач, при відвідуванні ОСОБА_2 20.07.2015 р. орендованого згідно Договору на користування індивідуальним сейфом індивідуального сейфу, останньою було виявлено зникнення розміщених в такому сейфі належних їй грошових коштів у розмірі 200 000,00 доларів США, про що останньою в цей же день було повідомлено працівників та керівництво Банку.

20.07.2015 р. ОСОБА_2 звернулась до прокуратури Дніпровського району м. Києва (Київської місцевої прокуратури №4) із зверненням щодо зникнення належних їй грошових коштів в сумі 200 000,00 доларів США, які зберігались в індивідуальному сейфі Лівобережного відділення ПАТ "Банк Січ", розташованого за адресою: м. Київ, вул. Р.Окіпної, 8, за результатами розгляду якої до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено дані та зареєстровано кримінальне провадження №0000112 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 185 Кримінального кодексу України.

Постановою слідчого Дніпровського РУ ГУ МВС України в місті Києві старшого лейтенанта міліції Лаврук Я.В. від 28.07.2015 р. ОСОБА_2 визнано потерпілою у кримінальному провадженні №0000112.

Листом від 12.02.2016 р. ОСОБА_2 звернулася до Банку з проханням вжити заходів щодо врегулювання даного питання з метою відновлення її порушених прав внаслідок викрадення розміщених на підставі договору №183 на користування індивідуальним сейфом від 14.08.2014 р. в орендованому сейфі грошових коштів.

23.02.2016 р. між ОСОБА_2, як первісним кредитором, та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (відповідач), як новим кредитором, укладено договір про відступлення права вимоги (надалі - "Договір відступлення"), відповідно до умов якого первісний кредитор передав, а новий кредитор прийняв на себе право вимоги, що належить первісному кредиторові, і став кредитором за зобов'язанням Публічного акціонерного товариства "Банк Січ" по відшкодуванню збитків у розмірі 200 000,00 доларів США, завданих внаслідок неналежного виконання останнім взятих на себе зобов'язань згідно договору №183 на користування індивідуальним сейфом від 14.08.2014, що зумовило зникнення розміщених ОСОБА_2 в орендованому сейфі матеріальних цінностей.

Спір у даній справі стосується наявності правових підстав для покладення на відповідача обов'язку по відшкодуванню завданих внаслідок неналежного виконання останнім взятих на себе за Договором на користування індивідуальним сейфом зобов'язань збитків у розмірі 200 000,00 доларів США та 10 000,00 грн.

Як на підставу для покладення на відповідача обов'язку з відшкодування вказаних збитків позивач зазначає про те, що Банком неналежно було виконані взяті на себе зобов'язання згідно Договору на користування індивідуальним сейфом щодо забезпечення неможливості доступу до вмісту відповідного сейфу третіх осіб, що і стало наслідком їх зникнення.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, вказує на те, що предметом спірного Договору на користування індивідуальним сейфом є виключно передання в майновий найм (оренду) індивідуального сейфу без відповідальності банку за вміст індивідуального сейфу; будь-яких коштів від ОСОБА_2 на зберігання Банком не приймалося, у зв'язку з чим неможливо підтвердити, які дійсно матеріальні цінності остання зберігала в орендованому згідно спірного правочину сейфі, відтак, неможливо встановити наявність повного складу цивільного правопорушення для покладення відповідної відповідальності.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Положеннями ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Згідно із ч. 1 ст. 13 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 14 Цивільного кодексу України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Виконання цивільних обов'язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов'язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.

З огляду на викладені норми вбачається, що підставою виникнення зобов'язання та права вимоги його виконання є, зокрема, договір, що встановлює обов'язкові дії для його сторін.

Позивач в обґрунтування заявлених вимог посилається на неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань за укладеним між Банком та ОСОБА_2 Договором на користування індивідуальним сейфом щодо забезпечення неможливості відкриття сейфа без участі наймача (ОСОБА_2.), що, на думку позивача, призвело до зникнення розміщених ОСОБА_2 в орендованому сейфі коштів.

Судом встановлено, що зазначений правочин за своїм змістом та виходячи з правовідносин, що склалися між Банком і ОСОБА_2 (розміщення в орендованому сейфі цінностей без відома Банка про них), є договором про надання індивідуального банківського сейфа, що не охороняється банком, тобто, правовідносини за ним унормовані приписами ст. 971 Цивільного кодексу України, за нормами якої до договору про надання особі банківського сейфа без відповідальності банку за вміст сейфа застосовуються положення цього Кодексу про майновий найм (оренду).

Частиною 1 ст. 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Положеннями частин 1, 2 ст. 205 Цивільного кодексу України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

За правилами ч. 1 ст. 6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною 2 ст. 628 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Так, за змістом п. п. 1.2., 7.1., 7.2., 8.1. Договору на користування індивідуальним сейфом типові умови надання в оренду індивідуальних сейфів встановлюються Загальними умовами надання банківських та фінансових послуг фізичним особам, затвердженими рішенням Тарифного комітету Банку №1 від 01.07.2011, з усіма наступними змінами та доповненнями (надалі - "Загальні умови"). Цей договір становить правочин, зміст якого викладений в декількох документах, включаючи договір та Загальні умови. Загальні умови є невід'ємною частиною цього Договору. Підписанням цього договору наймач беззастережно засвідчує, що на момент такого підписання, наймач ознайомився з усіма положеннями загальних умов, Правилами користування, Тарифами, повністю розуміє їхній зміст та беззастережно погоджується з ними. Цей договір регулюється та тлумачиться відповідно до матеріального права України.

Тобто, між сторонами було укладено правочин, умови якого було викладено не лише в тексті спірного договору, а й в інших внутрішніх документах, що регулюють діяльність Банку, зокрема, Загальні умови, Правила користування та інші.

Пунктом 2.4. Договору на користування індивідуальним сейфом сторони встановили, що Банк зобов'язаний: надавати наймачу індивідуальний сейф у належному стані та забезпечити умови для зберігання речей наймача; забезпечити наймачу вільний доступ до своїх речей при умові дотримання ним правил користування індивідуальним сейфом; забезпечити згідно з чинним законодавством України збереження конфіденційної інформації, яка стосується наймача, факту укладання цього договору та вкладеного майна; забезпечити неможливість відкриття сейфа без участі наймача, крім випадків, передбачених в п. 2.3.4 цього договору.

У відповідності до п. 5.2. Договору на користування індивідуальним сейфом, Банк гарантує наймачу недоторканість вмісту сейфа третіми особами, крім випадків, передбачених цим договором та чинним законодавством України. Банк не несе відповідальність за вміст сейфа наймача, а також по зобов'язаннях наймача перед третіми особами.

Згідно із п. п. 1.2., 1.3. Положення про порядок надання в тимчасове користування індивідуальних сейфів фізичним та юридичним особам для зберігання цінностей та документів ПАТ "Банк Січ", затвердженого рішенням Правління ПАТ "Банк Січ" від 24.05.2011 р., оформленим протоколом №1 від 24.05.2011 р., (надалі - "Положення"), Положення діє в системі Банку та регламентує порядок надання в тимчасове користування індивідуальних сейфів фізичним та юридичним особам (клієнтам Банку) для зберігання цінностей та документів. Це Положення є Актом внутрішнього регулювання, виконання якого є обов'язковим для всіх структурних підрозділів Банку.

Пунктами п. п. 1.6., 1.7. Положення встановлено, що Банк забезпечує неможливість доступу до індивідуальних сейфів сторонніх осіб. Банк не складає опису майна, що міститься в індивідуальному сейфі, не несе відповідальність за псування цінностей і документів не з вини Банку (хімічна реакція, корозія металу, стихійне лихо тощо), а лише відповідає за зовнішню недоторканість індивідуального сейфа. Банк не несе відповідальності за вміст індивідуального сейфа, яким користується Користувач, а також по зобов'язанням Користувача перед третіми особами.

З огляду на викладені положення вбачається що сторонами, в силу приписів ст. ст. 6, 628 Цивільного кодексу України, укладено змішаний договір, який містить елементи договору оренди (в частині отримання клієнтом в користування індивідуального сейфу та сплати коштів за користування ним) та елементи договору надання послуг (в частині взяття Банком на себе зобов'язання із забезпечення неможливості доступу сторонніх осіб до орендованого клієнтом індивідуального сейфу, тобто, фактичної охорони такого сейфу).

Наведене узгоджується із розміщенням законодавцем нормативного регулювання договорів про надання індивідуального банківського сейфа, що не охороняється банком, саме в Главі 66 Цивільного кодексу України, яка, в свою чергу, регулює саме договірні відносини із зберігання речей.

Таким чином, згідно умов спірного Договору на користування індивідуальним сейфом Банк зобов'язався здійснювати заходи щодо охорони (контролю) депозитарію з метою запобігання доступу до нього сторонніх осіб, що забезпечує мету укладення такого - користування сейфом для збереження цінностей.

Аналогічних висновків дотримуються і науковці, зокрема, у своїй науковій статті під назвою "Відповідальність банку за договорами про надання індивідуального банківського сейфа", опублікованій в газеті "Юридична газета" (№12 (510) від 22.03.2016), д.ю.н., професор ОСОБА_8, досліджуючи правове регулювання такої діяльності банків України як зберігання цінностей або надання в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа, дійшла висновку про те, що: "включення договору про надання індивідуального банківського сейфа, що не охороняється банком, до глави 66 ЦК, яка регулює договірні відносини із зберігання речей, а також мета, на досягнення якої спрямовані дії сторін, дають підстави говорити, що, залежно від того, чи передані зберігачеві цінності, виникають такі відносини: якщо цінності були передані банку, то має місце змішаний договір, в якому поєднуються елементи зберігання, яке передбачає забезпечення схоронності речі (охорону індивідуального сейфа), та майнового найму (оренди); якщо цінності не передавалися банку, то має місце змішаний договір, в якому поєднуються елементи майнового найму (оренди) та договору про надання послуг охорони, який в ЦК не поіменований, але також відноситься до договорів про надання послуг (із розповсюдженням на нього норм глави 63 «Послуги. Загальні положення».".

Отже, укладаючи Договір на користування індивідуальним сейфом, Банк взяв на себе зобов'язання із надання послуг по охороні відповідного сейфу, зокрема, шляхом забезпечення неможливості доступу до нього сторонніх осіб з метою збереження розміщених клієнтом цінностей.

Вказаний обов'язок покладено на відповідача і приписами п. 8.4 Правил з організації захисту приміщень банків України, затверджених постановою Правління Національного банку України від 04.06.2013 №195/ДСК (чинних на момент існування спірних взаємовідносин), відповідно до яких Банк зобов'язаний забезпечити зберігання цінностей клієнта в індивідуальному сейфі, який установлено у сховищі для індивідуальних сейфів, або в сейфі з індивідуальними сейфами.

Такі приписи, в силу положень ст. 56 Закону України "Про Національний банк України", є обов'язковими до виконання всіма банками.

Наведене спростовує твердження відповідача про те що він, відповідно до положень укладеного з ОСОБА_2 Договору на користування індивідуальним сейфом, не несе будь-якої відповідальності за вміст такого індивідуального сейфу, оскільки відповідний обов'язок щодо забезпечення зберігання цінностей клієнта в індивідуальному сейфі покладено на Банк, у тому числі, вищевказаним нормативно-правовим актом.

Саме на зазначені обставини вказується Банком і на офіційній веб-сторінці ПАТ "Банк Січ" в мережі інтернет за посиланням http://www.sichbank.com.ua/ua/bankovskie_depozitarnye_sejfy_chastnym.html, де, рекламуючи дану послугу (оренда банківського депозитарного сейфу), Банк визначає такі сейфи як місце надійного зберігання грошових коштів, цінних паперів, документів, ювелірних виробів, предметів мистецтв та інших цінностей, гарантуючи зі свого боку контроль доступу до вмісту сейфа виключно Клієнта та уповноважених ним осіб.

Відтак, враховуючи приписи п. п. 1.6., 5.1., 5.2. Договору на користування індивідуальним сейфом вбачається, що приписи другого речення п. 5.2. про те, що Банк не несе відповідальності за вміст сейфу наймача, застосовуються виключно у сукупності з положеннями першого речення такого пункту та пункту 1.6., які передбачають гарантію Банку перед наймачем щодо недоторканості вмісту орендованого ним сейфу третіми особами. Тобто, Банк може бути звільнений від відповідальності за вміст сейфу наймача виключно у випадку дотримання гарантії, визначеної в п. 1.6. та реченні першому п. 5.2. Договору на користування індивідуальним сейфом.

Недотримання гарантії (порушення взятого на себе зобов'язання) зумовлює настання відповідальності на загальних підставах.

У відповідності до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення:

1) протиправної поведінки;

2) розміру збитків;

3) причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками;

4) вини.

Отже, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. Тобто, протиправна дія є причиною, а шкода - наслідком протиправної дії. Відсутність будь-якої з зазначених ознак виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов'язку з відшкодування збитків.

Відповідно до ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. Правочин, яким скасовується чи обмежується відповідальність за умисне порушення зобов'язання, є нікчемним.

Наведені положення чинного законодавства України, як і Цивільний кодекс України в цілому, не надають прямого визначення вини, однак вказують на те, що особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

З урахуванням викладеного можна дійти висновку про те, що невжиття особою всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання взятого на себе зобов'язання свідчить про наявність протиправної поведінки такої особи.

Судом встановлено, що в силу приписів ст. ст. 6, 628 Цивільного кодексу України, положень п. 8.4. Правил з організації захисту приміщень банків України, затверджених постановою Правління Національного банку України від 04.06.2013 р. №195/ ДСК, п. п. 1.6., 1.7. Положення про порядок надання в тимчасове користування індивідуальних сейфів фізичним та юридичним особам для зберігання цінностей та документів ПАТ "Банк Січ", затвердженого рішенням Правління ПАТ "Банк Січ" від 24.05.2011 р., оформленим протоколом №1 від 24.05.2011 р., п. п. 2.4., 5.2. Договору на користування індивідуальним сейфом, з укладенням відповідного договору Банк взяв на себе зобов'язання із забезпечення охорони переданого наймачу у користування сейфу та недоторканості його вмісту третіми особами.

У відповідності до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно із ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями ст. 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За умовами Договору №183 Банк зобов'язався забезпечити доступ до індивідуального сейфу ОСОБА_2, її довірених осіб, а також третіх осіб, у випадках визначених законодавством (наприклад, правоохоронні органи на підставі судових рішень).

Докази доступу третіх осіб до індивідуального сейфу у випадках, визначених законодавством, чи уповноваження на такі дії ОСОБА_2 третіх осіб, у матеріалах справи відсутні.

З огляду на викладене, факт зникнення розміщених ОСОБА_2 в орендованому за Договором сейфі грошових коштів свідчить про те, що всупереч приписів ст. ст. 509, 525, 526 Цивільного кодексу України, відповідачем не було належним чином виконано взяті на себе зобов'язання із забезпечення охорони переданого наймачу у користування сейфу та недоторканості його вмісту третіми особами, що безумовно свідчить про наявність такої складової цивільного правопорушення як вини та протиправної поведінки Банку у зникненні належних третій особі коштів.

При цьому, вина та протиправна поведінка Банку, яка полягає у зазначених вище порушеннях передбачених Договором гарантій, не залежить від визначення чи засудження конкретної фізичної особи, яка вчинила чи могла вчинити відповідне діяння, оскільки забезпечення такої гарантії є договірним зобов'язанням Банку.

Відтак, наявність кримінального провадження, відкритого за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 185 Кримінального кодексу України, не являється підставою для визначення протиправної поведінки та вини (яка за змістом ст. 614 ЦК України презюмується) Банку, а лише додатково свідчить про системність характеру порушення гарантій по забезпеченню надійності сховища для індивідуальних сейфів.

Так, із наявного в матеріалах справи листа Слідчого Дніпровського управління поліції ГУНП у місті Києві старшого лейтенанта поліції Лаврук Я.В. від 11.04.2016 №582/125/50-2016 вбачається, що в липні-серпні 2015 року за наслідками виявлення зникнення матеріальних цінностей, що зберігалися в орендованих індивідуальних сейфах в Лівобережному відділенні ПАТ "Банк Січ", розташованому за адресою: м. Київ, вул. Р.Окіпної, 8, до правоохоронних органів звернулося одинадцять клієнтів ПАТ "Банк Січ", а саме: 20.07.2015 - ОСОБА_2; 20.07.2015 о 17:52 год. - ОСОБА_9; 20.07.2015 о 17:55 год. - ОСОБА_10; 22.07.2015 о 15:00 год. - ОСОБА_11; 24.07.2015 о 11:50 год. - ОСОБА_12; 24.07.2015 о 16:10 год. - ОСОБА_13; 24.07.2015 о 16:30 год. - ОСОБА_14; 28.07.2015 о 13:30 год. - ОСОБА_15; 28.07.2015 о 14:40 год. - ОСОБА_16; 03.08.2015 о 13:40 год. - ОСОБА_17; 05.08.2015 о 12:25 год. - ОСОБА_18.

Із листа Першого заступника керівника Київської місцевої прокуратури №4 від 20.04.2016 р. №37-1-420151-4-11260ДП5 вбачається, що 20.07.2015 р. ОСОБА_2 звернулась до Київської місцевої прокуратури №4 (прокуратури Дніпровського району м. Києва) із усним зверненням щодо зникнення належних їй грошових коштів в сумі 200 000,00 доларів США, які зберігались в індивідуальному сейфу Лівобережного відділення ПАТ "Банк Січ", розташованому за адресою: м. Київ, вул. Р.Окіпної, 8, а о 14:47 год. цього ж дня в неї було відібрано письмову заяву, за результатами розгляду якої о 15:41 год. до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відповідні дані та зареєстровано кримінальне провадження №0000112 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 185 Кримінального кодексу України.

Тобто, одночасно одинадцять клієнтів Банку у період з 20.07.2015 р. по 05.08.2015 р. звернулися із заявами про зникнення речей із орендованих індивідуальних сейфів, що виключає характер помилки чи обману клієнта.

При дослідженні договорів на користування індивідуальними сейфами, укладених Банком із вказаними потерпілими особами, вбачається, що останнє відвідування такими особами орендованих сейфів перед виявленням зникнення їх цінностей мало місце 16.07.2015 р. (підтверджується карткою реєстрації відкриття орендованого ОСОБА_9 сейфу - однією із потерпілих), у той час як виявлення першими потерпілими факту зникнення відбулося 20.07.2015 р. (ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_10), а іншими - в момент першого після вказаної дати звернення до Банку.

Наведене додатково підтверджує доводи позивача про порушення Банком, зокрема, умов Договору, укладеного з третьою особою-1, та незабезпечення наданих за Договором гарантій.

Крім того, відповідно до п. 8.2. Правил з організації захисту приміщень банків України, затверджених постановою Правління Національного банку України від 04.06.2013 №195/ДСК (в редакції, чинній на момент існування спірних відносин), Банк зобов'язаний улаштувати та обладнати відповідні кабіни клієнтів таким чином, щоб унеможливити спостереження за діями клієнтів.

Листом від 25.04.2016 р. №50-004/35827 Національний банк України, у відповідь на запит адвоката позивача, роз'яснив, що відповідний обов'язок було встановлено з метою виключення спостереження персоналом банку за здійсненням клієнтом будь-яких дій із вмістом свого сейфу, однак у зв'язку із відсутністю вимог до конкретного місця розташування кабіни клієнта та її облаштування, банки самостійно визначали конкретне місце розташування кабіни клієнтів (безпосередньо у сховищі індивідуальних сейфів або в іншому місці) та її облаштування з урахуванням існуючої технології роботи в банку та мінімізації ризиків.

З огляду на викладене та враховуючи взяті Банком зобов'язання за договором про надання в користування індивідуального сейфу забезпечити неможливість доступу третіх осіб до вмісту сейфу наймача, суд вважає обґрунтованим твердження позивача про те, що при облаштуванні кабіни клієнтів Банком має бути забезпечено як унеможливлення спостерігання за роботою клієнта зі своїми цінностями, так і унеможливлення доступу клієнта, що працює зі своїми цінностями, до індивідуальних сейфів інших клієнтів.

Однак, як вказують позивач і третя особа-1 та що не спростовано відповідачем, у Лівобережному відділенні ПАТ "Банк Січ" не було забезпечено облаштування окремої кабіни клієнтів, а робота наймачем з вмістом сейфу (своїми цінностями) здійснюється безпосередньо в приміщенні сховища для індивідуальних сейфів.

Наведене підтверджується і приписами п. 3.8. Положення порядку відвідування клієнтами орендованих ними індивідуальних сейфів, яким визначено, що уповноважений працівник супроводжує користувача, довірену особу користувача, користувача та користувача 2 до сховища та разом з ним (ними) відкриває і закриває замки індивідуального сейфу. У зв'язку з анонімністю зберігання цінностей і документів уповноважений працівник не може бути безпосередньо присутнім при вкладенні або вилученні цінностей користувачем, довіреною особою користувача або користувачем разом з користувачем 2 з індивідуального сейфу, а перебуває у передсховищі депозитарію.

Тобто, при облаштуванні сховища для індивідуальних сейфів у Лівобережному відділенні (де розміщено орендований третьою особою сейф), Банком не було улаштовано окремих кабін клієнтів для роботи з їх цінностями, у зв'язку з чим останні працювали з ними безпосередньо в сховищі, де розташовуються індивідуальні сейфи інших клієнтів, а враховуючи принципи анонімності та особливості такого облаштування сховища, було визначено обов'язок уповноваженого працівника Банку залишати клієнта на одинці у сховищі та знаходитись в цей час у приміщенні передсховища. Обов'язок знаходження працівника Банку в приміщенні передсховища обумовлюється необхідністю попередження можливих незаконних дій клієнта, що працює у сховищі, шляхом по-перше, розуміння знаходження працівника Банку за незачиненими дверима, та по-друге, забезпечення акустичного контролю.

У той же час, із пояснень представників позивача та третьої особи-1, а також із наявних у матеріалах справи відеозаписів за 30.06.2015 р., 03.07.2015 р., 15.07.2015 р. та 17.07.2015 р. з камер спостережень, розміщених в Лівобережному відділенні ПАТ "Банк Січ", вбачається, що в порушення приписів п. 3.8 Положення під час відвідування користувачами сховища для індивідуальних сейфів, уповноважений працівник Банку жодного разу не знаходився у приміщенні передсховища під час перебування в ньому клієнтів.

З огляду на викладене вбачається, що облаштовуючи приміщення Лівобережного відділення ПАТ "Банк Січ" для надання клієнтам таких послуг, як користування індивідуальним сейфом, Банком було створено такі умови, за яких кожний клієнт мав можливість доступу до будь-якого індивідуального сейфу інших клієнтів, адже під час роботи зі своїми цінностями останній залишається в сховищі для індивідуальних сейфів наодинці, при цьому, не забезпечивши навіть дотримання власними працівниками внутрішніх правил відвідування сховища - перебування уповноваженої особи в приміщенні перед сховища (порушення п.3.6 Положення) під час відвідування клієнтом орендованого ним сейфу, що є додатковим підтвердженням нівелювання наданої Банком гарантії неможливості доступу третіх осіб до індивідуального сейфу клієнту.

Вказані обставини додатково свідчать про порушення Банком взятих на себе зобов'язань із охорони приміщення депозитарію та забезпечення неможливості доступу третіх осіб до вмісту індивідуального сейфу, орендованого за спірним Договором на користування індивідуальним сейфом.

Щодо посилань позивача, які не спростовано Банком, на те, що, внутрішня служба безпеки Банку підозрює у зникненні спірних коштів свого клієнта ОСОБА_19, а саме те, що ОСОБА_2, виявивши 20.07.2015 р. зникнення належних їй коштів у розмірі 200 000,00 доларів США, відразу повідомила про це працівників Банку, однак, на зустрічі в цей же день з керівництвом та службою безпеки Банку, останні не повірили її словам та вказали лише на те, що проведуть службову перевірку, однак, ввечері цього ж дня до неї зателефонували з Банку та повідомили, що дійсно мало місце викрадення матеріальних цінностей також інших клієнтів ПАТ "Банк Січ" з орендованих ними індивідуальних сейфів в Лівобережному відділенні ПАТ "Банк Січ", у чому вони підозрюють свого клієнта ОСОБА_19, який також користувався послугами Банку з надання в оренду індивідуального сейфу, посилаючись на записи відеокамер спостереження за 17.07.2015 р., коли ОСОБА_19 зайшов у сховище індивідуальних сейфів з однією валізою (о 13:52 год. згідно відеозапису "DOWNLOAD_5217_1014_8", диск №1), перебував там 12 хвилин, а виходячи з нього мав дві сумки, одну з яких котив за собою (о 14:04 год. згідно відеозапису "DOWNLOAD_0454_1014_8", диск №1), суд відзначає наступне.

У даному випадку, для правильного вирішення даного спору, не є важливим встановлення особи, винної у зникненні розміщених ОСОБА_2 в орендованому сейфі коштів, оскільки за відсутності фактів: особистого забирання нею таких цінностей; уповноваження третіх осіб на доступу до орендованого спірного сейфу, що відвідували сховище індивідуальних сейфів; існування обставин, передбачених п. 2.3.4 Договору на користування індивідуальним сейфом, коли відповідний сейф може бути відкритий без відома наймача, беззаперечним є факт порушення встановленого спірним договором зобов'язання Банку щодо гарантії неможливості доступу третіх осіб до вмісту орендованого ОСОБА_2 сейфу.

Тобто, відповідальність Банку за порушення взятого на себе зобов'язання не пов'язана з встановленням конкретної винної особи, оскільки ні положеннями Договору, ні відповідними зазначеними судом положеннями, не ставиться дотримання Банком гарантії недоторканності вмісту індивідуального сейфу сторонніми особами в залежність від певних умов (чи певних обставин зникнення), при тому що наявності будь-яких форс-мажорних обставин судом не встановлено.

У предмет дослідження у даній справі не входить встановлення особи, яка безпосередньо здійснила викрадення коштів, а лише встановлення наявності чи відсутності у діях відповідача (Банку) складу цивільно-правової відповідальності.

Цивільний кодекс України (ст. 614) містить презумпцію вини особи, яка допустила порушення зобов'язання, тобто, така особа буде вважатися винною у порушенні і сама має довести відсутність своєї вини.

Будь-яких спростувань викладених обставин наявності вини та протиправної поведінки у зникненні з орендованого ОСОБА_2 згідно Договору на користування індивідуальним сейфом сейфу грошових коштів (тобто, доказів належного виконання Банком взятих на себе зобов'язань із забезпечення охорони переданого наймачу у користування сейфу та недоторканості його вмісту третіми особами) останнім не наведено, в той час як сам факт зникнення таких грошових коштів вже свідчить про недостатність вжитих Банком заходів по охороні відповідного індивідуального сейфу.

За наведених обставин, судом не беруться до уваги твердження Банку про передчасність позову з огляду на не завершення кримінального провадження №0000112 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 185 Кримінального кодексу України.

Встановлення ж вини конкретної особи у вчиненні кримінального діяння та можливий вирок за наслідками вказаного кримінального провадження може бути підставою для пред'явлення відповідальною за спричинення збитків особою (сторона, яка допустила порушення зобов'язання за наявності повного складу елементів цивільного правопорушення) регресного позову.

Статтею 623 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У контексті наведених норм, при доказуванні розміру завданих збитків за договором про надання індивідуального банківського сейфа, що не охороняється банком, суд відзначає, що за відсутності письмової фіксації передання цінностей, які знаходяться у сейфі, мають оцінюватися в сукупності всі надані сторонами докази, зокрема, фотокартки, відеозаписи з камер спостереження за приміщенням, в якому знаходився відповідний сейф, з метою встановлення доступу до нього третіх осіб, покази свідків (у разі їх наявності), реальна можливість клієнта мати у власності відповідні речі, які були втрачені тощо.

Наведене дає підстави стверджувати, що сама по собі недостатність (неясність, неповнота) правового регулювання відносин, які виникають з договору про надання індивідуального банківського сейфу, що не охороняється банком, не може тягти за собою відмову в захисті порушеного права особи, яка уклала з банком такий договір, за наявності належних доказів на підтвердження фактичних обставин.

На підтвердження розміру завданої внаслідок неналежного виконання Банком взятих на себе зобов'язань за Договором на користування індивідуальним сейфом шкоди позивач вказує на наступне.

14.08.2014 р. між ОСОБА_2 (продавець) та ФОП ОСОБА_1 (покупець) укладено попередній договір купівлі-продажу (відступлення) частки в статутному капіталі (корпоративних прав) Товариства з обмеженою відповідальністю "Полтава-Інтелект-Сервіс" (надалі - "Попередній договір"), за умовами п. 1.1. якого сторони зобов'язалися протягом року, не пізніше 14.08.2015, укласти договір купівлі-продажу (відступлення) частки в статутному капіталі (корпоративних прав) Товариства з обмеженою відповідальністю "Полтава-Інтелект-Сервіс" (надалі - "Основний договір"), за яким Продавець продасть, а Покупець купить на умовах, викладених у цьому попередньому договорі, частку в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Полтава-Інтелект-Сервіс", , місцезнаходження: 36039, м. Полтава, вул. Пушкіна, буд. 42, (надалі - "Товариство"), у розмірі 200 000 (двісті тисяч) гривень, що становить 50 (п'ятдесят) відсотків статутного капіталу Товариства за ціною 450 000 (чотириста п'ятдесят тисяч) доларів США, що еквівалентно 5 890 500 (п'ять мільйонів вісімсот дев'яносто тисяч п'ятсот) гривень за офіційним курсом Національного України на момент укладення цього договору (1 долар США = 13,09 гривень).

У відповідності до п. 4.1. Попереднього договору, в рахунок забезпечення виконання зобов'язань за цим договором покупець передає продавцеві завдаток в розмірі 225 000,00 доларів США. Передача покупцем завдатку на користь продавця підтверджується підписанням цього договору.

На виконання умов Попереднього договору ФОП ОСОБА_1 було передано, а ОСОБА_2 прийнято в якості завдатку за купівлю частки в статутному капіталі (корпоративних прав) Товариства з обмеженою відповідальністю "Полтава-Інтелект-Сервіс" грошові кошти у розмірі 225 000,00 доларів США, що підтверджується розпискою ОСОБА_2 від 14.08.2014 р.

Як вказує позивач у своїх поясненнях та підтверджує третя особа-1, частину вказаних коштів у розмірі 25 000,00 доларів США ОСОБА_2 було покладено на депозитний рахунок, відкритий в ПАТ "Банк Січ" згідно договору №1981-ФО про банківський вклад "Стабільний" у доларі США, а частину в розмірі 200 000,00 доларів США було покладено до банківського сейфу в ПАТ "Банк Січ", орендованому згідно Договору на користування індивідуальним сейфом.

Тобто, обидва договори (Договір на користування індивідуальним сейфом та договір про банківський вклад) було укладено в день отримання ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 225 000,00 доларів США.

Із наявних у матеріалах справи документів вбачається, що в період дії Договору на користування індивідуальним сейфом ОСОБА_2 тричі, а саме: 14.08.2014 р., 03.07.2015 р. та 20.07.2015 р., здійснювалося відкриття отриманого в користування індивідуального сейфу НОМЕР_3, що підтверджується Відмітками про дні відкриття користувачем або його довіреною особою індивідуального сейфу.

Із нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_2 (наявної в матеріалах справи) вбачається, що остання з моменту розміщення грошових коштів у розмірі 200 000,00 доларів США в орендованому сейфі (14.08.2014 р.) та до моменту виявлення їх зникнення (20.07.2015 р.), такі кошти не забирала.

На підтвердження даних обставин представником третьої особи-1 було долучено до матеріалів справи висновок експертного фототехнічного дослідження, проведеного за клопотанням адвоката Ткаченка К.В. №6439/6-35, що складений 29.04.2016 р. експертом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Поповим Ю.П., з якого вбачається, що на дослідження експертам було передано відеозаписи камер спостереження, розміщених в Лівобережному відділенні ПАТ "Банк Січ", за 03.07.2015 р. (в момент відвідування відділення Банку ОСОБА_2.) та жіночу сумочку, з якою остання відвідувала вказане відділення 03.07.2015 р., з поставленням наступного питання: чи можливе поміщення до жіночої сумочки чорного кольору, що знаходиться в руках у жінки на долучених записах камер відеоспостереження (Zal, Depoz), у проміжку часу з 13:56 год. по 14:02 год., суми коштів у розмірі 200 000 (двісті тисяч) доларів США, з огляду на її візуальний об'єм до 13:56 год. та після 14:02 год., за наслідками проведення якого експерт дійшов висновку, що якщо в кадрах наданих відеозаписів зафіксована надана на дослідження сумка, то в ній не могло бути розміщено 200 000,00 доларів США в банківській упаковці.

Таким чином, наведені обставини та наявність у матеріалах справи відповідного відеозапису спростовують посилання відповідача на те, що ОСОБА_2 могла забрати спірні кошти при відвідуванні сейфу 03.07.2015 р.

Крім того, той факт, що саме ОСОБА_2 першою (із 11-ти потерпілих) було виявлено зникнення її коштів з орендованого сейфу та першою повідомлено про це працівників Банку і правоохоронні органи, в сукупності з наведеними обставинами, не дає жодних підстав суду для сумнівів відносно дійсної суми грошових коштів, які зникли з орендованого згідно Договору на користування індивідуальним сейфом сейфу, адже виключає можливість умисного завищення суми коштів, що зникли.

З урахуванням викладеного, зібрані у матеріалах справи матеріали (в т.ч. Попередній договір, Договір банківського вкладу, Договір на користування індивідуальним сейфом та додатки до нього (в т.ч. картка відвідування), пояснень учасників судового процесу (в т.ч. ОСОБА_2.), експертний висновок), суд вважає достатніми та належними доказами на підтвердження походження спірної суми грошових коштів та розміщення їх в орендованому згідно Договору №183 сейфі. Відтак, відповідні обставини суд вважає доведеними належним чином та у встановленому законом порядку, а пояснення позивача і третьої особи-1 не суперечать зібраним в матеріалах справи доказам.

У той час, твердження відповідача, який в одних поясненнях вказує на недоведення факту розміщення коштів у 2014 році, в інших - на їх вилучення ОСОБА_2 03.07.2015 р. під час другого відвідування сейфу, не підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на припущеннях, а наступна бездіяльність Банку, що полягає у неповідомленні всіх клієнтів про факти наявності численних заяв клієнтів щодо зникнення розміщених ними в орендованих сейфах цінностей, виявлені 20.07.2015 р., та наявності зареєстрованого кримінального провадження (за статтею 185 КК України) за фактом зникнення цінностей у низки клієнтів з розміщених у сховищі Банку індивідуальних сейфах, вказує на недобросовісність Банку та фактично спрямована на ускладнення доведення потерпілими дійсних обставин справ, пов'язаних з відшкодуванням завданих їм збитків.

Також судом відхиляються посилання Банку на неможливість перевірки вмісту індивідуального сейфу на предмет його змісту з огляду на зміст п. 2.3. Договору на користування індивідуальним сейфом, відповідно до якого Банк має право перевірити цінності на наявність речей, викладених в п. 2.2.3. цього договору, перед вкладенням у сейф у присутності наймача.

Тобто, в силу приписів ст. 6 Цивільного кодексу України, сторонами при вчинені Договору на користування індивідуальним сейфом було встановлено право Банку на перевірку цінностей, що поміщуються клієнтом до орендованого сейфу, а відтак, як при вкладенні ОСОБА_2 до орендованого нею у Банку сейфу спірних коштів, так і при кожному відвідуванні, останній був наділений правом на їх перевірку, що згідно з приписами ч. 1 ст. 12 Цивільного кодексу України, реалізується за власним розсудом.

Однак, доказів реалізації Банком наданих йому прав матеріали справи не містять, тобто, останній не скористався можливістю, у встановленому Договором порядку, перевірити цінності, що вкладалися ОСОБА_2 до спірного сейфу, а відтак, його посилання на те, що він не міг знати про те, які саме цінності третьою особою-1 розміщуються в орендованому спірному сейфі, посилаючись на правовідносини між сторонами, що склалися за Договором на користування індивідуальним сейфом, є необґрунтованими та такими, що суперечать фактичним обставинам справи.

Таким чином, суд дійшов висновків про те, що матеріалами справи належним чином підтверджується існування такого складового елементу цивільного правопорушення як доведення розміру завданих збитків (шкоди), а відповідачем належних та допустимих доказів на спростування таких обставин не надано.

Посилання відповідача на судові рішення, якими було відмовлено у задоволенні позовів інших клієнтів Банку до останнього щодо відшкодування завданої шкоди внаслідок зникнення розміщених ними в орендованих сейфах коштів, не мають преюдиційного характеру та не спростовують встановлені судом при розгляді даної справи обставини, а лише підтверджують факт системності зникнення коштів, тобто, незабезпечення Банком гарантії недоторканості вмісту індивідуальних сейфів клієнтів.

Щодо наявності причинно-наслідкового зв'язку між встановленими судом протиправною поведінкою Банку та завданими збитками (шкодою), суд зазначає наступне.

Із наявних у матеріалах справи доказів та встановлених судом обставин вбачається, що зникнення належних ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 200 000,00 доларів США зумовлено саме недостатністю вжитих Банком заходів по охороні відповідного індивідуального сейфу та неналежним виконанням Банком взятих на себе зобов'язань із забезпечення недоторканості вмісту відповідного сейфу третіми особами, що підтверджує існування відповідного елементу складу цивільного правопорушення.

Тобто, виконання належним чином Банком взятих на себе зобов'язань за Договором про надання в користування індивідуального сейфу, повністю унеможливило б одержання покладених ОСОБА_2 до орендованого сейфу коштів, за відсутності законних підстав, жодною іншою особою, крім ОСОБА_2

Таким чином, протиправна поведінка Банку безпосередньо вплинула на настання наслідків у вигляді зникнення коштів, що свідчить про наявність у даному випадку причинно-наслідкового зв'язку між такою поведінкою Банку та понесенням відповідних збитків.

З огляду на викладене підтверджується наявність всіх складових цивільного правопорушення, що свідчить про правомірність покладення на відповідача обов'язку по відшкодуванню завданих внаслідок неналежного виконання взятих на себе за укладеним з ОСОБА_2 договором №183 на користування індивідуальним сейфом від 14.08.2014 р. зобов'язань, збитків у розмірі 200 000,00 доларів США.

Відповідно до ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно із ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно Договору відступлення ОСОБА_2 передала, а ФОП ОСОБА_1 прийняв на себе право вимоги за зобов'язання Банку по відшкодуванню збитків у розмірі 200 000,00 доларів США, завданих внаслідок неналежного виконання останнім взятих на себе зобов'язань згідно договору №183 на користування індивідуальним сейфом від 14.08.2014.

Посилання відповідача на те, що на момент укладення відповідного договору відступлення у ОСОБА_2 не існувало права на отримання відшкодування завданої їй шкоди внаслідок зникнення розміщених в орендованому сейфу коштів є безпідставним, адже таке право виникло в момент зникнення належних їй коштів.

Також, не приймаються до уваги посилання відповідача як безпідставні на те, що після відступлення спірного права вимоги ОСОБА_2 залишилася потерпілою у відповідному кримінальному провадженні як на підставу для неможливості задоволення позовних вимог у даній справі, адже дані обставини ніяким чином не впливають як на правомірність набуття позивачем спірного права вимоги, так і на вирішення даного спору.

Таким чином, позивач набув права та обов'язки кредитора у зобов'язаннях відповідача щодо відшкодування спірних збитків.

За таких обставин, позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 про стягнення з Банку збитків у розмірі 200 000,00 доларів США є правомірним та обґрунтованими, а тому задовольняються судом у повному обсязі.

Стосовно заявлених до стягнення грошових коштів у розмірі 10 000,00 грн., які позивач визначає як завдана моральна шкода, слід зазначити, що останнім не доведено належними та допустимими доказами, в чому полягає така моральна шкода, а також з яких міркувань він виходив, визнаючи її розмір, а тому суд не вбачає підстав для покладення на відповідача обов'язку по відшкодуванню збитків у розмірі 10 000,00 грн.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Банк Січ" про стягнення 200 000,00 доларів США обґрунтованими, підтвердженими наявними в матеріалах справи доказами та не спростованими належним чином і у встановленому порядку відповідачем, а відтак такими, що підлягають задоволенню. У задоволенні решти позовних вимог належить відмовити з підстав їх необґрунтованості.

За правилами ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст. ст. 43, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "БАНК СІЧ" (01033, м. Київ, вул. Володимирська, 63; ) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (36039, АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) збитки у розмірі 200 000 (двісті тисяч) доларів США та 81 270 (вісімдесят одну тисячу двісті сімдесят) грн. 00 коп. судового збору.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено 18.05.2016 р.

Суддя Н.І. Зеленіна