РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.05.2016Справа №910/6192/16

За позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія

«Нафтогаз України»

До Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії

«Нафтогаз України»

Про стягнення 6 153 250,75 грн.

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача Данилевський О.М. - по дов. № 14-89 від 18.04.2014

від відповідача Деркач Т.Г. - по дов. № 172/16 від 27.04.2016

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» про стягнення 6 153 250,75 грн., з яких: 5 647 156,38 грн. збитків від зміни індексу інфляції та 506 094,37 грн. - 3% річних за неналежне виконання взятих на себе останнім зобов'язань згідно договору поставки природного газу для населення та релігійних організацій № 06/09-2124 від 31.12.2009.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.04.2016 порушено провадження у справі № 910/6192/16 та призначено справу до розгляду на 21.04.2016.

Відповідачем 19.04.2016 до відділу діловодства суду подано клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з неможливістю направити повноважного представника в судове засідання.

Відповідач у поданому 19.04.2016 до відділу діловодства суду відзиві на позовну заяву проти позову заперечує посилаючись на те, що 3% річних нарахованих за період з 20.03.2013-31.03.2013 в сумі 7 290,68 грн. є такими, нарахування яких здійснено поза межами позовної давності. За розрахунками відповідача розмір інфляційних втрат становить 4 339 065,63 грн. Відповідач важає, що заявлені вимоги є неправомірними оскільки з прийняттям 12.05.2011 Закону України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» заборгованість за поставлений у період з січня по грудень 2010 року газ, на яку позивач нараховує пред'явлені суми, підлягала списанню.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/6192/16 від 21.04.2016, у зав'язку з неявкою в судове засідання представника відповідача, розгляд справи був відкладений на 10.05.2016.

Позивач в судовому засіданні 10.05.2016 позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач в судовому засіданні 10.05.2016 проти задоволення позовних вимог заперечував повністю.

В судовому засіданні 10.05.2016, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

31.12.2009 між Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» (постачальник) та Дочсірньою компанією «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (покупець) був укладений договір поставки природного газу для населення та релігійних організацій № 06/09-2124 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору постачальник передає покупцеві у 2010 році природний газ в обсязі до 15 036,788 млн. куб м. у тому числі: І квартал - до 6 746,180 млн.куб.м., ІІ квартал - до 1 988,420 млн.куб.м., ІІІ квартал - до 986,480 млн.куб.м., IV квартал - до 5 315,708 млн.куб.м.

Згідно з п. 4.1 договору ціна за 1000 куб.м. газу становить 324,60 грн., крім того ПДВ - 20 % - 64,92 грн., ціна газу разом з ПДВ - 389,52 грн.

Відповідно до п. 3.3. договору приймання-передача природного газу, оформлюється сторонами актом приймання-передачі акту.

Пунктом 5.1 договору встановлено, що розрахунки за газ покупець здійснює грошовими коштами в національній валюті України шляхом перерахування на рахунок постачальника протягом місяця, в якому здійснюється постачання газу. Остаточний розрахунок проводиться покупцем на підставі акту приймання-передачі газу не пізніше 25 числа місяця наступного за місяцем поставки.

На виконання умов договору позивач протягом січня-грудня 2010 року поставив, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 6 044 509 612,71 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, які підписані та скріплені печатками сторін.

Рішенням Господарського суду міста Києва № 910/6410/13 від 24.06.2015, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.11.2015 встановлено, що в порушення умов договору відповідач не оплатив отриманий від позивача природний газ, внаслідок чого станом на 19.03.2013 утворилась заборгованість в загальній сумі 7 391 934,63 грн.

Зазначеним рішенням суду позов задоволено частково та стягнуто з Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» суму заборгованості у розмірі 7 391 934,63 грн., 3 % річних - 493 755,95 грн., інфляційні втрати - 330 552, 91 грн. та 68 286,66 грн. судового збору.

Спір виник внаслідок того, що за прострочення відповідачем з оплати боргу за газ в сумі 7 391 934,63 грн., позивачем за період з 19.03.2013 по 30.06.2015 донараховано 5 647 156,38 грн. інфляційних втрат та 506 094,37 грн. - 3% річних.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Спірні відносини виникли між сторонами як підприємствами паливно-енергетичного комплексу України, які врегульовані відповідними нормами чинного законодавства.

04.06.2011 набрав чинності Закон України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» № 3319-VI від 12.05.2011.

Дія цього Закону поширюється на підприємства незалежно від їхніх форм власності, що виробляють, транспортують і постачають теплову та електричну енергію, надають послуги з диспетчерського управління об'єднаною енергетичною системою України, суб'єктів господарювання, що здійснюють постачання природного газу та електричної енергії за регульованим тарифом, Національну акціонерну компанію «Нафтогаз України» та її дочірні підприємства ДК «Газ України», ДК «Укртрансгаз», ДК «Укргазвидобування», ДАТ «Чорноморнафтогаз» та ДП «Енергоринок».

Згідно з пунктом 2.2 статті 2 вказаного Закону підлягає списанню заборгованість (у тому числі встановлена судовими рішеннями) з пені, штрафних та фінансових санкцій (три відсотки річних та індекс інфляції), які нараховані підприємствам, визначеним у статті 1 цього Закону, на заборгованість за природний газ, спожитий ними у період з 1 січня 1997 року по 1 січня 2011 року, і не сплачена станом на дату набрання чинності цим Законом.

Положеннями ст. 2 Закону передбачено як списання заборгованості за природний газ, так і заборгованості з штрафних та фінансових санкцій нарахованих на заборгованість за природний газ.

Однак, на відміну від списання заборгованості за природний газ ДК «Газ України» перед НАК «Нафтогаз України», яка відповідно до п. 2.1.1 Закону та п. 9 Порядку обмежена сумами, що списані підприємствами перед ДК «Газ України», заборгованість з штрафних та фінансових санкцій визначена п.2.2 не містить таких обмежень.

А тому, сума списання заборгованості із сплати пені, штрафних та фінансових санкцій, в силу положень п. 6, 7 Порядку, не обмежена протоколами учасників процедури, а самостійно визначається у відповідних договорах, що укладаються між учасниками процедури списання відповідно до Цивільного та Господарського кодексів України і здійснюється такими учасниками самостійно.

При цьому, положення п. 2.1 Закону носить імперативний характер, що передбачає обов'язок суб'єктів, визначених у ст.1 Закону, а не право на списання.

Посилання ж у п. 2.2. ст.2 Закону на «підприємства, визначені у статті 1 цього Закону», означає, що до цих підприємств належить, зокрема, і ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України».

А тому, враховуючи імперативний характер норми, а також ту обставину, що списання сум заборгованості з пені, штрафних та фінансових санкцій визначених п.2.2 Закону не обмежено, а визначається у відповідних договорах, позивач, як учасник процедури визначений у ст. 1 Закону зобов'язаний самостійно списати заборгованість відповідача з штрафних та фінансових санкцій і не обмежений діями відповідача щодо списання.

Таким чином, за зазначеним Законом відповідач мав право списати заборгованість штрафних та фінансових санкцій, які нараховані на заборгованість, спожитий у період з 01.01.1997 до 01.01.2011.

Закон України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» втратив чинність 30.06.2012.

Отже, нарахування позивачем інфляційних втрат та 3% річних, які були нараховані останнім на заборгованість за природний газ, спожитий у період з січня по грудень 2010 року, після втрати Законом України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» позбавляє відповідача права на списання.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 13 Цивільного кодексу України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства; при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. (ч. 3 ст. 13 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 4 ст. 14 Цивільного кодексу України, особа може бути звільнена від цивільного обов'язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 2 ст. 15 Цивільного кодексу України).

Згідно п. 6 ст. 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства, зокрема є справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до п. 3 ст. 16 Цивільного кодексу України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

З позовної заяви вбачається, що позивач має намір після закінчення строку дії Закону, стягнути на свою користь інфляційні втрати та 3% річних.

Суд вважає, що позивач не вправі нараховувати ці суми після втрати чинності Законом України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію», оскільки здійснення прав у такий спосіб всупереч вимог ч. 2 ст. 13 ЦК України порушує права відповідача, позбавляє його можливості списання заявлених сум, призводить до непередбачених чинним законодавством матеріальних втрат його як суб'єкта паливно-енергетичного комплексу.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 49, ст.ст.82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 17.05.2016.

СуддяВ.В. Сівакова