ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.05.2016р. Справа№ 914/664/16

За позовом: ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю КТ Україна, м. Київ

до відповідача: ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Львівський монтажно-заготівельний завод, м. Львів

про стягнення 7219,86 грн.

Суддя Н. Мороз

При секретарі М. Потикевич

Представники:

Від позивача: н/з

Від відповідача: ОСОБА_2

Суть спору:

Позовну заяву подано ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю КТ Україна, м. Київ до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Львівський монтажно-заготівельний завод, м.Львів про стягнення 7219,86 грн.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 12.03.2016р. порушено провадження у справі та призначено до розгляду в засіданні на 05.04.2016р.

В судовому засіданні 05.04.2016р. оголошувалась перерва, про що представники сторін ознайомлені під розписку.

Для всебічного, повного та об'єктивного вирішення спору, дослідження та зясування всіх обставин даної справи, 19.04.2016р. розгляд справи відкладався з підстав, наведених у відповідній ухвалі.

Ухвалою суду від 10.05.2015р. строк вирішення спору продовжено до 27.05.2016р. та відкладено розгляд справи на 17.05.2016р.

В судове засідання 17.05.2016р. позивач явку повноважного представника не забезпечив, 06.05.2016р. на адресу господарського суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача, згідно якого позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, позов просить задоволити. В обґрунтування заявлених позовних вимог в позовній заяві позивач посилається на те, що 13.03.2015р. позивач перерахував відповідачу 5881,60 грн. на підставі виставленого відповідачем рахунку №156 від 12.03.2015р. в якості передоплати за договором оренди нежитлових приміщень. ОСОБА_2, сторони не досягли згоди з усіх істотних умов договору оренди нежитлових приміщень, договір оренди так і не був укладений, позивач майном відповідача не користувався. У звязку з тим, що підстава згідно якої були перераховані кошти відпала, позивач посилаючись на безпідставне утримання відповідачем перерахованих коштів та норми ст.1212 ЦК України просить суд стягнути з відповідача 5881,60 грн. основного боргу. Крім того, просить стягнути з відповідача 1176,32 грн. інфляційних втрат та 161,94 грн. 3% річних за неналежне виконання відповідачем зобовязань на підставі ч.2 ст.625 ЦК України та ст.1214 ЦК України. Позов просить задоволити.

Представник відповідача в судове засідання зявився, проти позову заперечив повністю. Зазначив, що між сторонами було укладено усний договір оренди нежитлового приміщення, позивач вчинив фактичну дію на виконання свого договірного зобовязання та перерахував кошти в сумі 5881,60 грн. згідно виставленого відповідачем рахунку, що підтверджується платіжним дорученням долученим до матеріалі справи. Посилається на те, що відповідач зі своєї сторони вчинив всі необхідні дії, спрямовані на виконання свого договірного обовязку, а саме, підписав договір оренди та акт прийому-передачі орендованих приміщень та скерував його позивачу. Вважає, що відповідач фактично передав позивачу в користування орендовані приміщення, а позивач на власний розсуд використовував орендовані приміщення. На думку відповідача, оскільки позивач сплатив відповідачу суму коштів зазначену в рахунку, відтак, позивач прийняв пропозицію укласти договір відповідно до положень ч.2. ст.642 ЦК України. Крім того, посилається на понесення відповідачем матеріальних витрат повязаних з ремонтом нежитлових приміщень, які проводились на прохання позивача. В задоволенні позову просить відмовити.

Розглянувши матеріали справи в їх сукупності, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, створивши у відповідності до ч. 3 ст. 4-3 ГПК України сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, суд встановив.

Як зазначає позивач, між ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «КТ «України» (позивач) та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Львівський монтажно-заготівельний завод» (відповідач) велись переговори щодо укладення договору оренди нежитлових приміщень.

12.03.2015р. відповідач виставив рахунок №156 на суму 5881,60 грн. на оплату за оренду офісного приміщення згідно договору №478 від 12.03.2015р. та оренду сервісної майстерні згідно договору №478 від 12.03.2015р.

Позивачем на підставі виставленого рахунку №156 від 12.03.2015р. перераховано відповідачу в якості передоплати 5881,60 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 13.03.2016р. №896, в графі призначення платежу зазначено: «за оренду згідно рахунку №156 від 12.03.2015р.»

ТзОВ «КТ Україна» звернулось до відповідача з вимогою від 25.12.2015р. №732 про повернення грошових коштів в сумі 5881,60 грн. у звязку з тим, що договір оренди нежитлових приміщень укладений не був, оскільки сторони не досягли згоди з усіх істотних умов при його укладенні. Посилаючись на норми ст.1212 ЦК України позивач зазначив, що підстава згідно якої були перераховані кошти відпала, а ТзОВ «Львівський монтажно-заготівельний завод» безпідставно користується грошовими коштами позивача.

Листом - відповіддю від 12.01.2016р. №5 ТзОВ «Львівський монтажно-заготівельний завод» повідомило позивача про понесення значних матеріальних витрат за вимогами підприємства позивача при проведенні усних переговорів з приводу укладення договору оренди. Відповідач зазначив, що позивачем добровільно перераховано грошові кошти в рахунок майбутніх орендних платежів, що погоджено сторонами добровільно на усній договірній основі.

З метою досудового врегулювання спору, позивач звернувся до відповідача з претензією від 21.01.2016р. №25 про повернення грошових коштів в сумі 5881,60 грн. у звязку з тим, що договір так і не був укладений, позивач майном відповідача не користувався, відтак, підстава згідно якої були отримані кошти відпала, а відповідач користується грошовими коштами позивача без достатньої правової підстави.

09.02.2016р. листом - відповіддю №14 відповідач повідомив про те, що позивачем добровільно було здійснено перерахунок коштів в сумі 5881,60 грн. на підставі виставленого відповідачем рахунку, сума оплати була попередньо сторонами погоджена. Відтак, у ТзОВ «Львівський монтажно-заготівельний завод» відсутня заборгованість перед позивачем.

Позивач звернувся до господарського суду з вимогою про стягнення з відповідача 5881, 60 грн. - основного боргу на підставі ст. 1212 ЦК України, 1176,32 грн. - інфляційних втрат та 161,94 грн. - 3 % річних нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України, ст.1214 ЦК України.

Правовою підставою для повернення коштів в сумі 5881, 60 грн. позивач зазначає положення ст.1212 ЦК України, а саме, зобовязання повернути майно тоді, коли підставі, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до положень ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Разом з тим, під час вирішення питання щодо повернення безпідставно набутого майна, необхідно встановити факт набуття (збереження) майна (майном, також є грошові кошти) однією особою (в даному випадку відповідачем) за рахунок іншої; факт належності такого майна іншій особі (позивачу); відсутність для цього підстав, або коли така підстава згодом відпала.

Відповідач заперечуючи проти позову посилається на норму ч.2. ст.640 ЦК України згідно якої, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Зазначив, що правочин вважається укладеним, якщо буде вчинено певну фактичну дію спрямовану на виконання свого договірного обовязку. Зі своєї сторони ж відповідач вчинив всі необхідні дії, а саме, підписав договір оренди та передав його позивачу, підписав акт прийому-передачі орендованих приміщень та передав його позивачу. Відтак, на думку відповідача, своїми діями відповідав фактично передав позивачу в користування орендовані приміщення, а позивач використовував їх на власний розсуд. Вважає, що позивач, перерахувавши кошти на підставі виставленого відповідачем рахунку на оплату, вчинив фактичну дію на виконання свого договірного обовязку та прийняв пропозицію укласти договір.

Згідно вимог ч.2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.4. ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно ст. 638 ЦК України яка кореспондується з положеннями ч.2 ст. 183 ГК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч.1. ст. 639 ЦК України).

Відповідно до ч.2. ст. 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Як випливає зі змісту наведених правових норм, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо).

Відповідно до вимог ч.1. ст. 793 ЦК України, договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (ч.2. ст.207 ЦК України).

Згідно вимог ст.795 ЦК України, передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором. Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Судом встановлено, що сторони не досягли згоди з усіх істотних умов договору оренди нежитлового приміщення, матеріалами справи факт укладення в письмовій формі та підписання сторонами договору оренди нежитлового приміщення №478 від 12.03.2015р. підтверджений не був, доказів передачі в оренду майна позивачу суду не надано, як і не надано доказів користування майном, що спростовує посилання відповідача на укладення договору оренди нежитлових приміщень та передачу їх в оренду.

Пунктом 8 ст.181 ГК України передбачено, у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Згідно правової позиції Верховного суду України викладеної в Постанові Верховного суду України від 24.09.2014р., відповідно до змісту ст. 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому. Разом з тим, правила ст. 1212 ЦК України застосовуються тоді, коли майно передано на виконання юридично ще не укладеного договору.

Суд зазначає, що позивачем були перераховані кошти в розмірі 5881,60 грн. в якості передоплати на підставі виставленого відповідачем рахунку за наявності правової підставі та на виконання юридично ще не укладеного договору оренди нежитлових приміщень. ОСОБА_2, договір оренди нежитлових приміщень відповідно до вимог законодавства не був укладений між сторонами, майно згідно вимог Цивільного Кодексу України не передавалось позивачу в оренду, відтак, підстава на якій були переховані та набуті кошти в розмірі 5881,60 грн. відпала.

З урахуваннням наведеного, враховуючи те, що підстава на якій були переховані та набуті кошти згодом відпала, суд дійшов висновку про те, що позовна вимога про повернення перерахованих коштів у розмірі 5881,60 грн. обґрунтована матеріалами справи та підлягає до задоволення.

Відповідач посилається на понесення матеріальних витрат повязаних з проведенням ремонту нежитлових приміщень, які він мав намір передати в оренду позивачу та який проводився на прохання позивача, в підтвердження чого відповідачем долучено до матеріалів справи розпорядження від 04.02.2015р. про проведення ремонту в складському і офісному приміщеннях, видаткові накладні та акт приймання виконаних будівельних робіт. ОСОБА_2, суду не надано жодного належного та допустимого доказу про погодження між сторонами таких дій щодо проведення ремонту, а також не надано жодного доказу, який би зобовязував позивача відшкодовувати витрати на проведення ремонту. Крім того, суд зазначає, що відповідач не позбавлений права звернутись за захистом свого права та інтересу з вимогою до позивача про відшкодування понесених відповідачем збитків.

Згідно ч.1. ст.1213 ЦК України, набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Відповідно до ст. 1214 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. У разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Згідно ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Посилаючись на ч. 2 ст. 625 та ст. 1214 ЦК України, позивач просить суд стягнути з відповідача 1176,32 грн. - інфляційних втрат (з квітня 2015р. по січень 2016р.) та 161,94 грн. - 3 % річних (з 01.04.2015р. по 29.02.2016р.)

ОСОБА_2, згідно п. 5.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань», обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Враховуючи приписи Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14, суд звертає увагу позивача на те, що на грошові кошти безпідставно отримані на підставі ст.1212 ЦК України не можуть нараховуватись проценти річних та інфляційні втрати, оскільки такі кошти не можна вважати боргом, який виник внаслідок невиконання взятих на себе грошових зобовязань.

Таким чином, суд дійшов висновку, в задоволенні вимоги про стягнення 1176,32 грн. - інфляційних втрат та 161,94 грн. - 3 % річних відмовити.

Відповідно до ст.32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

У відповідності до статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує необхідні докази.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 43 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що відповідачем не спростовано доводів позовної заяви, не надано суду належних та допустимих доказів про наявність інших обставин ніж ті, що досліджені в ході судового засідання, відтак, позовні вимоги підлягають до задоволення частково.

З огляду на те, що спір виник з вини відповідача, судові витрати, відповідно до ст.49 ГПК України, покладаються на останнього пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 11, 1212, 1214 ЦК України, ст. ст. 4-3, 32, 33, 43, 49, 82, 84, 85, 116 ГПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Львівський монтажно-заготівельний завод», м. Львів, вул. Зелена, буд 131 () на користь ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «КТ Україна», м. Київ, вул. Івана Мазепи, буд. 10 () - 5881,60 грн. основного боргу та 1121,69 грн. судового збору.

3. В решті позовних вимог - відмовити.

4. Наказ видати згідно ст.116 ГПК України.

Рішення складено 23.05.2015р.

Суддя Мороз Н.В.