РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.05.2016Справа № 910/4460/16

Суддя Господарського суду міста Києва Павленко Є.В., за участі секретаря судового засідання Коновалова С.О., розглянувши матеріали справи за позовом публічного акціонерного товариства "По газопостачанню та газифікації "Черкасигаз" (далі - Товариство) до публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - Компанія) про стягнення 162 994,79 грн.

за участі представників:

позивача: Кучеренка С. П., за довіреністю від 2 грудня 2015 року № 14,

відповідача: Єгорова В.С., за довіреністю від 13 травня 2014 року № 14-137,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У березні 2016 року Товариство звернулось до Господарського суду міста Києва з вказаним позовом, посилаючись на те, що 30 січня 2014 року між ним та Компанією укладено договір на розподіл природного № 14-39-ПР (далі - договір), за умовами якого відповідач зобов'язався своєчасно та у повному обсязі сплатити Товариству вартість послуг з транспортування природного газу. Оскільки відповідач взяте на себе за вказаним договором зобов'язання щодо своєчасної оплати послуг з транспортування природного газу у період з січня 2014 року по грудень 2015 року не виконав, Товариство просило суд стягнути з Компанії 45 483,67 грн. пені, три проценти річних в розмірі 8 819,23 грн. та 108 691,89 грн. інфляційних втрат.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15 березня 2016 року порушено провадження в справі № 910/4460/16 та призначено її розгляд на 7 квітня 2016 року.

Ухвалою суду від 7 квітня 2016 року розгляд справи відкладений на 12 травня 2016 року.

Під час судового засідання 12 травня 2016 року представник позивача просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини та факти, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача в даному судовому засіданні проти позову заперечував, надавши пояснення, аналогічні тим, що викладені у відзиві на позовну заяву, поданому 18 квітня 2016 року через канцелярію Господарського суду міста Києва. В основу заперечень Компанії покладено посилання на пункти 5.6 та 5.7 договору та на Алгоритм розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання гарантованих постачальників природного газу, тому відповідач вважає, що відсутні підстави застосовувати до нього санкції за порушення виконання грошового зобов'язання, так як фактично він його порушником не є. Одночасно у відзиві відповідач просив суд у випадку задоволення позову зменшити розмір пені на 100 процентів.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність наявних у матеріалах справи копій поданих сторонами документів їх оригіналам, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

30 січня 2014 року між сторонами було укладено договір, відповідно до умов якого Товариство зобов'язалось у 2014 році надати Компанії послугу з транспортування природного газу газорозподільними мережами до межі балансової належності об'єктів відповідача або його споживачів відповідно до актів розмежування балансової належності газопроводів та експлуатаційної відповідальності сторін.

Відповідно до пункту 5.5 договору оплата вартості послуг з транспортування природного газу ГРМ здійснювалась Компанією (крім гарантованого постачальника) на умовах попередньої оплати авансовими платежами планового обсягу природного газу на період передоплати, визначений сторонами в даному правочині. У випадку недоплати за фактично протранспортований природний газ ГРМ за розрахунковий період відповідач повинен був провести остаточний розрахунок не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим.

Згідно пункту 11.1 договору він набирає чинності з дня його підписання та скріплення підписів уповноважених представників сторін печатками, та розповсюджує свою дію на відносини сторін, що склалися з 1 січня лютого 2014 року і діє в частині надання послуг до 31 грудня 2014 року, а в частині проведення розрахунків за надані Товариством послуги - до повного виконання Компанією своїх зобов'язань за цим правочином.

Додатковими угодами № 1 від 14 квітня 2014 року та № 2 від 3 грудня 2014 року до договору сторони узгоджували обсяги поставки газу, а також ними погоджено пролонгацію періоду надання послуг до 31 грудня 2015 року.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору позивачем у період з січня 2014 року по грудень 2015 року були надані Компанії послуги з транспортування природного газу газорозподільними мережами, а відповідачем у свою чергу були прийняті надані послуги, що підтверджується актами наданих послуг з транспортування газу, копії яких містяться в матеріалах справи.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Товариство зазначає, що Компанія здійснила оплату вказаних послуг з прострочкою платежу. Таким чином, враховуючи неналежне виконання відповідачем умов договору, позивач просить суд стягнути з Компанії 45 483,67 грн. пені, три проценти річних в розмірі 8 819,23 грн. та 108 691,89 грн. інфляційних втрат.

Посилання Відповідача на пункти 5.6 та 5.7 укладеної угоди судом відхиляються з огляду на положення пункту 5.5 договору, яким передбачено чіткий строк остаточного розрахунку за вже надані послуги.

Обставина проведення розрахунків між сторонами з врахуванням Алгоритму розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання гарантованих постачальників природного газу не є підставою для звільнення відповідача від відповідальності за порушення строків остаточного розрахунку за вже надані послуги, оскільки цей алгоритм визначає саме послідовність дій підприємств та банків при надходженні коштів за надані послуги з розподілу природного газу на розподільні рахунки підприємств, але не впливає та не змінює домовленість сторін договору щодо строків та обов'язку оплати вартості вже наданих послуг та не припиняє зобов'язань боржника щодо сплати боргу.

Частинами 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За приписами статті 903 ЦК України замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Так, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем покладеного на нього обов'язку щодо своєчасної оплати наданих та спожитих послуг з транспортування газу, Товариство просило суд стягнути з Компанії 45 483,67 грн. пені.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов'язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно з частиною 3 вищезазначеної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання (частина 1 статті 550 ЦК України).

Частиною 1 статті 552 ЦК України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов'язку в натурі.

Приписами статті 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Преамбулою Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності.

Згідно статей 1, 3 цього Закону платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 7.2.1 договору передбачено, що в разі порушення відповідачем строків оплати, передбачених розділом п'ятим правочину, із Товариства стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що заявлений позивачем до стягнення розмір вказаної штрафної санкції відповідає вищезазначеним нормам законодавства та положенням договору, а також є арифметично вірним, у зв'язку з чим позовна вимога про стягнення з Компанії 45 483,67 грн. пені є законною та обґрунтованою.

Як було зазначено вище, у своєму відзиві відповідач просив зменшити розмір нарахованої позивачем до стягнення суми пені на 100 процентів, посилаючись складний фінансовий стан, що підтверджується звітом про фінансові результати за 2014 рік та за 6 місяців 2015 року.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Згідно з приписами статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно братись до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Зі змісту вищезазначених приписів чинного законодавства вбачається, що при вирішенні питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК України), необхідно об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Слід зазначити, що законодавством не врегульований розмір можливого зменшення штрафних санкцій.

Дослідивши матеріали справи, а також зважаючи на майновий стан відповідача, відсутність заборгованості по основному боргу Компанії на момент вирішення спору, незначний строк прострочки оплати основного боргу, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення заяви відповідача та зменшення розміру пені, що підлягає стягненню з відповідача, до 50 процентів. Отже, стягненню з останнього підлягає неустойка у розмірі 22 741,84 грн.

Крім того, на підставі статті 625 ЦК України Товариство також просило суд стягнути з відповідача 108 691,89 грн. інфляційних втрат та 8 819,23 грн. трьох процентів річних.

За умовами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки заявлені до стягнення розміри інфляційних втрат та трьох процентів річних є арифметично вірними, відповідають вимогам чинного законодавства та не суперечать положенням договору, позовна вимога про стягнення з відповідача вказаних сум компенсаційних виплат також підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно з вимогами статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (частина 2 статті 34 ГПК України).

Відповідач належними та допустимими доказами не спростував доводів позивача, покладених в основу позовної заяви.

З системного аналізу вищевикладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства до відповідача підлягають частковому задоволенню, а саме: 22 741,84 грн. пені, 108 691,89 грн. інфляційних втрат та 8 819,23 грн. трьох процентів річних.

За частиною 1 статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору у спорах, що виникають при виконанні договорів, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Абзацом 4 пункту 3.17.4 Постанови передбачено, що у резолютивній частині судового рішення зазначається про часткове задоволення позову і розмір суми неустойки, що підлягає стягненню. Судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, місто Київ, вулиця Богдана Хмельницького, будинок 6, ідентифікаційний код 20077720) на користь публічного акціонерного товариства "По газопостачанню та газифікації "Черкасигаз" (18000, місто Черкаси, вулиця Громова, будинок 142, ідентифікаційний код 03361402) 22 741 (двадцять дві тисячі сімсот сорок одну) грн. 84 коп. пені, 108 691 (сто вісім тисяч шістсот дев'яносто одну) грн. 89 коп. інфляційних втрат, 8 819 (вісім тисяч вісімсот дев'ятнадцять) грн. 23 коп. трьох процентів річних, а також 2 444 (дві тисячі чотириста сорок чотири) грн. 92 коп. судового збору.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 17 травня 2016 року

Суддя Є.В. Павленко