ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

19.05.2016р. Справа №905/1286/16

за позовом: Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Донецькобленерго», м.Краматорськ,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерфіш Плюс», м.Донецьк,

про стягнення 17702,88 грн

Суддя: Паляниця Ю.О.

Секретар судового засідання: Бикова Я.М.

У засіданні брали участь:

від позивача: ОСОБА_1 за дов.

від відповідача: не зявився

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Публічне акціонерне товариство «ДТЕК Донецькобленерго», м.Краматорськ звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерфіш Плюс», м.Донецьк про стягнення боргу за перевищення договірних величин споживання електроенергії у травні-липні 2014 року в розмірі 17702,88 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору №449 від 28.02.2013р. про постачання електричної енергії в частині перевищення договірних величин споживання електроенергії у травні-липні 2014 року.

Відповідач у судові засідання 19.04.2016р., 19.05.2016р. не зявився, витребуваних судом документів не представив, будь-яких пояснень по суті спору не надав. Одночасно, за висновками суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтерфіш Плюс» було належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи з урахуванням наступних обставин.

За приписами ст.64 Господарського процесуального кодексу України ухвала про порушення провадження у справі надсилається учасникам судового процесу за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Відповідно до п.11 листа №01-8/123 від 15.03.2007р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році» до повноважень господарських судів не віднесено встановлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Статтею 93 Цивільного кодексу України встановлено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

За змістом ч.4 ст.89 вказаного Кодексу України відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Згідно із спеціальним витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 30.03.2016р. місцезнаходженням відповідача є: 83102, Донецька область, м.Донецьк просп.ЛенінськийАДРЕСА_1. Вказана інформація є актуальною і на момент прийняття рішення у справі.

З огляду на те, що відповідач знаходиться на території, на яку не здійснюється пересилання поштової кореспонденції, 01.04.2016р., 22.04.2016р. на офіційному веб-порталі «Судова влада України» (dn.arbitr.gov.ua), у розділі «Новини та події суду» були розміщені оголошення про дату та час судових засідань у справі №905/1286/16, призначених на 19.04.2016р., 19.05.2016р.

Одночасно, судом вчинялись дії, які були спрямовані на встановлення телефонного звязку з відповідачем, про що свідчить телефонограма №730 від 04.04.2016р.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобовязують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 зазначеного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

За висновками суду, незважаючи на те, що відповідач, зокрема, у судове засідання 19.05.2016р. не зявився, справа може бути розглянута за наявними у ній документами у відповідності до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка вказаного учасника судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Наразі, судом враховано, що згідно з ухвалою господарського суду від 19.04.2016р. присутність сторін у судовому засіданні 19.05.2016р. обовязковою не визнавалась.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, господарський суд встановив:

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України зобовязання виникають, зокрема, з договору.

Згідно із ст.275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

Як свідчать матеріали справи, 28.02.2013р. між позивачем (постачальник) та відповідачем (споживач) було підписано договір №449 про постачання електричної енергії.

Згідно із п.1 вказаного договору постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача із загальною (за всіма обєктами) приєднаною потужністю 40 кВт, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору.

Відповідно до п.9.5 договору №449 від 28.02.2013р. останній набирає чинності з дня його підписання і укладається на строк до 31.12.2013р. Договір вважається щорічно продовженим на наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

Приймаючи до уваги, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази припинення дії спірного правочину, враховуючи зміст письмових пояснень без номеру та дати позивача, які надійшли до господарського суду 15.04.2016р., суд дійшов висновку, що зобовязання сторін за вказаною угодою автоматично продовжувались кожний наступний рік та були чинними на момент виникнення спірних правовідносин.

Згідно із п.п.2.2.2 договору №449 від 28.02.2013р. постачальник зобовязався постачати споживачу електроенергію, як різновид товару.

За умовами п.2.3.2 укладеного сторонами правочину споживач зобовязався дотримуватись режиму споживання електричної енергії.

Додатком №8 «Договірні величини споживання електричної енергії» до договору №449 від 28.02.2013р. було встановлено обсяг постачання електричної енергії у травні 1,5 тис. кВт/год, у червні 1,5 тис. кВт/год, у липні 1,5 тис. кВт/год.

При цьому, як свідчать наявні у матеріалах справи акти прийняття-передавання товарної продукції (електроенергії), у травні-липні 2014 року споживачем було одержано, зокрема, активну електроенергію на суму 27367,06 грн:

- травень 2014 року 1948,90 грн (1501 кВт/год),

- червень 2014 року 22342,37 грн (16420 кВт/год),

- липень 2014 року 3075,79 грн (2161 кВт/год).

Таким чином, господарським судом встановлено наявність обставин перевищення відповідачем договірних величин енергоспоживання за договором №449 від 28.02.2013р. у травні 2014 року на 1 кВт/год, у червні 2014 року на 14920 кВт/год, у липні 2014 року на 661 кВт/год.

Згідно із вимогами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобовязання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За приписами ст.526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу норм ч.6 ст.26 Закону України «Про електроенергетику» у разі перевищення договірних величин електроспоживання споживач зобовязаний сплатити постачальнику двократну вартість різниці між фактично спожитою та встановленою договірною величиною електроспоживання.

За правилами п.4.2.2 договору №449 від 28.02.2013р. за перевищення договірних величин споживання електричної енергії та потужності, визначених згідно із вимогами розділу 5 цього договору, споживач сплачує постачальнику двократну вартість різниці фактично спожитої та договірної величини.

Відповідно до п.7 додатку №5 «Порядок розрахунків за електроенергію» до договору №449 від 28.02.2013р. у разі перевищення договірної величини споживання електричної енергії, що визначається постачальником при підбитті підсумків розрахункового періоду, постачальник електричної енергії надає споживачу окремий рахунок на суму вартості санкцій за перевищення договірної величини.

Згідно з п.10 додатку №5 «Порядок розрахунків за електроенергію» до договору №449 від 28.02.2013р. остаточний розрахунок споживача за електричну енергію, спожиту протягом розрахункового періоду, а також інші платежі, передбачені цим договором та ПКЕЕ здійснюються споживачем на підставі виставленого постачальником електричної енергії рахунка грошовими коштами на рахунки постачальника електричної енергії, які вказані в розділі 10 договору, у терміни, що не перевищують 5 операційних днів від дня отримання рахунку. Для проведення остаточного розрахунку споживач не пізніше наступного дня з дня закінчення розрахункового періоду повинен отримати у постачальника за місцем надання звіту про обсяги спожитої електроенергії рахунок на оплату електричної енергії та інших платежів, що передбачені договором. У разі неявки споживача (уповноваженого представника споживача) для отримання рахунку постачальник направляє рахунок споживачу рекомендованим листом на адресу (юридичну або поштову), що вказана у договорі. У такому разі рахунок вважається отриманим споживачем з дня його відправлення. Постачальник має право направляти споживачу для оплати рахунки поштою рекомендованим листом.

Відтак, з огляду на наявність обставин перевищення договірних величин енергоспоживання, 29.05.2014р., 27.06.2014р., 30.07.2014р. позивач направив відповідачу рахунки №12/449.160953 від 23.05.2014р. на оплату 1,08 грн, №12/449.151807 від 26.06.2014р. на оплату 16917,79 грн, №12/449.155559 від 29.07.2014р. на оплату 784,01 грн за перевищення договірних величин електроспоживання. Наразі, про перевищення договірної величини споживання електроенергії відповідач був обізнаний також з огляду на підписання актів прийняття-передавання товарної продукції (електроенергії) за травень-липень 2014 року.

Проте, як вказує позивач, рахунки №12/449.160953 від 23.05.2014р., №12/449.151807 від 26.06.2014р., №12/449.155559 від 29.07.2014р. на загальну суму 17702,88 грн не були оплачені Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтерфіш Плюс».

Відповідачем всупереч вимог ст.ст.4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України наявності вказаних обставин не спростовано, доказів проведення оплати на суму 17702,88 грн не надано.

Таким чином, приймаючи до уваги вищенаведене, враховуючи приписи ч.6 ст.26 Закону України «Про електроенергетику» та зміст п.4.2.2 договору №449 від 28.02.2013р., позовні вимоги про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерфіш Плюс» на користь позивача 17702,88 грн за перевищення договірних величин електроспоживання підлягають задоволенню у повному обсязі.

Судовий збір в сумі 1378 грн згідно із ст.49 Господарського процесуального кодексу України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Одночасно, виходячи з того, що за подання розглядуваної позовної заяви позивач на підставі платіжного доручення № від 30.11.2015р. сплатив судові витрати у більшому розмірі ніж передбачено діючим законодавством, Публічне акціонерне товариство «ДТЕК Донецькобленерго» не позбавлено права та можливості звернутись до суду з клопотанням про повернення судового збору у переплаченому розмірі (83 грн) на підставі ст.7 Закону України «Про судовий збір».

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Задовольнити позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Донецькобленерго», м.Краматорськ до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерфіш Плюс» про стягнення боргу за перевищення договірних величин споживання електроенергії у травні-липні 2014 року в розмірі 17702,88 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерфіш Плюс» (83102, Донецька обл., м.Донецьк, Ленінський район, просп.ЛенінськийАДРЕСА_1, ) на користь Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Донецькобленерго» (84302, Донецька область, м.Краматорськ, вул.Островського, буд.8, ) борг за перевищення договірних величин споживання електроенергії у травні -липні 2014 року в розмірі 17702,88 грн, а також судовий збір в сумі 1378 грн.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

У судовому засіданні 19.05.2016р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складено 19.05.2016р.

Суддя Ю.О.Паляниця