РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.05.2016Справа №910/13023/15
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ФОРЦІЯ-ЛТД"

До Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

Про стягнення 19623,80 грн., розірвання договору та повернення майна

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2.

Суддя Лиськов М.О.

Представники :

від позивача: Пампуха Л.О.

від позивача: Локтіонова А.М.

від відповідача: ОСОБА_1

від третьої особи: не з'явився

В судовому засіданні 18.05.2016, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Товариством з обмеженою відповідальністю "ФОРЦІЯ-ЛТД" заявлено позов про стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 заборгованості за Договором №210/19-14-5 від 01.01.2014 в розмірі 19623,80 грн., з якої: 16889,37 грн. - основний борг, 1941,71 грн. - інфляційні втрати, 59,66 грн. - 3% річних та 732,86 грн. - пеня; а також про розірвання Договору №210/19-14-5 укладеного 01.01.2014 між ТОВ "ФОРЦІЯ-ЛТД" та ФОП ОСОБА_1 та зобов'язання ФОП ОСОБА_1 повернути позивачу складське приміщення №210 загальною площею 7,5 квадратних метрів, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання умов Договору №210/19-14-5 від 01.01.2014 позивач передав відповідачу в оренду майно, проте відповідач в порушення умов договору зобов'язання з оплати орендних платежів належним чином не виконав, у зв'язку з чим у Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 виникла заборгованість перед позивачем.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.05.2015 порушено провадження у справі №910/13023/15, розгляд справи призначено на 15.06.2015.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 20.07.2015р по справі № 910/13023/15. Позов задовольнити повністю Повне рішення складено 24.07.2015р

Постановою Київського апеляційного Господарського суду від 26.01.2016 по справі № 910/13023/15 Рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2015 року у справі № 910/13023/15 залишили без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Постановою Вищого господарського суду від 14.03.2016 по справі № 910/13023/15 Касаційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 - задоволено частково. Постанову Київського апеляційного Господарського суду від 26.01.2016 та рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2015 у справі № 910/13023/15 скасовано. Справу № 910/13023/15 передано на новий розгляд до Господарського суду на міста Києва в іншому складі суду.

Згідно з автоматичним розподілом справа № 910/13023/15 була передана на новий розгляд судді Лиськову М.О.

Ухвалою суду 29.03.2016 суддя Лиськов М.О. прийняв справу №910/13023/15 до свого провадження, розгляд справи призначив на 13.04.2016.

В судове засідання, призначене на 13.04.2016, представники сторін з'явились.

В судовому засіданні, призначеному на 13.04.2016, представник відповідача заявив клопотання про залучення до справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2.

13.04.2016 ухвалою суду залучено до справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 та відкладено розгляд справи на 18.05.2016.

18.04.2016 через канцелярію суду від представника відповідача надійшла заява про визнання наказу господарського суду від 08.04.2015 у справі № 910/13023/15 таким, що не підлягає виконанню.

11.05.2016 через канцелярію суду від представника позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог.

17.05.2016 через канцелярію суду від представника відповідача надійшли заперечення.

18.05.2016 через канцелярію суду від представника позивача надійшли пояснення по справі та додаткові докази.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувся з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд, -

ВСТАНОВИВ:

01.01.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ФОРЦІЯ-ЛТД" (сторона-1) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (сторона-2) укладено Договір №210/19-14-5, відповідно до п. 1.1. якого сторона-1 надає стороні-2 складське приміщення №210 площею 7,5 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (надалі - приміщення).

За умовами п.п. 2.1.1., 2.2.1. договору сторона-1 має право вимагати від сторони-2 своєчасної оплати за користування приміщенням відповідно до договору та сторона-1 зобов'язана, зокрема, надати приміщення стороні-2 не пізніше 01.01.2014, шляхом підписання Акту прийому-передачі приміщення.

У свою чергу, сторона-2 зобов'язана, серед іншого, вносити плату за користування приміщенням згідно розділу 3 договору; в день закінчення терміну користування приміщенням або у день дострокового розірвання договору, передати приміщення стороні-1 за Актом прийому передачі в тому стані, в якому воно було отримано (п.п. 2.4.3., 2.4.4. договору).

Пунктами 3.1., 3.2. договору сторони погодили, що плата за користування складським приміщенням вноситься стороною-2 до двадцять п'ятого числа поточного місяця шляхом перерахування коштів в розмірі 3910,00 грн. без ПДВ на поточний рахунок сторони-1.

Відповідно до п. 3.4. договору розмір плати за користування приміщенням, визначений п. 3.2. договору, збільшується на індекс інфляції наростаючим підсумком, починаючи з індексу інфляції грудня 2013 року.

Договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами та діє до 31 грудня 2014, а в частині виникнення випадків невиконання зобов'язань за цим договором, він діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за договором (п. 6.1. договору).

Згідно з п. 6.2. договору він підлягає достроковому розірванню з ініціативи сторони-1, зокрема, у випадку невнесення плати стороною-2 згідно з п. 3.1. та п. 3.2. цього договору.

В подальшому, 01.06.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ФОРЦІЯ-ЛТД" та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 було укладено Додаткову угоду №2 до Договору від 01 січня 2014 року №210/19-14-5, в п. 1 якої сторони домовились доповнити розділ 3 договору пунктом 3.5. підпунктом 3.5.1. з таким змістом: "Розмір плати за користування приміщенням з червня 2014 року і до кінця дії даного Договору встановлюється згідно п. 3.2. Договору".

Крім того в п. 2 додаткової угоди №2 сторони погодили з 01 червня 2014 року скасувати пункт 3.4. договору.

У разі порушення п. 2.4.3., 2.4.5., 2.4.6. - п. 1 та п. 2 Додаткової угоди автоматично припиняється з місяця наступного за виявленням порушення, а плата нараховується у відповідності до п. 3.2. договору (п. 3 додаткової угоди №2).

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. 6.1 Договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами та діє до 31 грудня 2014, а отже Договір припинив свою дію 31.12.2014, в той час як позивач нарахував плату відповідачеві в період за січень-квітень 2015, тобто вже після закінчення дії договору.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Приписами ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що в силу зобов'язання одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно із ч. 1 ст. 67 Господарського кодексу України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями і громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів.

Тобто, згідно із положеннями чинного законодавства України, правовою підставою користування певним майном є відповідний договір оренди.

Звертаючись до господарського суду, позивач вказує у позовній заяві предмет та підстави позову, тобто, самостійно визначає, яке його право, на його суб'єктивну думку, є порушеним, та в який спосіб належить здійснити судовий захист порушеного права.

Натомість, вирішуючи спір, судам належить з'ясувати наявність порушеного права позивача та відповідність обраного ним способу захисту порушеного права способам, визначеним у законодавстві.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

При цьому, господарський суд зазначає, що під порушенням права слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Статтею 174 Господарського кодексу України встановлено, що господарські зобов'язання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з акту управління господарською діяльністю; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту або суб'єктом господарювання, придбання або збереження майна суб'єкта або суб'єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав; у результаті створення об'єктів інтелектуальної власності та інших дій суб'єктів, а також внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання правових наслідків у сфері господарювання.

Приписами ст. 175 Господарського кодексу України визначено, що майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Приписами ст. 175 Господарського кодексу України визначено, що майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Проте, як відзначалось судом, за період з січня-квітня 2015 року між сторонами були відсутні договірні відносини.

З огляду на все викладене вище в сукупності позовні вимоги. з підстав, заявлених в позові, задоволенню не підлягають.

Щодо, того яке саме майно передавалось в оренду, у чиїй власності перебувало спірне майно на момент укладення договору оренди та на теперішній час, чи володів позивач відповідним обсягом прав для передачі даного майна в оренду суд зазначає, що право власності на приміщення №210 не є предметом спору в даній справі.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Виходячи з вищенаведеного та керуючись ст. ст. 4, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "ФОРЦІЯ-ЛТД" до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення 19623,80 грн. та розірвання договору та повернення майна - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено 25.05.2016.

Суддя М.О. Лиськов