КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" травня 2016 р. Справа№ 910/19566/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Доманської М.Л.

суддів: Гарник Л.Л.

Пантелієнка В.О.

при секретарі судового засідання Чміль Я.Є.

та представників:

від позивача: Хомінська Н.С. (Наказ №121-1 від 17.06.2011);

Стукаленко О.Т. (дов. б/н від 05.10.2015);

від відповідача: не з'явився;

від третьої особи 1: Запорожець Л.Г. (дов. № 1-8/8566 від 21.11.2014);

від третьої особи 2: Буряченко А.М. (свідоцтво № 2094 від 28.10.2011);

Михайлюк М.С. (свідоцтво № 1680 від 26.09.2008);

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_7

на рішення господарського суду м. Києва від 26.10.2015

у справі № 910/19566/14 (Суддя: Гумега О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Телец"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Хліб Інвестбуд"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору,

на стороні відповідача:

1) Державна служба інтелектуальної власності України

2) ОСОБА_7

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду м.Києва від 26.10.2015 у справі № 910/19566/14 позовні вимоги задоволено повністю, визнано недійсним договір про передання виключних майнових прав інтелектуальної власності, укладений 13 вересня 2011 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Телец" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Хліб Інвестбуд", стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Хліб Інвестбуд" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Телец" 1218,00 грн. (одну тисячу двісті вісімнадцять гривень 00 коп.) судового збору, 5076,20 грн. (п'ять тисяч сімдесят шість гривень 20 коп.) витрат на проведення судової експертизи.

Не погоджуючись з винесеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_7 звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення господарського суду м. Києва від 26.10.2015 по справі № 910/19566/14 повністю та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Телец" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Хліб Інвестбуд" відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_7 посилається на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.04.2016 у даній справі прийнято до провадження апеляційну скаргу та призначено її розгляд на 18.05.2016.

13.05.2016 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить суд оскаржуване рішення залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

В судове засідання 18.05.2016 представник відповідача не з'явився. Відповідно до ст. 64 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) про час та місце судового засідання відповідач повідомлений належним чином.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 ГПК України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Судова колегія, обговоривши на місці вказані обставини, вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представника відповідача за наявними у справі матеріалами, оскільки, всі учасники судового процесу були належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, та виходячи з того, що явка сторін не визнавалася обов'язковою судом, а участь в засіданні суду є правом, а не обов'язком сторони. Клопотання про відкладення розгляду апеляційної скарги не надходило.

В судовому засіданні апеляційної інстанції 18.05.2016 представники апелянта апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити, представники позивача та третьої особи-1 - проти апеляційної скарги заперечили, просили оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 99 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України), в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, Київський апеляційний господарський суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Конституцією України кожному гарантується право на судовий захист, апеляційне та касаційне оскарження.

Також, Конституція України встановлює серед основних засад судочинства, зокрема, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Вказана конституційна норма конкретизована законодавцем в ст. 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", згідно з якою учасники судового процесу та інші особи у випадках і порядку, встановлених процесуальним законом, мають право на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, у вересні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Телец" (позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Хліб Інвестбуд" (відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Державна служба інтелектуальної власності України (третя особа-1), про визнання недійсним договору про передання виключних майнових прав інтелектуальної власності від 13.09.2011; застосування наслідків двосторонньої реституції; відновлення права власності позивача на знаки для товарів і послуг за свідоцтвами № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2, шляхом внесення змін до державного реєстру. Ухвалою господарського суду міста Києва від 16.10.2014 суд першої інстанції залучив ОСОБА_7 третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача (третя особа-2) та відклав розгляд справи на 13.11.2014.

Позовні вимоги позивач обґрунтовував, тим, що оспорюваний правочин вчинено внаслідок застосування до директора та засновників позивача психічного тиску зі сторони керівництва відповідача та інших невідомих осіб, які представлялися представниками відповідача. З огляду на зазначене, позивач просить визнати оспорюваний правочин недійсним з урахуванням положень ст. 231 ЦК України. Позивач також зазначав, що оспорюваний правочин повинен бути визнаний недійсним на підставі ст. 233 ЦК України як такий, що вчинений особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах.

Рішенням господарського суду міста Києва від 12.01.2015 у справі № 910/19566/14 у позові Товариству з обмеженою відповідальністю "Телец" відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 24.02.2015, рішення господарського суду міста Києва від 12.01.2015 у справі № 910/19566/14 залишено без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Телец" - без задоволення.

Постановою Вищого господарського суду України від 16.06.2015 у справі 910/19566/14 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Телец" задоволено, рішення Господарського суду міста Києва від 12.01.215 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 24.02.2015 у справі № 910/19566/14 скасовано та передано справу на новий розгляд до господарського суду міста Києва. Вищим господарським судом України зазначено, що невірним є висновок місцевого господарського суду (з яким погодився апеляційний господарський суд) про те, що лише вироком суду може бути встановлено факт психічного тиску, направленого на примушення до укладення договору, і вину особи, що вчиняє відповідні дії. Такий тиск може виражатися в незаконних, але не обов'язково злочинних діях, і підтверджуватися не тільки вироком суду, а й іншими засобами доказування, визначеними, зокрема, у статті 32 ГПК України.

Згідно ч. 1 ст. 111-12 ГПК України, вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

27.07.2015 через відділ діловодства суду першої інстанції від представника позивача надійшла заява, відповідно до якої позивач повідомив суд про те, що в Печерському РУГУ МВС України в м. Києві проводиться досудове розслідування по кримінальному провадженню № 0005477 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 189 КК України.

27.07.2015 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшло клопотання про витребування доказів, відповідно до якого позивач просив суд надати запит про витребування у СВ Печерського РУГУ МВС України в м. Києві відомостей про стан здійснення досудового розслідування в кримінальному провадженні № 0005477, про оголошення підозри винним у вимаганні передачі знака для товарів і послуг "Геркулес" з погрозою насильства над потерпілим чи/та близькими родичами, обмеження прав, свобод або законних інтересів цих осіб. В якості додатків до клопотання позивач надав суду копію заяви (повідомлення про кримінальне правопорушення); витяг з кримінального провадження № 0005477; копію постанови про зміну кваліфікації від 09.02.2015 та копію протоколу допиту свідка ОСОБА_8

27.07.2015 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшло клопотання про призначення судово-психологічної експертизи. В якості додатків до клопотання позивач надав суду копію медичної довідки від 01.11.2011; копію адвокатського запиту до Центру психологічної експертизи та психодіагностики Міжнародного інституту глибинної психології та копію відповіді на нього.

Ухвалою суду першої інстанції від 27.07.2015 задовольнив клопотання представника позивача та витребувано докази в Печерському РУ ГУ МВС України в м. Києві та уповноважено представника позивача на їх отримання

Ухвалою господарського суду міста Києва від 03.08.2015 призначено судову психологічну експертизу, проведення якої доручено Державному науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України, провадження у справі № 910/19566/14 зупинено до закінчення проведення судової експертизи у справі.

13.08.2015 через відділ діловодства суду від слідчого СВ Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві надійшла інформація на запит суду щодо стану здійснення досудового розслідування в кримінальному провадженні № 0005477.

02.10.2015 через відділ діловодства суду одержано Висновок експерта № 8-100п від 25.09.2015. Разом з наведеним висновком до суду були повернуті матеріали господарської справи № 910/19566/14 в чотирьох томах.

Суд першої інстанції перед винесення оскаржуваного рішення зазначив про те, що дійшов висновку про можливість розгляду справи по суті в судовому засіданні 26.10.2015 без участі представників відповідача та третьої особи-2, запобігаючи одночасно безпідставному затягуванню розгляду спору та відповідно до вимог ст. 69 ГПК України.

Судова колегія, дослідивши доводи, викладені апелянтом в апеляційній скарзі щодо неналежного повідомлення судом першої інстанції ОСОБА_7 про час та місце проведення судового засідання, відхиляє їх за недоведеністю та безпідставністю, з огляду на наступне.

Відповідно до п. п. 3.9.1., 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду. У випадку нез'явлення в засідання представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Водночас, судом першої інстанції було вірно враховано, що у відповідності до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

Крім того, в матеріалах справи наявні конверти та рекомендовані повідомлення, які надсилались на адресу ОСОБА_7 судом першої інстанції, на яких міститься позначка поштового відділення м. Одеса із зазначенням причин повернення: «за закінченням строку зберігання».

Оскаржуваним рішенням суд першої інстанції позовні вимоги задовольнив у повному обсязі, посилаючись на те, що позивач належними засобами доказування довів, що оспорюваний правочин було укладено позивачем проти його справжньої волі, внаслідок застосування психічного тиску з боку іншої сторони та з боку інших осіб.

Як вбачається з матеріалів справи, 13.09.2011 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Телец" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Хліб Інвестбуд" укладено договір про передання виключних майнових прав інтелектуальної власності (далі - Договір), умовами якого передбачено, що позивач передає відповідачеві, а відповідач приймає право власності (всі права) на знаки для товарів і послуг, зазначені у свідоцтвах України, для наступних товарів і послуг МКТП:

- на комбінований знак "ГЕРКУЛЕС" для товарів і послуг 29, 30, 31, 39, 42 класів МКТП, зазначених свідоцтвом №27524;

- на знак "ГЕРКУЛЕС" для товарів і послуг 29, 30, 39 класів МКТП, зазначених свідоцтвом №56110.

Відповідно до пункту 1.3. договору, власник після передачі права власності на знаки для товарів і послуг, що вказані у п.1.1. договору, не має права використовувати такі знаки без дозволу відповідача на території України.

Пунктом 2.2. договору передбачено, що загальна вартість відчужуваних знаків для товарів і послуг становить 2,00 грн., у т. ч. ПДВ 20%.

Частиною 1 ст. 418 Цивільного кодексу України визначено, що право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об'єкт права інтелектуальної власності, визначений Цивільним кодексом України та іншим законом.

Право інтелектуальної власності є непорушним відповідно до ч. 3 ст. 418 Цивільного кодексу України. Ніхто не може бути позбавлений права інтелектуальної власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, передбачених законом.

До об'єктів права інтелектуальної власності, відповідно до ч. 1 ст. 420 Цивільного кодексу України, зокрема, належать торговельні марки (знаки для товарів і послуг).

Відповідно до ст. 492 Цивільного кодексу України, торговельною маркою може бути будь-яке позначення або будь-яка комбінація позначень, які придатні для вирізнення товарів (послуг), що виробляються (надаються) однією особою, від товарів (послуг), що виробляються (надаються) іншими особами. Такими позначеннями можуть бути, зокрема, слова, літери, цифри, зображувальні елементи, комбінації кольорів.

Згідно ст. 1 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг", знак - це позначення, за яким товари і послуги одних осіб відрізняються від товарів і послуг інших осіб.

Право інтелектуальної власності на торговельну марку засвідчується свідоцтвом у випадках і порядку, передбачених законом (ч. 1 ст. 157 Господарського кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 494 Цивільного кодексу України, набуття права інтелектуальної власності на торговельну марку засвідчується свідоцтвом, умови та порядок видачі якого встановлюються законом.

Як передбачено ст. 495 Цивільного кодексу України та відображається в ст. 16 Закону України від 15.12.1993 № 3689-ХІІ "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг" (далі - Закон України), майновими правами інтелектуальної власності на торговельну марку, зокрема, є право на її використання, виключне право дозволяти використання торговельної марки, виключне право перешкоджати неправомірному використанню торговельної марки, в тому числі забороняти таке використання, інші майнові права інтелектуальної власності.

Наведене свідчить, що відповідно до чинного законодавства України, власник знаку для товарів та послуг не позбавлений можливості укладати відповідні договори про передачу права власності на знаки для товарів та послуг.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначав, що спірний договір був укладений внаслідок застосування до директора та засновників позивача психічного тиску з боку керівництва відповідача та інших невідомих осіб, які представлялися представниками відповідача, та на вкрай невигідних умовах, а тому спірний договір має бути визнано недійсним на підставі ст.ст. 231, 233 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені ст. ст. 215, 216 ЦК України, ст. ст. 207, 208 ГК України.

Як передбачено частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Частиною третьою статті 215 ЦК України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відтак, вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, господарському суду належить встановити наявність саме тих обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, зокрема: відповідність змісту правочину вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; правоздатність сторін правочину; свободу волевиявлення учасників правочину та відповідність волевиявлення їх внутрішній волі; вчинення правочину у формі, встановленій законом; спрямованість правочину на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 7 постанови "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 № 9 (далі - постанова Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9), правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно п.п. 2.1 п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" (із змінами), (далі - постанова Пленуму ВГСУ № 11 від 29.05.2013) зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

В силу припису ст. 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (абз. 5 п.п. 2.10 п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11).

Предметом спору в даній справі є вимога про визнання недійсним вищевказаного договору про передання виключних майнових прав інтелектуальної власності від 13.09.2011.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України (далі - ГК України) передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ст. 628 ЦК України, ст. 180 ГК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписом ст. 638 ЦК України, ст. 180 ГК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, за змістом п. 3 ст. 180 ГК України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін (ч. 1 ст. 209 ЦК України).

Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (ч. 1 ст. 210 ЦК України).

Судовою колегією встановлено, що Договір про передання виключних майнових прав інтелектуальної власності від 13.09.2011 вчинено в письмовій формі, скріплено печатками обох контрагентів та підписано представниками обох сторін, також судом встановлено, що сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Як стверджує позивач, спірний договір був укладений внаслідок застосування до директора та засновників ТОВ "Телец" психічного тиску з боку керівництва ТОВ "Хліб Інвестбуд" та інших невідомих осіб, які представлялися представниками інтересів відповідача.

Відповідно до ч.1 ст. 231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Частиною 1 статті 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Ознаками правочину, що підпадає під дію ст. 233 ЦК України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача. Останній, крім повернення йому одержаного другою стороною, вправі вимагати відшкодування йому завданих збитків і моральної шкоди стороною, яка скористалася тяжкою обставиною.

В процесі розгляду справи у суді першої інстанції, суд дійшов висновку, що для вирішення справи по суті необхідно визначити, чи було укладено оспорюваний договір зі сторони директора позивача, яка діяла від імені позивача, проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи.

З метою об'єктивного вирішення спору у справі № 910/19566/14, оскільки вказані питання належать до предмету доказування у справі, а для встановлення чи спростування цих фактів необхідні спеціальні знання, ухвалою господарського суду міста Києва від 03.08.2015 було призначено судову психологічну експертизу у справі № 910/19566/14, проведення якої було доручено Державному науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України.

Як вже було зазначено вище, 02.10.2015 через відділ діловодства суду першої інстанції одержано Висновок експерта № 8-100п від 25.09.2015, в якому експерт дійшов наступних висновків: - момент вчинення правочину (підписання договору від 13.09.2011 про передання виключних майнових прав інтелектуальної власності на знаки "Геркулес" за свідоцтвами України № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2) Хомінською Наталією Сергіївною (директор позивача) містить ознаки лонгованого (подовженого у часі, тривалого) психологічного тиску; - загроза (насильство, примус) у процесі прийняття Хомінською Наталією Сергіївною (директор позивача) рішення про вчинення правочину (підписання договору від 13.09.2011 про передання виключних майнових прав інтелектуальної власності на знаки "Геркулес" за свідоцтвами України № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2) суттєво знизила резистентну здатність особистості підекспертної до ефективної протидії стресогенним чинникам оточуючого соціального середовища, викликала пригнічення індивідуалізованих проявів реальних інтересів та поглядів, спричинила зміщення акцентів пріоритетності у ціннісно-мотиваційній сфері в сторону ситуативних цілей та істотно вплинула на процес прийняття підекспертною рішення про вчинення означеного правочину; - здатність Хомінської Наталії Сергіївни (директор позивача) вільно виявляти свої справжні бажання і наміри при вчиненні правочину (підписання договору від 13.09.2011 про передання виключних майнових прав інтелектуальної власності на знаки "Геркулес" за свідоцтвами України № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2) була обмежена.

В п. 6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" від 23.03.2012 № 4 (далі - постанова Пленуму ВГСУ від 23.03.2012 № 4) зазначено, що оцінюючи висновок експерта, господарський суд повинен виходити з того, що цей висновок не має заздалегідь встановленої сили і переваг щодо інших доказів (ч. 5 ст. 42 та ч. 2 ст. 43 ГПК України). При цьому, відхилення господарським судом висновку судового експерта повинно бути мотивованим у рішенні.

Зібрані в матеріалах справи докази свідчать, що судова експертиза проведена судовим експертом Семенець А. В., який має повну вищу психологічну освіту за спеціальністю психологія, кваліфікацію судового експерта з правом проведення судової психологічної експертизи за експертною спеціальністю 14.1 "Психологічні дослідження" (свідоцтво № 13680), стаж експертної роботи з 2011 року.

Судового експерта про кримінальну відповідальність згідно із статтями 384 та 385 Кримінального кодексу України було попереджено судом першої інстанції в ухвалі від 03.08.2015 у даній справі.

Оцінюючи висновок експерта № 8-100п від 25.09.2015, судова колегія вважає, що зазначений висновок містить відповіді на порушені питання, які є обґрунтованими та такими, що узгоджуються з іншими матеріалами справи.

Також з матеріалів справи вбачається, що при призначенні та проведенні судової експертизи було додержано вимоги законодавства, судовий експерт був компетентним, обставин, які виключали участь експерта у справі, судом встановлено не було.

Таким чином, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що висновок експерта № 8-100п від 25.09.2015 складений кваліфікованим судовим експертом, відповідно до вимог Закону України "Про судову експертизу", а тому приймається в якості належного та допустимого доказу.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія відхиляє доводи апелянта стосовно того, що висновок експерта № 8-100п від 25.09.2015 не є належним та допустимим доказом у справі.

Виходячи з вищевикладеного, висновок експерта № 8-100п від 25.09.2015 додатково підтвердив укладення оспорюваного договору зі сторони позивача під впливом психологічного тиску.

Як стверджує позивач, спірний договір був укладений внаслідок застосування до директора та засновників ТОВ "Телец" психічного тиску з боку керівництва ТОВ "Хліб Інвестбуд" та інших невідомих осіб, які представлялися представниками інтересів відповідача.

Наявні в матеріалах справи докази свідчать, що в провадженні Печерського РУ ГУ МВС України в місті Києві знаходяться матеріали кримінального провадження № 0005477 від 06.10.2014 за ознаками ч. 1 ст. 189 КК України, тобто вимагання. Станом на 23.10.2015 у вказаному кримінальному провадженні триває досудове розслідування.

Відповідно до ч.1 ст. 231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Згідно з п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року № 9 , відповідно до ст. ст. 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Відповідно до п. 3.10 постанови Пленуму ВГСУ № 11 від 29.05.2013, у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Так, під насильством розуміється фізичний або психологічний вплив на особу, представника сторони правочину або його близьких з метою спонукання його до вчинення правочину.

Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року № 9, при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях.

Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна.

Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Насильство може мати будь-які прояви: фізичне насильство (катування, биття, заподіяння болі); психічне насильство (залякування, загроза вбивством, заподіянням тілесних ушкоджень самій особі або її близьким); насильство дією (викрадення дитини, пошкодження майна особи).

Характерною рисою насильства є його незаконність, а також те, що воно є результатом активної поведінки винного. Найчастіше акт насильства становить собою кримінально карне діяння. Однак ст. 231 ЦК України безпосередньо не пов'язує недійсність правочину з вчиненням лише кримінально-карних дій. Факт насильства для визнання правочину недійсним може встановлюватися також у цивільному процесі. Отже насильство може і не підпадати під дію КК України, але воно завжди з позицій цивільного права є неправомірним.

Для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом насильства, не обов'язково, щоб контрагент особисто здійснював насильство. Необхідно лише, щоб він знав про факт насильства і використав це на свою користь для примушення особи до вчинення правочину.

На вказане звернув увагу Вищий господарський суд України у своїй постанові від 16.06.2015 у даній справі.

Судова колегія, дослідивши та оцінивши всі матеріали справи, вважає вірним висновок суду першої інстанції, яка зазначила в оскаржуваному рішенні, що позивач належними засобами доказування довів, що оспорюваний правочин було укладено позивачем проти його справжньої волі, внаслідок застосування психічного тиску з боку іншої сторони та з боку інших осіб, чого ані відповідач, ані треті особи у справі не спростували. Тому позовні вимоги про визнання недійсним договору про передання виключних майнових прав інтелектуальної власності, укладеного 13 вересня 2011 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Телец" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Хліб Інвестбуд", є обґрунтованими та правомірно задоволені у повному обсязі.

Судова колегія, дослідивши та заслухавши у суді апеляційної інстанції доводи учасників судового процесу, вважає вірним висновок суду першої інстанції стосовно того, що оспорюваний правочин було вчинено саме під впливом насильства (через психічний тиск з боку керівництва ТОВ "Хліб Інвестбуд" та інших невідомих осіб), а не добровільно. З огляду на встановлене, відсутні правові підстави для визнання оспорюваного правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом тяжкої для неї обставини на вкрай невигідних умовах, відповідно до положень ст. 233 ЦК України, беручи при цьому до уваги роз'яснення Верховного Суду України та Вищого господарського суду України, що ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 ЦК України, є вчинення особою правочину саме добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки.

У суді апеляційної інстанції представник позивача зазначив про те, що у суді першої інстанції ним було уточнено, що підставою позову є саме ст. 231 Цивільного кодексу України, оскільки до директора та засновників позивача з боку керівництва відповідача та інших невідомих осіб, які представлялися представниками відповідача застосовувався психологічний тиск та не з доброї волі був підписаний спірний Договір. Вказане підтвердила і представник третьої особи - 1. Саме на цій підставі позову наполягав представник позивача у суді апеляційної інстанції.

У відповідності до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складається з фактів - підстав позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує апеляційну скаргу.

Доводи, викладені апелянтом в апеляційній скарзі, відхиляються судовою колегією за необґрунтованістю, оскільки не спростовують обставини, які на підставі належних та допустимих доказів у справі встановлені судом першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та з дотриманням приписів норм матеріального і процесуального права прийняв законне й обґрунтоване рішення, визначені законом підстави для скасування або зміни якого відсутні.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для зміни чи скасування рішення господарського суду міста Києва від 26.10.2015 у справі № 910/19566/14. Порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до зміни чи скасування оскаржуваного рішення у даній справі, судовою колегією не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 33, 43, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення, рішення господарського суду м. Києва від 26.10.2015 у справі № 910/19566/14 - без змін.

2. Справу № 910/19566/14 повернути до господарського суду м. Києва.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Повний текст постанови підписаний: 23.05.2016.

Головуючий суддя М.Л. Доманська

Судді Л.Л. Гарник

В.О. Пантелієнко