РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.05.2016Справа №910/5563/16

За позовом Публічного акціонерного товариства «Харківгаз»
доПублічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»
простягнення 480814 грн. 71 коп.

Суддя Отрош І.М.

Представники сторін:

від позивача: Палькевич Н.С. - представник за довіреністю № 197 від 13.01.2016;

від відповідача: Єршова С.В. - представник за довіреністю № 14-108 від 18.04.2014.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

28.03.2016 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства «Харківгаз» з вимогами до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про стягнення 480814 грн. 71 коп., з яких 66176 грн. 19 коп. 3% річних та 414638 грн. 52 коп. інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення норм чинного законодавства України та укладеного між сторонами Договору на розподіл природного газу № 14-95-ТБ/201 від 30.01.2014 несвоєчасно оплачував поставлений позивачем у період з лютого 2014 року по грудень 2015 року природній газ, у зв'язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача за прострочення виконання грошового зобов'язання 3% річних у розмірі 66176 грн. 19 коп. за загальний період з 21.03.2014 по 27.01.2016 та інфляційні втрати у розмірі 414638 грн. 52 коп. за період з квітня 2014 року по вересень 2015 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.04.2016 порушено провадження у справі № 910/5563/16 та розгляд справи призначено на 19.04.2016.

У судовому засіданні 19.04.2016 представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що він є гарантованим постачальником природного газу, з огляду на що безпідставним є посилання позивача на положення п. 5.5 Договору на розподіл природного газу № 14-95-ТБ/201 від 30.01.2014. При цьому, відповідач зазначив, що п.п. 5.6, 5.7 договору сторони погодили, що якщо замовник є гарантованим постачальником, то замовник здійснює оплату послуг з транспортування газу в місяці, у якому здійснюється транспортування газу, шляхом щоденного перерахування коштів на рахунок газорозподільного підприємства в порядку, установленому алгоритмом розподілу коштів, який затверджується НКРЕКП (постанова НКРЕ від 02.08.12 № 1000 "Про затвердження Алгоритму розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання гарантованих постачальників природного газу"). Враховуючи викладене, відповідач зазначає, що кожного дня надходили та надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання кошти та відповідно встановленого НКРЕ алгоритму вони автоматично кожного дня розподілялись між учасниками господарських відносин; всі сплачені кошти зараховувались в погашення існуючої заборгованості; НКРЕКП затверджує відсоток розподілу коштів, контролює надходження їх та розрахунки відповідача за надані послуги, відповідач не може вплинути на дію алгоритму; позивач не звертався до НКРЕКП щодо застосування коригувального коефіцієнту до нормативу перерахування коштів позивача; позивач не звертався до відповідача із претензіями щодо досудового мирного врегулювання спору. Крім того, відповідачем було долучено до матеріалів справи власний розрахунок 3% річних за прострочення виконання ним грошового зобов'язання зі своєчасної сплати вартості поставленого позивачем природного газу.

У судовому засіданні 19.04.2016, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 17.05.2016.

Представник позивача у судовому засіданні 17.05.2016 надав усні пояснення по справі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 17.05.2016 надав усні пояснення по справі, проти задоволення позову заперечив.

У судовому засіданні 17.05.2016 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

30.01.2014 між Публічним акціонерним товариством «Харківгаз» (газорозподільне підприємство) та Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (замовник) укладено Договір на розподіл природного газу № 14-95-ТБ/201, відповідно до умов якого газорозподільне підприємство зобов'язується надавати замовнику послуги з транспортування природного газу газорозподільними мережами до межі балансової належності об'єктів замовника або його споживачів відповідно до актів розмежування балансової належності газопроводів та експлуатаційної відповідальності сторін, а замовник зобов'язується сплатити газорозподільному підприємству вартість послуги з транспортування природного газу у розмірі, строки та порядку, передбачені умовами договору.

Відповідно до п. 3.1 Договору на розподіл природного газу № 14-95-ТБ/201 від 30.01.2014 договірні обсяги транспортування природного газу замовника ГРМ (газорозподільні мережі) визначаються в Додатку № 1 до договору.

Відповідно до Додатку № 1 до договору (Договірні обсяги транспортування природного газу замовника ГРМ на 2014 рік) газорозподільне підприємство здійснює протягом лютого 2014 року транспортування природного газу газорозподільними мережами в обсязі 10000,000 тис. куб.м.

В подальшому між сторонами було укладено додаткові угоди, якими було змінено обсяги та періоди надання позивачем послуг з транспортування природного газу, зокрема, Додатковою угодою № 4/1248 від 03.12.2014 сторони виклали Додаток № 1 до договору у новій редакції, зазначивши, що газорозподільне підприємство здійснює протягом 2014 - 2015 років транспортування природного газу газорозподільними мережами в обсязі 53570,807 тис. куб. м. у тому числі у 2014 році: у лютому - 6772,628 тис. куб.м.; у березні - 4510,295 тис. куб.м.; у квітні - 1079,645 тис. куб.м.; у травні - 16,507 тис. куб.м.; у червні - 9,736 тис. куб.м.; у липні - 7,090 тис. куб.м.; у серпні - 5,750 тис. куб.м.; у вересні - 10,829 тис. куб.м.; у жовтні - 1111,327 тис. куб.м.; у листопаді - 5000,000 тис. куб.м.; у грудні - 6000,000 тис. куб.м.; у 2015 році: у січні - 6000,000 тис. куб.м.; у лютому - 6000,000 тис. куб.м.; у березні - 4000,000 тис. куб.м.; у квітні - 1000,000 тис. куб.м.; у травні - 15,000 тис. куб.м.; у червні - 10,000 тис. куб.м.; у липні - 7,000 тис. куб.м.; у серпні 5,000 тис. куб.м.; у вересні - 10,000 тис. куб.м.; у жовтні - 1000,000 тис. куб.м.; у листопаді - 5000,000 тис. куб.м.; у грудні - 6000,000 тис. куб.м.

Згідно з п. 3.6 Договору на розподіл природного газу № 14-95-ТБ/201 від 30.01.2014 обсяг протранспортованого природного газу ГРМ підтверджується підписаним сторонами актом наданих послуг з транспортування природного газу ГРМ, що оформлюється на підставі даних комерційних вузлів обліку.

Відповідно до п. 3.10 Договору на розподіл природного газу № 14-95-ТБ/201 від 30.01.2014 акти наданих послуг є підставою для остаточних розрахунків замовника з газорозподільним підприємством.

Відповідно до п. 5.1 Договору на розподіл природного газу № 14-95-ТБ/201 від 30.01.2014 розрахунки за послуги з транспортування природного газу ГРМ здійснюються за тарифом на транспортування природного газу розподільними трубопроводами за 1000 куб.м., встановленим для газорозподільного підприємства Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики.

Відповідно до п. 5.3 Договору на розподіл природного газу № 14-95-ТБ/201 від 30.01.2014 місячна вартість послуг з транспортування природного газу ГРМ визначається як добуток тарифу на загальний обсяг про транспортованого природного газу, розрахованого на умовах, визначених у розділі IV договору, та податку на додану вартість.

Відповідно до п. 11.1 Договору на розподіл природного газу № 14-95-ТБ/201 від 30.01.2014 ( в редакції Додаткової угоди № 4/1248 від 03.12.2014) договір набирає чинності з дня його підписання та скріплення підписів уповноважених представників сторін печатками та розповсюджує свою дію на відносини сторін, що склались з 01.02.2014 і діє в частині надання послуг до 31.12.2015, а в частині проведення розрахунків за надані газорозподільним підприємством послуги - до повного виконання замовником своїх зобов'язань за цим договором. Договір вважається продовженим на аналогічний період, якщо за місяць до закінчення строку дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов. При цьому сторони повинні переоформити додаток до договору, в якому визначити планові обсяги газу на продовжений строк.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки, та в порядку, що встановлені договором.

Судом встановлено, що за період з лютого 2014 року по грудень 2015 року позивач надав відповідачу послуги з транспортування природного газу на загальну суму 23660585 грн. 26 коп., що підтверджується відповідними актами наданих послуг за вказаний період, які підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками юридичних осіб (належним чином засвідчені копії долучено позивачем до позовної заяви) та відображено у долученій позивачем до матеріалів справи 05.05.2016 оборотно-сальдовій відомості.

Судом встановлено, що відповідач у повному обсязі здійснив оплату за надані позивачем послуги з транспортування природного газу за Договором на розподіл природного газу № 14-95-ТБ/201 від 30.01.2014, сплативши позивачу грошові кошти у розмірі 23660585 грн. 26 коп., що відображено в оборотно-сальдовій відомості, яка долучена позивачем до матеріалів справи 05.05.2016.

При цьому, між сторонами відсутній спір щодо обсягів наданих позивачем послуг та розміру сплачених відповідачем грошових коштів за такі послуги за Договором на розподіл природного газу № 14-95-ТБ/201 від 30.01.2014.

Однак, позивач у позовній заяві стверджує, що відповідач несвоєчасно проводив розрахунки за надані позивачем послуги з транспортування природного газу за Договором на розподіл природного газу № 14-95-ТБ/201 від 30.01.2014, у зв'язку з чим позивач за прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання просить суд стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 66176 грн. 19 коп. та інфляційні втрати у розмірі 414638 грн. 52 коп.

Судом встановлено, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 705 від 25.07.2012 «Про визначення гарантованих постачальників природного газу» гарантованим постачальником природного газу для промислових споживачів, річний обсяг споживання природного газу яких перевищує 3 млн. куб. метрів, та підприємств, що здійснюють виробництво теплової енергії, є Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", що в установленому порядку отримала ліцензію на постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом.

Згідно з п. 5.6 Договору на розподіл природного газу № 14-95-ТБ/201 від 30.01.2014 у випадку, якщо замовник є гарантованим постачальником, замовник здійснює оплату послуг з транспортування газу у місяці, в якому здійснюється транспортування газу, шляхом щоденного перерахування коштів на рахунок газорозподільного підприємства в порядку, встановленому алгоритмом розподілу коштів, який затверджується Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики. Остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться замовником до двадцятого числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акту наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Таким чином, відповідач у будь-якому випадку повинен був остаточно (у повному обсязі) розраховуватись за надані позивачем послуги з транспортування природного газу у строк до 20 числа місяця, наступного за звітним.

При цьому, суд вважає необгрунтованими твердження відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, щодо застосування Алгоритму розподілу коштів, затвердженого постановою НКРЕКП від 02.08.2012 № 1000, з огляду на те, що вказаний алгоритм не впливає на домовленість сторін за договором щодо строків проведення оплат вартості наданих позивачем послуг з транспортування природного газу, не є підставою для звільнення відповідача від відповідальності за порушення строків остаточного розрахунку за вже надані послуги, оскільки вказаний алгоритм визначає саме послідовність дій підприємств та банків при надходження коштів за надані послуги з розподілу природного газу на розподільні рахунки підприємств, але не змінює домовленість сторін договору щодо строків (до 20 числа місяця, наступного за звітним) та обов'язку оплати вартості вже наданих послуг та не припиняє зобов'язань боржника щодо сплати боргу.

Водночас, пунктом 1.2 Алгоритму розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання гарантованих постачальників природного газу встановлено, що дія цього алгоритму не поширюється на відносини, пов'язані з остаточним розрахунком гарантованого постачальника природного газу та його структурних підрозділів із власником природного газу, газотранспортними, газорозподільними підприємствами відповідно до умов укладених договорів та погашенням заборгованості споживачів за спожитий природний газ.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідач повинен був остаточно (у повному обсязі) розраховуватись за надані позивачем послуги з транспортування природного газу у строк до 20 числа місяця, наступного за звітним.

Судом встановлено, що відповідач у повному обсязі оплатив надані позивачем за період з лютого 2014 року по грудень 2015 року послуги з транспортування природного газу за Договором на розподіл природного газу № 14-95-ТБ/201 від 30.01.2014.

Однак, як вбачається із долученої позивачем до матеріалів справи оборотно-сальдової відомості, відповідач здійснював оплату з порушенням строків, погоджених сторонами у п. 5.6 Договору на розподіл природного газу № 14-95-ТБ/201 від 30.01.2014.

При цьому, суд зазначає, що неодноразово (ухвалою від 04.04.2016 та у судовому засіданні 19.04.2016, що відображено у протоколі судового засідання) зобов'язував відповідача надати суду докази здійснення ним оплат за Договором на розподіл природного газу № 14-95-ТБ/201 від 30.01.2014 (банківські виписки, платіжні доручення, тощо), однак, відповідач вимог суду не виконав, доказів здійснення ним оплат за Договором на розподіл природного газу № 14-95-ТБ/201 від 30.01.2014 суду не надав, з огляду на що суд приймає до уваги у якості належного та допустимого доказу здійснення відповідачем оплат (а саме, у якості належного доказу дат та сум оплат) долучену позивачем до матеріалів справи оборотно-сальдову відомість.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що сплачені ним грошові кошти зараховувалися в рахунок погашення найдавнішої заборгованості. При цьому, відповідачем було здійснено власний розрахунок 3% річних за прострочення оплати ним наданих позивачем послуг за Договором на розподіл природного газу № 14-95-ТБ/201 від 30.01.2014, в тому числі й з урахуванням того, що здійснені оплати були зараховані в рахунок погашення найдавнішої заборгованості.

Однак, суд вважає долучений відповідачем розрахунок 3% річних необґрунтованим з огляду на таке.

Так, відповідно до п. 5.7 Договору на розподіл природного газу № 14-95-ТБ/201 від 30.01.2014 у разі виникнення у замовника заборгованості з оплати послуг з транспортування природного газу ГРМ сторони за взаємною згодою та у порядку, передбаченому законодавством України, складають графік погашення заборгованості, який є додатком до договору. У разі відсутності графіка погашення заборгованості газорозподільне підприємство має право грошові кошти, отримані від замовника за послуги з транспортування природного газу ГРМ в поточному розрахунковому періоді, зарахувати в рахунок погашення існуючої заборгованості замовника з найдавнішим строком її виникнення.

Суд зазначає, що зарахування здійснених відповідачем оплат в рахунок погашення найдавнішої заборгованості у випадку відсутності графіка погашення заборгованості є правом, а не обов'язком позивача.

При цьому, як вбачається з розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, долучених позивачем до позовної заяви, позивач не зараховував здійснені відповідачем оплати в рахунок погашення найдавнішої заборгованості, а здійснював зарахування відповідно до вказаного відповідачем призначення платежу (призначення платежу відображено в оборотно-сальдовій відомості, яка долучена позивачем до позовної заяви).

Відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами призначення платежу, яке вказано позивачем в оборотно-сальдовій відомості, зокрема відповідачем не надано суду копій платіжних доручень чи банківських виписок, що підтверджують факт здійснення ним оплат за Договором на розподіл природного газу № 14-95-ТБ/201 від 30.01.2014.

При цьому, суд вважає обґрунтованим порядок зарахування позивачем здійснених відповідачем оплат за договором, що також не суперечить Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, яка затверджена постановою Національного банку України від 21.01.2004 № 22, з огляду на зазначення відповідачем чіткого призначення платежу.

Що стосується тверджень відповідача, що позивач не звертався до НКРЕКП щодо застосування коригування коефіцієнту до нормативу перерахування коштів, суд зазначає, що такий обов'язок умовами договору на позивача не покладено.

При цьому, суд також вважає необгрунтованими твердження відповідача щодо обов'язку позивача у випадку наявності спорів та розбіжностей щодо виконання Договору на розподіл природного газу № 14-95-ТБ/201 від 30.01.2014 звернутися до відповідача із претензією, оскільки обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

Так, відповідно до рішення Конституційного Суду України № 15-пр/2002 від 09.07.02, зі змісту частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції на всі правовідносини, що виникають у державі, випливає, що кожен із суб'єктів правовідносин у разі виникнення спору може звернутися до суду за його вирішенням. Суб'єктами таких правовідносин можуть бути громадяни, іноземці, особи без громадянства, юридичні особи та інші суб'єкти цих правовідносин. Зазначена норма, як і інші положення Конституції України, не містить застереження щодо допустимості судового захисту тільки після досудового врегулювання спору та неприпустимості здійснення правосуддя без його застосування. Обов'язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб'єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У зв'язку з простроченням виконання відповідачем грошового зобов'язання з оплати вартості наданих позивачем послуг з транспортування природного газу, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 66176 грн. 19 коп. за загальний період нарахування з 21.03.2014 по 27.01.2016 та інфляційні втрати у розмірі 414638 грн. 52 коп. за загальний період з квітня 2014 року по вересень 2015 року щодо кожного простроченого платежу (вартості місячного розміру наданих послуг відповідно до актів наданих послуг) окремо з урахуванням здійснених відповідачем оплат.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з пунктом 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з положеннями пунктів 3.1 та 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Перевіривши надані позивачем розрахунки 3% річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку в їх обґрунтованості, у зв'язку з чим позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Харківгаз» до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про стягнення 3% річних у розмірі 66176 грн. 19 коп. та інфляційних втрат у розмірі 414638 грн. 52 коп. підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01601, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, буд. 6; ідентифікаційний код: 20077720) на користь Публічного акціонерного товариства «Харківгаз» (61109, Харківська обл., м. Харків, вул. Безлюдівська, буд. 1; ідентифікаційний код: 03359500) 3% річних у розмірі 66176 (шістдесят шість тисяч сто сімдесят шість) грн. 19 коп., інфляційні втрати у розмірі 414638 (чотириста чотирнадцять тисяч шістсот тридцять вісім) грн. 52 коп. та судовий збір у розмірі 7212 (сім тисяч двісті дванадцять) грн. 22 коп.

3. Після набранням рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 23.05.2016

Cуддя І.М. Отрош