Господарський суд Чернігівської області
========================================================================================================================================================================

РІШЕННЯ

Іменем України

від 17 травня 2016 року у справі №927/318/16

Господарським судом Чернігівської області у складі судді Оленич Т.Г., розглянуто у відкритому судовому засіданні справу №927/318/16

за позовом: Державного підприємства «Державний резервний насіннєвий фонд України», вул. Ямська, 32, м. Київ, 03038

до відповідача: Державного підприємства «Дослідне господарство «Івківці» Інституту захисту рослин НААН України, с. Івківці, Прилуцький район, Чернігівська область, 17580

про стягнення 1215675грн.

у присутності представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 провідного спеціаліста, довір.пост. №86 від 22.12.2015

від відповідача: не зявився.

В судовому засіданні 17.05.2016 на підставі ч.2 ст.85 Господарського процесуального кодексу України проголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Позивачем подано позов про стягнення з відповідача 810450грн. вартості насіння та 405225грн. штрафу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі договору №С-05 від 12.07.2011 про надання послуг зі зберігання насіння позивач передав на зберігання відповідачу насіння кукурудзи «Остер СВ» гібрид F1 (Ярі) урожаю 2009 року у кількості 90,05т. За повідомленням позивача 28 грудня 2015 року під час проведення інвентаризації товарно-матеріальних цінностей (насіння), які є власністю позивача і знаходяться на відповідальному зберіганні у відповідача, встановлено відсутність насіння. До цього часу відповідач насіння позивачу не повернув. Позивач вважає, що відповідачем не вчинено заходів для забезпечення схоронності переданого йому на зберігання майна, чим порушено зобовязання, та у звязку з чим до нього мають бути застосовані визначені законом та договором міри відповідальності у вигляді стягнення повної вартості насіння та штрафу.

Відповідач письмового відзиву на позов не надав. Відповідно до ст.75 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається судом за наявними у ній матеріалами.

В судовому засіданні, яке відбулось 17.05.2016, прийняв участь представник позивача.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, хоча відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення адресату. Про поважність причин неявки представника відповідач суд не повідомив, клопотань процесуального характеру на час слухання справи від відповідача не надходило.

Враховуючи, що явка представника відповідача не визнавалась господарським судом обовязковою, тому відповідно до ст.22 Господарського процесуального кодексу України участь в господарських засіданнях є правом сторони, яке вона реалізує на власний розсуд та яким відповідач не скористався. Приймаючи до уваги вищевикладене, враховуючи, що неявка представника відповідача не перешкоджає розгляду справи, з метою уникнення затягування вирішення спору, суд приходить до висновку про можливість здійснення розгляду справи за відсутності представника відповідача в засіданні господарського суду за наявними у справі матеріалами.

У звязку із задоволенням клопотання позивача про відмову від здійснення технічної фіксації судового процесу, засідання господарського суду по розгляду даної справи проведені без фіксації технічними засобами. Хід судового процесу відображено у протоколах судових засідань.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши в ході розгляду справи по суті пояснення та доводи представників сторін, зясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши їх доказами, суд ВСТАНОВИВ:

12 липня 2011 року між позивачем (поклажодавець за договором) та відповідачем (зберігач за договором) укладено договір №С-05 про надання послуг зі зберігання насіння (далі за текстом рішення договір зберігання), за умовами якого позивач передає, а зберігач приймає на зберігання насіння: кукурудза «Остер СВ» гібрид F1 (Ярі) урожаю 2009 року у кількості 90,05т. по ціні 9000грн./т. без урахування ПДВ, загальною вартістю 810450грн.

Відповідно до п.1.2. договору зберігання передане на зберігання насіння залишається власністю поклажодавця протягом усього часу знаходження його на зберіганні у зберігача.

Згідно із підп.2.2.3. п.2.2. договору зберігання місцем зберігання є: Чернігівська обл., Прилуцький р-н, с. Івківці.

Відповідно до п.7.1. договору зберігання цей договір вступає в силу з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін.

Як вбачається з наданого до матеріалів справи примірника договору №С-05 від 12.07.2011, останній підписаний сторонами та скріплений їх печатками, що за умовами цього договору свідчить про набрання ним чинності, що також не оспорювалось сторонами в ході розгляду справи.

Доказів розірвання або визнання недійсним вказаного договору в судовому порядку на час розгляду даної справи сторонами не надано, а тому в силу ст.629 Цивільного кодексу України договір №С-05 від 12.07.2011 є обовязковим для виконання сторонами.

Аналіз змісту договору №С-05 від 12.07.2011 свідчить, що за своєю правовою природою він є договором зберігання, тому правовідносини, які виникли між сторонами у звязку з його укладенням, регулюються нормами §1 глави 66 Цивільного кодексу України.

В силу ч.1 ст.936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобовязується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

На виконання умов договору зберігання позивач передав, а відповідач прийняв на зберігання насіння: кукурудза «Остер СВ» гібрид F1 (Ярі) урожаю 2009 року у кількості 90,05т. по ціні 9000грн./т. без урахування ПДВ, загальною вартістю 810450грн., про що сторонами складено акт №1 від 12.07.2011 прийому-передачі насіння до договору про надання послуг по зберіганню насіння від 12 липня 2011 року №С-05.

Як вбачається із п.3 вищевказаного акту якість насіння відповідає вимогам державних стандартів, що діяли в Україні на момент передачі насіння. Зберігач не має претензій до поклажодавця стосовно переданого на зберігання насіння.

Факт передачі на зберігання насіння належної якості сторонами в ході розгляду справи не заперечувався.

Відповідно до ч.1 ст.938 Цивільного кодексу України зберігач зобовязаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Аналогічне положення закріплено і в п.2.12. договору зберігання, відповідно до якого зберігач зобовязався зберігати насіння протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Договором зберігання строк зберігання насіння не встановлений.

Відповідно до ч.2 ст.938 Цивільного кодексу України якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи із його умов, зберігач зобовязаний зберігати річ до предявлення поклажедавцем вимоги про її повернення.

Разом з тим суд приймає до уваги, що згідно із п.7.1. договору зберігання цей договір діє 3 (три) роки.

В силу ст.631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору.

Отже, виходячи із змісту п.7.1. договору зберігання, суд приходить до висновку, що строк зберігання насіння за вказаним договором становив 3 (три) роки.

Водночас в пункті 7.4. договору зберігання встановлено, що термін дії договору може бути продовженим за згодою сторін з укладанням додаткової угоди.

Разом з тим, в п.7.5. договору сторони узгодили, що у разі ненадходження листа від однієї із сторін, за місяць до закінчення строку дії договору про його припинення або залишку насіння на зберіганні, термін дії договору вважається таким, що продовжується на строк, вказаний в п.7.1. цього договору з дня, коли сплинув трирічний строк, на який було укладено договір.

Аналізуючи вищенаведені умови договору зберігання щодо строку його дії, суд приходить до висновку, що сторонами передбачено декілька варіантів можливої правової поведінки сторін в частині встановлення тривалості договірних відносин, як активної -шляхом укладення додаткової угоди, направлення листа про припинення договору, у строк, встановлений в п.7.5. договору, так і пасивної, що полягає в залишенні насіння на зберіганні, неповідомлення у строк, встановлений в п.7.5. договору, іншої сторони про намір припинити договір.

При цьому у випадку продовження строку дії договору зберігання в порядку, встановленому в п.7.4., сторони не обмеженні будь-якими часовими межами, на який він може бути продовжений, а у випадку продовження строку дії договору зберігання відповідно до п.7.5., за умови ненадсилання листа іншій стороні про бажання його припинити, тільки на строк, вказаний в п.7.1. цього договору (на три роки).

В ході розгляду справи сторонами не надано жодних додаткових угод, що стосуються строку дії договору зберігання, не надано доказів надсилання листа іншій стороні за місяць до закінчення строку дії договору про його припинення.

Таким чином, суд приходить до висновку, що термін дії договору був продовжений ще на три роки, з дня коли сплинув встановлений в п.7.1. цього договору трирічний строк, на який було укладено договір. А відтак і строк зберігання насіння також продовжений на наступні три роки.

Крім того, інвентаризаційними описами №2 від 05.11.2014, №2 від 29.05.2015, №2 від 03.12.2015 підтверджується факт залишення насіння на зберіганні після закінчення трирічного строку дії договору (після 12.11.2014).

Разом з тим, в п.2.11. договору зберігання сторони домовились, що зберігач зобовязаний на першу вимогу поклажодавця повернути йому насіння навіть коли передбачений договором строк його зберігання не закінчився.

Аналогічні правила містяться і в ст.953 Цивільного кодексу України, згідно з якою зберігач зобов'язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

28 грудня 2015 року позивачем проведено інвентаризацію товарно-матеріальних цінностей (насіння), які є власністю позивача і знаходяться на відповідальному зберіганні у відповідача, в результаті якої встановлено відсутність насіння: кукурудзи «Остер СВ» гібрид F1, про що складено інвентаризаційний опис №2.

Під час проведення інвентаризації був присутній директор відповідача, однак від підпису інвентаризаційного опису останній відмовився, про що інвентаризаційною комісією в присутності представника СБУ було складено акт від 28.12.2015.

21 березня 2016 року позивачем на адресу відповідача надіслано лист №138-2/1-14/203 з вимогою повернути насіння, передане на зберігання на підставі, зокрема, договору №С-05 від 12.07.2011.

Як вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення адресату (а.с.51) вищевказана вимога отримана відповідачем 23.03.2016.

За повідомленням позивача відповідач відповіді на вищевказану вимогу не надіслав, та до цього часу не повернув насіння: кукурудзу «Остер СВ» гібрид F1 (Ярі) урожаю 2009 року у кількості 90,05т, передане на зберігання відповідно до договору №С-05 від 12.07.2011.

В звязку з цим позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення вартості втраченого насіння та штрафу, нарахованого на підставі п.6.5. договору зберігання за неповернення насіння.

Правовими підставами позову позивачем визначено, зокрема, приписи статей 950, 951 Цивільного кодексу України, в яких закріплені підстави і обсяг відповідальності зберігача, зокрема, за незбереження переданого на зберігання майна. Отже суд приходить до висновку, що фактично позивачем заявлений позов про стягнення збитків у вигляді вартості втраченого насіння.

В розділі 2 договору зберігання встановлено, що зберігач зобовязується: прийняти насіння надане поклажодавцем на зберігання і повернути його поклажодавцеві у схоронності (підп.2.2.1 п.2.2.); забезпечити належне зберігання насіння згідно ДСТУ 2240-93 (підп.2.2.4. п.2.2.); забезпечити безперешкодний доступ в місця зберігання насіння представників поклажодавця (підп.2.2.5. п.2.2); вживати усіх заходів, встановлених договором, законодавчими та нормативно-правовими актами, для забезпечення схоронності насіння (п.2.5.); зберігач не має права користуватись насінням, переданим йому на зберігання, а також передавати його у користування іншим особам (п.2.10).

Частиною 1 статті 942 Цивільного кодексу України на зберігача також покладено обовязок вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі.

Відповідно до ч.1 ст.949 Цивільного кодексу України зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.

В розділі 6 договору зберігання сторони узгодили умови відповідальності сторін та встановили, що сторони несуть відповідальність за невиконання умов договору відповідно до законодавства України (п.6.1). Збитки завдані поклажодавцеві втратою (нестача) або пошкодження насіння, відшкодовуються зберігачем у разі втрати (нестачі) або пошкодження насіння, внаслідок чого його якість змінилась настільки, що воно не може бути використаним за первісним призначенням у розмірі його повної вартості (підп.6.2.1. п.6.2.). Вартість насіння відшкодовується виходячи з цін, які вказані в акті прийому-передачі насіння (п.6.3.). У випадку недотримання умов договору про надання послуг зі зберігання, що спричинило поклажодавцеві матеріальні збитки, зберігач зобовязаний відшкодувати всі завдані збитки поклажодавцю (п.6.4.). У разі, якщо зберігач несвоєчасно повернув насіння чи не повернув насіння, поклажодавець вправі стягнути штраф із зберігача у розмірі 50% (пятдесят відсотків) від вартості насіння (п.6.5.).

З посиланням на вищенаведені умови договору позивач просить стягнути з відповідача 810450грн. вартості насіння та 405225грн. штрафу за неповернення насіння.

Згідно зі ч.1 ст.950 Цивільного кодексу України за втрату (недостачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах.

В силу ч.1 ст.951 Цивільного кодексу України збитки, завдані поклажедавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем: у разі втрати (нестачі) у розмірі її вартості; у разі пошкодження речі у розмірі суми, на яку знизилася її вартість.

Крім того, до відносин які виникли між сторонами у звязку зі зберіганням майна, підлягають застосуванню також загальні правила про відповідальність учасників правовідносин за порушення зобовязань, закріплені у нормах глави 51 Цивільного кодексу України та глави 24 Господарського кодексу України.

Частиною 1 статті 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

В силу ч.1, 2 ст.217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Відповідно до ч.1, 2 ст.218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобовязання, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Отже, чинним законодавством за незбереження майна, переданого на зберігання, встановлюється цивільно-правова відповідальність, яка наступає при наявності передбачених законом всіх складових елементів господарського правопорушення, а саме: протиправної поведінки особи, безпосередніх збитків, причинного звязку між протиправною поведінкою і збитками, а також вини у заподіянні збитків. При цьому, чинне законодавство виходить з принципу презумпції вини правопорушника.

Відповідно до ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Враховуючи, що у спорах про відшкодування збитків, обовязок доведення відсутності вини покладається саме на відповідача, то позивач повинен довести протиправність поведінки відповідача, факт понесення збитків та розмір заявленої до стягнення суми збитків, а також наявність причинно-наслідкового звязку між поведінкою відповідача та збитками.

Факт неповернення відповідачем насіння у строк, визначений п.2.11. договору зберігання, який відповідає строку, встановленому ч.1 ст.953 Цивільного кодексу України підтверджується матеріалами справи.

Факт втрати насіння кукурудзи «Остер СВ» гібрид F1 (Ярі) урожаю 2009 року у кількості 90,05т підтверджується інвентаризаційним описом №2 від 28.12.2015.

Наведені факти свідчать про протиправність поведінки відповідача та неналежне виконання взятих ним на себе за договором зберігання зобовязань.

Згідно з ч.2 ст.224 Господарського кодексу України під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобовязання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

В силу ч.1 ст.225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються, в тому числі, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог чинного законодавства.

Відповідно до ч.2 ст.623 Цивільного кодексу України розмір збитків, завданих порушенням зобовязання, доказується кредитором.

Судом встановлено, що розмір збитків, заявлений до стягнення, розрахований позивачем виходячи з ціни на насіння, яка вказана в акті №1 від 12.07.2011 прийому-передачі насіння на зберігання (9000грн./т), що відповідає умовам договору зберігання та вимогам чинного законодавства.

Отже розмір збитків, завданих позивачу внаслідок втрати (нестачі) насіння, позивачем доведений.

Заподіяння позивачу збитків у сумі 810450грн. саме внаслідок протиправної поведінки відповідача підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до ч.1 ст.32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

В силу ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Крім того, як зазначено в підп.2.3 п.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного зясування місцевим господарським судом обставин справи.

Відповідач письмового відзиву на позов та витребуваних судом документів не надав; участь в засіданнях господарського суду представника не забезпечив, незважаючи на належне повідомлення його про дату, час та місце розгляду справи; доказів, які спростовують повідомлені позивачем обставини, в ході розгляду даної справи в місцевому господарському суді не надав, клопотання про витребування таких доказів в порядку ст.38 Господарського процесуального кодексу України у звязку з неможливістю самостійного їх подання не подав.

Відповідно до ч.1 ст.226 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який вчинив господарське правопорушення, зобовязаний вжити необхідних заходів щодо запобігання збиткам у господарській сфері інших учасників господарських відносин або щодо зменшення їх розміру, а у разі якщо збитків завдано іншим субєктам, - зобовязаний відшкодувати на вимогу цих субєктів збитки у добровільному порядку в повному обсязі, якщо законом або договором сторін не передбачено відшкодування збитків в іншому обсязі.

Позивачем на адресу відповідача надсилалась претензія №138-2/1-14/56 від 26.01.2016 про сплату 810450грн. вартості насіння та 405225грн. штрафу, яка, як вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення адресату (а.с.14), отримана відповідачем 02.02.2016.

За повідомленням позивача відповідач відповіді на вказану претензію не надіслав, збитки, завдані позивачу втратою переданого на зберігання насіння, в добровільному порядку не відшкодував.

В ході розгляду справи відповідачем доказів відшкодування збитків, завданих позивачу втратою переданого на зберігання насіння, в добровільному порядку не надано.

Враховуючи, що судом встановлено наявність всіх складових господарського правопорушення, при яких настає відповідальність у вигляді відшкодування збитків, а тому вимога позивача про стягнення з відповідача 810450грн. вартості насіння підлягає задоволенню в повному обсязі.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 405225грн. штрафу за неповернення насіння у розмірі 50% від вартості насіння, нарахованого відповідно до п.6.5. договору зберігання.

В силу ст.610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання, правовим наслідком якого є, зокрема, сплата неустойки.

Згідно із ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Відповідно до ч.2 вказаної статті штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Частиною 2 статті 552 Цивільного кодексу України передбачено, що сплата (передання) неустойки не позбавляє кредитора права на відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобовязання.

При цьому в силу ч.2 ст.232 Господарського кодексу України законом або договором можуть бути передбачені випадки, коли: допускається стягнення тільки штрафних санкцій; збитки можуть бути стягнуті у повній сумі понад штрафні санкції; за вибором кредитора можуть бути стягнуті або збитки, або штрафні санкції.

Статтею 624 Цивільного кодексу України також встановлено, що якщо за порушення зобовязання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Договором може бути встановлено обов'язок відшкодувати збитки лише в тій частині, в якій вони не покриті неустойкою. Договором може бути встановлено стягнення неустойки без права на відшкодування збитків або можливість за вибором кредитора стягнення неустойки чи відшкодування збитків.

Вищенаведені норми чинного законодавства є диспозитивними та надають право сторонам самостійно визначати обсяги відповідальності та співвідношення збитків та неустойки (штрафу, пені) за порушення зобовязання в договорі.

Договором зберігання передбачено можливість стягнення за втрату (нестачу) переданого на зберігання насіння як збитків так і штрафу незалежно один від одного в повному обсязі.

Здійснивши перевірку правильності обчислення позивачем суми штрафу, судом встановлено, що розрахунок відповідає фактичним обставинам справи, здійснений з урахуванням умов договору, і є арифметично вірним.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт неповернення відповідачем переданого на зберігання насіння, а тому суд приходить до висновку, що вимога позивача в частині стягнення з відповідача 405225грн. штрафу є правомірною і задовольняється судом в повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У звязку з задоволенням позовних вимог в повному обсязі, сплачений за подання даного позову судовий збір у сумі 18235грн.13коп. підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача в повному обсязі.

Одночасно суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до п.5 ст.83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право стягнути в доход Державного бюджету України з винної сторони штраф у розмірі до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за ухилення від вчинення дій, покладених господарським судом на сторону. Судом в ході розгляду справи з метою повного, всебічного та обєктивного встановлення всіх обставин справи тричі (ухвалами суду від 06.04.2016, від 19.04.2016, від 05.05.2016) вимагалося від відповідача надати суду письмовий мотивований відзив на позов та докази, що підтверджують викладені у відзиві обставини; докази надсилання позивачу пропозиції про повернення насіння у звязку із закінченням строку дії договору; докази наявності насіння на зберіганні. Проте, незважаючи на те, що судові рішення є обовязковими до виконання, витребувані судом документи відповідач суду не представив, про поважність причин ненадання таких документів суду не повідомив, повноваженого представника для надання пояснень з даного приводу в засідання господарського суду жодного разу не направив.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем не виконані дії, покладені на нього судом, а тому вважає за необхідне скористатися наданим п.5 ст.83 Господарського процесуального кодексу України правом та стягнути з відповідача в доход Державного бюджету України штраф в розмірі 500грн.

Керуючись ст.216, 217, 218, 224, 225, 226, 230, 232 Господарського кодексу України, ст.549, 552, 610, 611, 623, 624, 629, 936, 938, 942, 949, 950, 951, 953 Цивільного кодексу України, ст.22, 32, 33, 49,75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Державного підприємства «Дослідне господарство «Івківці» Інституту захисту рослин НААН України, Чернігівська область, Прилуцький район, с.Івківці (ідентифікаційній код 00729847) на користь Державного підприємства «Державний резервний насіннєвий фонд України», м.Київ, вул.Ямська, 32 (ідентифікаційний код 30518866) 810450грн. вартості насіння, 405225грн. штрафу, та 18235грн.13коп. судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Стягнути з Державного підприємства «Дослідне господарство «Івківці» Інституту захисту рослин НААН України, Чернігівська область, Прилуцький район, с.Івківці (ідентифікаційній код 00729847) в доход Державного бюджету України (Отримувач: УК у м.Чернігові/м. Чернігів/21081100, рахунок №0002 в ГУДКСУ у Чернігівській обл., , МФО 853592, код бюджетної класифікації 21081100) 500грн. штрафу.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення підписано 20 травня 2016 року.

Суддя Т.Г. Оленич