ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2016 року Справа № 915/1975/15

Позивач: Фермерське господарство Оазис

(55272, Миколаївська область, Первомайський район (с. Іванівка, вул. Степова,

1А, ід. код 19292583).

Відповідач: Приватне підприємство Виробничо-комерційне підприємство Каро

(56301, Миколаївська область, смт. Врадіївка, вул. Кооперативна, 21,

ід. код 20892727)

про стягнення коштів у сумі 913449 грн. 27 коп.

Суддя С.М.Коваль

П Р Е Д С Т А В Н И К И:

Представник позивача: ОСОБА_1, довіреність № б/н від 04.01.16 р.,

ОСОБА_2, довіреність від 23.10.2015р. №15/2310,

Представник відповідача: ОСОБА_3, довіреність № 4 від 27.11.15.

СУТЬ СПОРУ :

Позов поданий в листопаді 2015 року Фермерським господарством Оазис про стягнення з Приватного підприємства Виробничо-комерційне підприємство Каро (з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог) 913449 грн. 27 коп. у тому числі :

- 113177 грн. 01 коп. три проценти річних;

- інфляції в сумі 725561 грн. 17 коп.

Позовні вимоги обґрунтовуються невиконанням зобовязань по договору від 02.09.2008 року про надання послуг по зберіганню зерна в частині не повернення продукції переданої на зберігання.

Відповідач свого представника в судове засідання направив, письмовий відзив по суті спору надав, проти позову заперечує.

У судовому засіданні 11 травня 2016 року, згідно із ст. 85 ГПК України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Обставини справи.

02 вересня 2009 року між сторонами був укладений договір на послуги по зберіганню зерна (т.1, аркуш справи 18).

Відповідно до п. 1 договору, приватне підприємство Виробничо-комерційне підприємство Каро зобов'язлося передати сільськогосподарську продукцію (зерно колосових, бобових і насіння олійних культур - надалі «продукція», а ФГ Оазис прийняти її для визначення якості, підробки, сушки, відповідального зберігання, знешкодження шкідників в разі необхідності і відвантаження (надалі - «послуги»): кукурудзи до 4000 т. та соняшнику до 600 т.

Додатковою угодою № 1 від 02.09.2008 до Договору визначені обмежувальні якості продукції, яку передано на зберігання а саме: соняшник: - вологість - до 8%; вологість до 14,5%; сміттєва домішка - до 2%; зернова домішка - до 10%.

У відповідності до п.п. 3.1, 3.2, договору сторони встановили, що оплата послуг здійснюється замовником після підписання акту приймання-передачі виконаних послуг протягом 2-х днів з часу отримання розрахунку шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача. У разі несплати позивачем наданих послуг, він має право утримати належну йому в оплату послуг частину продукції, що знаходиться на зберіганні, про що складається односторонній акт розрахунок, який посвідчує належну оплату наданих відповідачем послуг.

Вартість продукції, яка утримується в оплату послуг, визначається на основі ринкових цін, які склалися на момент зарахування продукції в рахунок оплати.

Згідно п. 5.3 договору, він вступив в дію з моменту підписання його сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

На підставі умов договору замовник (позивач) передав, а виконавець (відповідач) прийняв на зберігання в період вересень - листопад 2008 року: 654314 кг. (залікова вага) насіння соняшника; 149654 кг. (залікова вага) зерна кукурудзи.

14.04.2009р. відповідач виставив позивачу рахунок №1404-1 на оплату послуг за договором на суму 38927,21 грн. (в т.ч. ПДВ -6487,87 грн.) по очищенню та сушці соняшника та кукурудзи.

Листом від 23.10.2009 № 2310-1 позивач повідомив відповідача про зміну вартості послуг зберігання по договору від 02.09.2008, який направлений Позивачу разом з повідомленням про необхідність доведення базових показників партії соняшнику до 7% вологи та до 2 % сміття.

Згідно п. 3.4. Договору виконавець залишає за собою право змінювати тарифи за надані послуги у разі зміни цін на енергоносії, матеріальні ти інші ресурси. У такому ризі Виконавець попереджає Замовника про зміни у підвищенні вартості послуг, надає документально підтверджене обгрунтування змін у витратах.

Пунктами 2.1.2., 2.1.3. Договору визначено обов'язок Позивача своєчасно розрахуватись за надані послуги та після закінчення строку зберігання продукції забрати її у Відповідача.

За надані позивачем послуги відповідач в передбаченому Договором порядку не розрахувався, у зв'язку з чим Позивач скористався правом на утримання продукції до проведення розрахунку за надані послуги, що передбачено умовами Договору.

30.03.2010 відповідачем на адресу позивача направлено акт виконаних робіт № 1 до якого включені всі послуги, надані відповідачу на підставі договору від 02.09.2008 року в період з 08.11.2008 по 30.03.2010.

Згідно вказаного акту Відповідачем виставлено для оплати Позивачу рахунок № 3003/1 на суму 194 656,49 грн.

У позовній заяві позивач зазначає, протягом 2011-2012 років на адресу відповідача направлялись акти виконаних робіт рахунки на оплату послуг наданих згідно Договору, а саме: спільний рахунок та акт виконаних робіт 1001-2 від 10.01.2011, ОСОБА_2 виконаних робіт та рахунок на оплату послуг № 0704-1 від 07.04.2011, ОСОБА_2 виконаних робіт та рахунок на оплату послуг № 0106-1 від 01.06.2011, ОСОБА_2 виконаних робіт та рахунок на оплату послуг № 0109-1 від 01.09.2011, ОСОБА_2 виконаних робіт та рахунок на оплату послуг № 1512-2 від 15.12.2011, ОСОБА_2 виконаних робіт та рахунок на оплату -послуг № 1003-1 від 10.03.2012, ОСОБА_2 виконаних робіт та рахунок на оплату послуг № 1405-1 від 14.05.2012, ОСОБА_2 виконаних робіт та рахунок на оплату послуг № 1407-1 від 14.07.2012, ОСОБА_2 виконаних робіт та рахунок на оплату послуг № 0110-1 від 01.10.2012, ОСОБА_2 виконаних робіт та рахунок на оплату послуг № 1502-1 від 15.02.2013, ОСОБА_2 виконаних робіт та рахунок на оплату послуг №1903-1 від 19.03.2012. Акт виконаних робіт та рахунок на оплату послуг № 0602-1 від 06.02.2013.

Заборгованість відповідача перед позивачем по Договору на послуги по зберіганню зерна від 02.09.2008 підтверджується ОСОБА_2 звірки взаємних розрахунків від 01.03.2011, який підписано Директором та бухгалтером відповідача, у зв'язку з чим обставини наявності заборгованості по вказаному Договору визнаються посадовими особами ПП «ВКП «Каро».

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 08.06.2010 року у справі № 6/229/09 встановлено, що згідно складської накладної № 2 станом на 14.04.2009 року на зберіганні у відповідача залишилося 309,311 тон насіння соняшнику та 149,654 тон кукурудзи. Цією ж постановою та постановою Вищого Господарського Суду України від 25.11.10 у справі №6/229/09 також було встановлено, що відповідач на законних підставах притримав сільгосппродукцію, що належить позивачу, як це передбачено ст.594 ЦК України, до повного з ним розрахунку за надані послуги.

Непогашеною залишалась заборгованість (з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог) у сумі 913449 грн. 27 коп. у тому числі: 113177 грн. 01 коп. три проценти річних; 725561 грн. 17 коп. інфляції в сумі.

Відповідач зобов'язання по сплаті основного боргу за надані послуги по договору від 02.09.2008 р. не виконав, тому ФГ Оазисзвернулося до господарського суду з позовом про стягнення з ПП ВКП Каро 113177 грн. 01 коп. три проценти річних; 725561 грн. 17 коп. інфляції в сумі.

В обґрунтування позову ФГ Оазиспосилається на ст.ст. 11, 509, 610, 625, 631, 936, 938 Цивільного кодексу України, ст. ст. 174, 193 Господарського кодексу України, постанову Одеського апеляційного господарського суду від 08.06.2010 року та постанову Вищого господарського суд України у справі № 6/229/09, постанову Вищого господарського суду України від 14.04.2015 р. у справі №915/49/14.

Відповідач, як вже вище вказано, проти позову заперечує з наступного:

- укладеним Договором не встановлено строки зберігання продукції;

- позивачем не надано в обґрунтування позову доказів направлення відповідачу повідомлено про зміну вартості послуг зберігання по договору від 02.09.2008 р.;

- позивачем пропущено строк позовної давності в межах якого позивач міг звернутися до суду, та вважати заперечення заявою про застосування строків позовної давності.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, господарський суд дійшов до висновку про задоволення позову частково на підставі нижче наведеного.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна з сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 34 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обстави-ни, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються, зокрема, такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів, поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в справі.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обовязковим для виконання сторонами. Зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК та інших актів законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 526,525 ЦК України).

У відповідності до з ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до умов договору замовник (позивач) передав, а виконавець (відповідач) прийняв на зберігання в період вересень - листопад 2008 року: 654314 кг. (залікова вага) насіння соняшника; 149654 кг. (залікова вага) зерна кукурудзи.

Відповідно до ст. 11 ЦК України та ст. 174 ГК України договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов'язків (господарських зобов'язань).

Згідно з приписами ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язання є правовідношенням, у якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші), чи утриматися від виконання певних дій, а інша сторона має право вимагати виконання такого обов'язку.

Згідно ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно з ч. 1 ст. 938 ЦК України зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

За приписами ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Частиною 4 ст. 631 ЦК України передбачено, що закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або зиконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Право відповідача на притримання сільгосппродукції встановлено господарським судом у справі №6/229/09, а тому цей факт згідно статті 35 Господарського процесуального кодексу України слід вважати встановленим.

Разом з тим, постановою Вищого Господарського Суду України від 22.01.15 у справі № 915/49/14, рішення господарського суду Миколаївської області від 27.10.2014 та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 22.01.2015 у справі №915/49/14 залишеного без змін, встановлено, що притримання продукції більше ніж 5 років є безпідставним, внаслідок чого вартість послуг по зберіганню - 913449,27грн. фактично зрівнялась з вартістю переданої на зберігання продукції. На час отримання вимоги про повернення переданої на зберігання продукції - 10.09.2009 року, відповідач мав право притримати лише частину належної позивачу продукції на суму 38927,21 грн., а не всю продукцію вартістю більше мільйона гривень.

Отже, виходячи з вищенаведеного суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме задоволенню підлягає вартість наданих послуг у сумі 38 927 грн. 21 коп. Виходячи з вищенаведеного, судом перераховано розрахунок 3 % річних та інфляційних збитків станом на 23.11.2015 р. (з 10.09.2009 р.), а саме, які складають 3 % річних 7637 грн. 20 коп., інфляційні збитки 43355 грн. 38 коп. та, які підлягають задоволенню.

Стосовно застосування строку позовної давності, то суд не вбачає підстав для застосування вказаних строків, оскільки між сторонами тривали розгляди справ за спірні період, грошові кошти та майно.

Відповідно до ст. 49 ГПК судові витрати розподілено пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст.ст. 22,32-34,44,82,84,85 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного підприємства виробничо-комерційне підприємство Каро (вул. Кооперативна, 21, смт. Врадіївка, Миколаївська область, 56301, ) на користь Фермерського господарства Оазис (вул. Степова, 1а, с. Іванівка, Первомайський район, Миколаївська область, 55272, ) основний борг - 38 927 (тридцять вісім тисяч девятсот двадцять сім) грн. 21 коп., 3 % річних 7637 (сім тисяч шістсот тридцять сім )грн. 20 коп., інфляційні збитки 43355(сорок три тисячі триста пятдесят пять) грн. 38 коп., а також судовий збір в сумі 1348(тисяча триста сорок вісім) грн. 80 коп.

3. В іншій частині позовних вимог -відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Оформлене відповідно до статті 84 ГПК України, рішення підписано 16.05.2016 року.

Суддя С.М.Коваль