ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.05.2016 Справа № 904/246/16

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Паруснікова Ю.Б. (доповідач);

суддів: Верхогляд Т.А., Пархоменко Н.В.

при секретарі судового засідання: Саланжій Т.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 директор, наказ №3-ОК від 13.02.2015;

ОСОБА_2, представник за довіреністю б/н від 19.05.2016;

від відповідача: ОСОБА_3, представник за довіреністю № 855-О від 07.03.2014;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного малого підприємства «Торгівельно-виробнича фірма «Каба» на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 24.03.2016 по справі № 904/246/16 (суддя Євстигнеєва Н.М.)

за позовом Приватного малого підприємства «Торгівельно-виробнича фірма «Каба», м. Краматорськ Донецької області

до відповідача ОСОБА_4 акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», м. Дніпропетровськ

про зняття арешту, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 24.03.2016 в задоволенні позовних вимог відмовлено, а судові витрати віднесено на позивача.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване відсутністю у справі доказів накладення банком арешту на поточний рахунок позивача.

Крім того, місцевий господарський суд дійшов до висновку, що позивачем обрано не належний спосіб захисту порушеного права.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду позивач звернувся до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на помилковість і невідповідність фактичним обставинам справи висновку суду про відсутність у справі доказів в підтвердження факту накладення банком арешту на поточний рахунок позивача.

Обираючи належний спосіб захисту, позивач керуючись ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України намагався відновити становище, яке існувало до накладення арешту на поточний рахунок, шляхом його зняття.

Крім того, на думку апелянта, правильність обраного позивачем способу захисту підтверджено самим відповідачем, який маючи безпосередній доступ до поточного рахунку позивача, наклав на нього арешт, що підтверджується довідкою банку (а. с. 17).

З урахуванням зазначеного вище, апелянт просить колегію суддів скасувати оскаржуване рішення по даній справі та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 28.04.2016 апеляційну скаргу прийнято до провадження і призначено до розгляду в судовому засіданні на 19.05.2016.

19.05.2016 у відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечив проти її задоволення у повному обсязі та вважає необхідним залишити її без задоволення, а рішення місцевого господарського суду без змін.

19.05.2016 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини.

Судова колегія в межах вимог, передбачених ст. 101 ГПК України, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставинам справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення слід залишити без змін, з огляду на наступне.

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи 20.09.2002 між відповідачем - ОСОБА_4 акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» (банком) та позивачем - Приватним малим підприємством «Торгівельно-виробнича фірма «Каба» (клієнтом) укладено договір на здійснення розрахунково-касового обслуговування № 274251 (далі - договір), відповідно до п. 1.1. якого банк відкриває клієнту поточний рахунок (поточні рахунки) у національній та іноземній валюті (в тому числі картковий) та/або здійснює його (їх) розрахунково-касове обслуговування відповідно до діючих нормативних актів Національного банку України (НБУ).

Згідно п. 2 договору, банк взяв на себе зобовязання:

2.1.1. Відкрити клієнту на підставі його письмової заяви, після надання ним всіх необхідних документів, поточний рахунок.

2.1.2. Надавати клієнту послуги з розрахунково-касового обслуговування, які повязані із переказом коштів на рахунок клієнта, видачею грошей у готівковій формі, а також здійснювати інші операції згідно з Додатком №1 протягом операційного дня банку.

2.1.4. У разі потреби, за вимогою клієнта, надавати можливість здійснення платежів зі своїх рахунків у банку, а також отримання інших послуг за допомогою програмного продукту «Клієнт-Банк» або його Інтернет-версії.

На підставі підписаного 20.09.2002 клієнтом договору на здійснення розрахунково-касового обслуговування та заяви про відкриття поточного рахунку і картки із зразками підписів та печатки, позивачу відкрито поточний рахунок № 1001 (а. с. 33-34).

Згідно п. 3 договору клієнт має право:

3.1.1. Самостійно розпоряджатися коштами на своєму рахунку, за винятком випадків, передбачених чинним законодавством. Для здійснення розрахунків клієнтом обираються наступні платіжні інструменти: платіжне доручення, платіжна вимога-доручення, платіжна вимога, розрахунковий чек, акредитив, вексель, банківська платіжна картка.

3.1.2. Вимагати своєчасного і повного здійснення розрахунків та інших обумовлених цим договором послуг.

Банк має право використовувати кошти клієнта, які зберігаються на рахунку, гарантуючи їх наявність і проведення операцій відповідно до нормативних актів НБУ (п. 3.2.1. договору).

Цей договір укладений на невизначений строк, набуває чинності з дня його підписання обома сторонами. Договір може бути розірваний за згодою сторін у випадку закриття всіх відкритих за ним рахунків або у випадках, передбачених законодавством або цим договором. При закритті карткового рахунку (за ініціативою клієнта або банку) Клієнт не пізніше 21-го дня від дня письмового повідомлення про намір закрити картковий рахунок повинен погасити всі види заборгованості перед банком, а також повернути в банк всі КПК. Банк закриває картковий рахунок не пізніше 45-ти днів від дня повернення в банк всіх КПК (п. п. 7.1., 7.2. договору).

Причиною виникнення спору є, як вважає позивач, накладення банком арешту на поточний рахунок Приватного малого підприємства «Торгівельно-виробнича фірма «Каба» № 1001, відкритий у Краматорській філії ПАТ КБ «Приватбанк», проти чого заперечує відповідач.

Цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків є, зокрема, договори та інші правочини, юридичні факти (ч. 1, ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Цивільний обовязок - це вимога до субєкта цивільного права діяти (або не вчиняти дії), забезпечена можливістю правового примусу до належної поведінки. Цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (ч.1 ст. 14 Цивільного кодексу України).

Для зберігання грошових коштів і здійснення всіх видів банківських операцій банки відкривають рахунки юридичним особам, зареєстрованим в установленому чинним законодавством України порядку особам на умовах, зазначених у договорі між установою банку та володільцем рахунка.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківські рахунки визначаються як рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобовязання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів.

Відповідно до ст. 51 зазначеного Закону банківські рахунки для фізичних та юридичних осіб відкриваються у гривнях та іноземній валюті. Метою договору банківського рахунку є належне виконання банком доручення клієнта щодо здійснення розрахунків з контрагентами.

За доводами позивача розрахунково-касові операції проводилися підприємством з дати укладення договору на здійснення розрахунково-касового обслуговування № 274251, ніяких порушень порядку проведення розрахункових операцій позивач не здійснював, боргів по оплаті послуг перед банком або будь-якими третіми особами не мав, однак з 15 червня 2015 року відповідач наклав арешт на поточний рахунок № 1001, відкритий у Краматорській філії ПАТ КБ «ПриватБанк», припинив всі розрахунково-касові операції за цим рахунком, чим позбавив позивача права користування власними грошовими коштами.

На підтвердження вказаних обставин позивач надав копію довідки банку № 150810/792 від 10.08.2015 (а. с. 17), в якій зазначено, що з 15.06.2015 на рахунок № 1001 накладено арешт. Довідка підписана головним бухгалтером банку ОСОБА_5

Відповідач видачу цієї довідки та підписання її головним бухгалтером ОСОБА_5 у судових засіданнях заперечував та зазначив, що довідки, які видаються клієнтам, формуються та зберігаються в електронному вигляді в програмному комплексі банку, однак в електронному комплексі банку така довідка відсутня.

Згідно ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобовязується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд

Відповідно до ст. 1068 ЦК України банк зобовязаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Статтею 1074 ЦК України передбачено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

За приписами ст. 21.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» ініціювання переказу проводиться шляхом, зокрема, подання ініціатором до банку, в якому відкрито його рахунок, розрахункового документа.

Розрахунковим є документ на переказ коштів, що використовується для ініціювання переказу з рахунку платника на рахунок отримувача (п. 1.35 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»).

Одним із видів розрахункових документів є платіжне доручення, що містить доручення платника банку або іншій установі - члену платіжної системи, що його обслуговує, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача (ст. 1.30, ст. 22.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»).

Розрахункові документи, за винятком платіжної вимоги - доручення, мають подаватися ініціатором до банку, що його обслуговує. При використанні розрахункового документа ініціювання переказу вважається завершеним з моменту прийняття банком платника розрахункового документа на виконання (ст. ст. 22.3, 22.4 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»).

Банки виконують розрахункові документи відповідно до черговості їх надходження та виключно в межах залишку коштів на рахунках платників, крім випадків надання платнику обслуговуючим його банком кредиту (ст. 22.9 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»).

Переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі (ст. 30.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»).

Отже, обовязок банку щодо перерахування грошової суми на розрахунковий рахунок виникає після подання клієнтом банку відповідного розрахункового документу.

Розрахункові операції банків спрямовані на забезпечення взаємних розрахунків між учасниками господарських відносин, а також інших розрахунків у фінансовій сфері. Установи банків забезпечують розрахунки відповідно до законодавства та вимог клієнта, на умовах договору на розрахункове обслуговування (ст. 341 Господарського кодексу України).

Згідно виданої ПАТ КБ «Приватбанк» довідки від 06.08.2015 № 08.7.0.0.0/062, станом на 05.08.2015 залишок грошових коштів на рахунку позивача № 1001 складає 23621,52 грн. (а. с. 18).

07.08.2015 ПАТ КБ «ПриватБанк» видало довідку № 08.7.0.0.0/072, згідно якої станом на 06.08.2015 залишок грошових коштів на рахунку № 1525 складає 62000,00 грн. (а. с. 19).

У звязку з неможливістю сформувати платіжне доручення в системі Приват 24 (у представленому списку рахунків відсутній основний поточний рахунок 1001) позивач 19.02.2016 звернувся до директора Краматорської філії ПАТ КБ «ПриватБанк» з листом № 7, разом з яким направив платіжне доручення № 5 від 18.02.2016 на суму 273,6 грн. для його обробки банком на паперовому носії (а. с. 49-50).

В матеріалах справи наявні листи відповідача (банку) від 18.01.2016 за вих. № 20.1.0.0.0/7-20151231/3680 та від 23.01.2016 № 20.1.0.0.0/7-20150618/2795 (а. с. 75-78), в яких відповідач з посиланням на ст. 64 «Про банки і банківську діяльність», частини 1, 2 ст. 9 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» просив позивача підтвердити походження грошових коштів, які надійшли на поточний рахунок позивача № 1001 в період з 01.01.2015 по 15.06.2015. При цьому доказів направлення цих листів на адресу позивача відповідачем не надано.

Станом на час розгляду справи платіжне доручення № 5 від 18.02.2016 на суму 273,60 грн. відповідачем не виконане. Доказів виконання вказаного платіжного доручення відповідач судам не надав.

При цьому колегія суддів погоджується з висновком до якого прийшов місцевий господарський суд, що виконання платіжного доручення № 5 від 18.02.2016 на суму 273,60 грн. не є предметом дослідження у даній справі, оскільки позивачем не заявлена вимога про спонукання до його виконання.

Положеннями статті 33 ГПК України встановлено обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Отже, предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обовязки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Відповідно до вимог ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як зазначалося вище, відповідач заперечує видачу довідки № 150810/792 від 10.08.2015, яка свідчить про накладення арешту на рахунок 1001, а також підписання її головним бухгалтером ОСОБА_5, з огляду на відсутність її в електронному комплексі банку.

Інших доказів, які б свідчили про накладення банком арешту на поточний рахунок позивача, матеріали справи не містять.

Згідно ч. 1 ст. 59 Закону України «Про банки і банківську діяльність» арешт на кошти та інші цінності юридичних або фізичних осіб, що знаходяться в банку, здійснюється виключно за постановою державного виконавця чи рішенням суду про стягнення коштів або про накладення арешту в порядку, встановленому законом. Зняття арешту з майна та коштів здійснюється за постановою державного виконавця або за рішенням суду.

Частиною 2 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон № 606-ХІV) передбачено, що державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим законом.

Відповідно до частин 1, 2 статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунках в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів.

Положеннями ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» визначено порядок накладення арешту та вилучення майна боржника. Зокрема, арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем, зокрема, шляхом винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках в банках.

Системний аналіз статей 52, 57 Закону України «Про виконавче провадження» дає підстави стверджувати, що накладення арешту на банківський рахунок є складовим елементом процесу виконавчого провадження, який застосовується органами Державної виконавчої служби України для збереження та звернення стягнення на грошові кошти боржника за рішенням суду.

На думку колегії суддів, наявна в матеріалах справи довідка банку про арешт рахунку позивача, дійсно не може свідчити про накладення арешту на рахунок, з огляду на відсутність повноважень у банку на вчинення вказаних дій повязаних з накладенням арешту на банківський рахунок.

Визначальним при вирішенні даного спору колегія суддів вважає, що з урахуванням того факту, що правовідносини сторін щодо обслуговування рахунку позивача виникли на підставі укладеного між ними договору на здійснення розрахунково-касового обслуговування, у тому числі на умовах вищезазначених п. п. 2.1.2., 2.1.3., тому, у разі невиконання банком умов договору, позивач вправі звернутися з відповідною вимогою до суду саме у звязку з невиконанням банком умов договору.

З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу і задоволенню не підлягають з огляду на вищевикладене.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 101, 103, 105 ГПК України, Дніпропетровський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Київське обласне дорожнє управління» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на рішення господарського суду Дніпропетровської області 09.03.2016 по справі № 904/41/16 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 09.03.2016 по справі № 904/41/16 залишити без змін.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови підписано 24.05.2016.

Головуючий Ю.Б. Парусніков

Судді Т.А. Верхогляд

ОСОБА_6