ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" травня 2016 р. Справа № 920/198/16

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Білецька А.М., суддя Барбашова С.В. , суддя Істоміна О.А.

при секретарі Кохан Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, за довіреністю №14-182 від 15.07.2014

відповідача - ОСОБА_2, за довіреністю №30/6 від 29.01.2016

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ПАТ Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ (вх. №1180 С/3) на рішення господарського суду Сумської області від 24.03.16 у справі № 920/198/16

за позовом ПАТ Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ

до ПАТ по газопостачанню та газифікації "Сумигаз", м. Суми

про стягнення 2950309 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до господарського суду з позовною заявою про стягнення з відповідача 1 968 949,10 грн. пені, 143 731,50 грн. - 3% річних, 837 628,14 грн. інфляційних втрат за неналежне виконання відповідачем укладеного між сторонами 04.01.2013 договору № 03/100/13-Б на купівлю-продаж природного газу.

Рішенням господарського суду Сумської області від 24.03.2016 у справі № 920/198/16 (суддя Резніченко О.Ю.) в задоволенні позову відмовлено.

Позивач з рішенням господарського суду Сумської області від 24.03.2016 у справі № 920/198/16 не погодився, звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким вимоги Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтобаз України задовольнити у повному обсязі. Судові витрати позивач просить покласти на відповідача.

В обґрунтування викладених вимог позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне зясування обставин справи. При цьому позивач зазначає, що прострочення грошового зобовязання відповідача за договором не повязане з моментом реального підписання відповідного акту, оскільки вважає, що несвоєчасне оформлення (направлення, отримання) актів приймання-передачі природного газу не є простроченням кредитора в розумінні ст.ст. 612, 613 ЦК України, та не є відкладальною умовою для відповідача в частині виконання обовязку щодо оплати до 20 числа місяця наступного за місяцем поставки газу за договором.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому з наведеними позивачем доводами не погоджується, вважає їх безпідставними, посилаючись на те, що у звязку з невиконанням позивачем свого обовязку за договором щодо повернення підписаних актів приймання-передачі природного газу, відсутні підстави вимагати стягнення пені, інфляційних та 3% річних за несвоєчасне виконання зобовязань здійснення відповідачем остаточного розрахунку за фактично переданий газ до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, оскільки такий розрахунок здійснюється на підставі підписаного сторонами акту приймання-передачі газу, якого позивач не повернув відповідачеві. Відповідач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскаржуване рішення без змін.

Перевіривши повноту встановлення судом обставин справи та докази по справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку та доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101 ГПК України, заслухавши пояснення уповноважених представників сторін, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи, 04.01.2013 між сторонами було укладено договір купівлі-продажу природного газу № 03/100/13-Б (надалі договір). Крім того, до Договору укладався ряд додаткових угод №№ 1-15.

Відповідно до п. 1.1 та п. 1.2 договору позивач зобовязався передати відповідачу природний газ, а відповідач зобовязався прийняти і оплатити газ на умовах, визначених Договором.

Згідно до п. 2.1 договору позивач передає відповідачу з 01.01.2013 по 30.06.2015 газ в обсязі, передбаченому договором та додатковими угодами.

Звертаючись до господарського суду, позивач зазначив про те, що відповідно до актів приймання-передачі природного газу з січня 2013 року по червень 2015 року включно позивач передав, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 246632926,32 грн., проте відповідач розрахувався за поставлений природний газ з порушенням строків, встановлених п. 6.1 договору.

Зазначені обставини стали підставою звернення позивача до господарського суду з позовом про стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 143 731,50 грн., інфляційних в розмірі 837 628,14 грн. відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), а також пені в розмірі 1 968 949,10 грн., відповідно до п.п. 7.1-7.2 договору та ст.ст. 230-232 Господарського кодексу України (надалі ГК України).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції встановив, що згідно п. 3.4 договору не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, відповідач зобовязується надати позивачу підписані та скріплені печаткою відповідача два примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використання газу, його фактична ціна та вартість. Позивач не пізніше 8-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, зобовязаний повернути відповідачу один примірник оригіналу акта, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Підписані акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами. Відповідно до п. 6.1 Договору (з урахуванням додаткової угоди) сторони передбачили, що у разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ, здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі газу за розрахунковий місяць.

Судом першої інстанції також встановлено, що відповідач направив позивачу супровідні листи та акти з січня 2013 року по червень 2015 року включно, які були отримані позивачем. Однак, останній в свою чергу не довів належними доказами своєчасність підписання та повернення актів приймання-передачі відповідачу, що призвело до неможливості здійснення ним остаточного розрахунку за поставлений газ, як того вимагають умови договору. Таким чином, суд першої інстанції вважав, що невиконання відповідачем грошового зобов'язання у строки, встановлені договором, мало місце через прострочення кредитора - позивача, оскільки останнім не вчинено дій, визначених договором не повернуто в передбачені договором строки підписані та скріплені печатками акти приймання-передачі, чим не виконано зобовязання, встановлені договором. Відтак суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог ПАТ Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про стягнення з ПАТ по газопостачанню та газифікації "Сумигаз" 3% річних, інфляційних та пені.

З даними висновками повністю погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, оскільки вони відповідають обставинам справи та наявним матеріалами, що є у справі, їм дана правильна та повна правова оцінка.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування відповідно до приписів статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Предметом даного господарського спору є матеріально-правова вимога про стягнення з відповідача 3% річних, інфляційних та пені, які нараховані за прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання за договором № 03/100/13-Б від 04.01.2013 щодо своєчасного розрахунку за поставлений позивачем природний газ з січня 2013 року по червень 2015 року включно.

Відповідно до статей 610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Договір, згідно статті 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Так, укладеним між сторонами договором сторони визначили умови та порядок передачі газу (розділ 3 договору) та порядок та умови проведення розрахунків (розділ 6 договору).

Відповідно до п. 3.3 договору приймання-передача газу, переданого позивачем відповідачу у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

Згідно до п. 3.4 договору не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, відповідач зобовязується надати позивачу підписані та скріплені печаткою відповідача два примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використання газу, його фактична ціна та вартість. Позивач не пізніше 8-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, зобовязаний повернути відповідачу один примірник оригіналу акта, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Підписані акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Відповідно до п. 6.1 договору (з урахуванням додаткової угоди) сторони передбачили, що у разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ, здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі газу за розрахунковий місяць.

Отже, виходячи з аналізу умов договору, слід дійти висновку про те, що дані пункти договору є взаємопов'язаними, оскільки своєчасне підписання уповноваженим представником позивача, скріплення печаткою акта приймання-передачі та його своєчасне повернення відповідачу дає змогу останньому здійснити своєчасний та остаточний розрахунок за поставлений газ.

В даному випадку, сторони самостійно і вільно встановили не лише умови проведення розрахунку, а й порядок та умови передачі газу, тобто засвідчення факту, який є підставою для розрахунку - підписання акту приймання-передачі, який фіксує факт здійснення певної господарської операції і підтверджує факт виконання сторонами своїх цивільно-правових i господарсько-правових зобов'язань (ч. 8 ст. 193 ГК України i статті 527 та 545 ЦК України).

Згідно до ч.3 ст. 538 Цивільного кодексу України у разі невиконання однією із сторін у зобов'язанні свого обов'язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов'язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

Отже, за умовам договору обовязком відповідача було надати підписані та скріплені печаткою акти приймання-передачі природного газу, а обовязок позивача полягав у поверненні підписаних зі своєї сторони актів наданих відповідачем або надання письмової відмови від підписання акту.

У відповідності до ч. 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до частини 4 статті 612 Цивільного Кодексу України прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Згідно до частини 2 статті 613 Цивільного Кодексу України, якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Таким чином, аналіз змісту наведених пунктів дає підстави дійти висновку, що сторони узгодили такий порядок проведення розрахунків, відповідно до якого відповідач не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, має надати позивачу належно оформлений акт приймання-передачі, а позивач не пізніше 8-го числа повинен повернути відповідачу один примірник оригіналу акта приймання передачі.

Лише за умови повернення акту, відповідач (до 20-го числа) мав здійснити остаточний розрахунок за фактично переданий газ.

Відтак, з огляду на те, що продавець не пізніше 8-го числа зобов'язується повернути покупцеві примірник оригіналу акта, який є підставою для остаточного розрахунку між сторонами, а остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу для проведення остаточних розрахунків покупцю надається 12 днів від дати отримання оригіналу акту.

Колегія суддів звертає увагу на те, що наявність або відсутність актів приймання-передачі природного газу не звільняє відповідача від обовязку сплатити вартість фактично поставленого газу. При цьому, судом встановлено, що на момент звернення позивача з даним позовом до господарського суду, у відповідача відсутня заборгованість перед позивачем за даним договором.

Разом з цим, з врахуванням вимог ст. ст. 610, 611, 625 Цивільного кодексу України, для визначення періоду нарахування штрафних санкцій необхідним є встановлення моменту порушення зобов'язання відповідачем. Пункт 6.1 договору пов'язує момент виникнення зобов'язання оплати з фактом підписання акту приймання-передачі. Тому, з врахуванням вимог ст. 33 ГПК України, позивач повинен надати докази, які б підтверджували момент виникнення у відповідача зобов'язання платити, так як саме він вимагає стягнення штрафних санкцій.

Аналогічна позиція викладена Вищим господарським судом України в постанові від 13.12.2012 у справі № 5011-69/7138-2012.

Виходячи з умов п.3.4, п. 6.1 договору, слід дійти висновку про те, що прострочення виконання зобов'язання починається з наступного дня після повернення відповідачу підписаних актів приймання-передачі природного газу, оскільки такий розрахунок позивач мав здійснити на підставі актів приймання-передачі.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідач направив позивачу супровідні листи та акти з січня 2013 року по червень 2015 року включно, які були отримані позивачем. Вищезазначений факт підтверджується наявними в матеріалах справи копіями листів про надання актів приймання-передачі природного газу позивачу, фіскальними чеками, рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, курєрськими повідомленнями та описами вкладень до них (а.с. 123 -181).

Разом з цим, позивачем ані до суду першої інстанції, ані до апеляційного господарського суду не надано доказів, що підтверджують факт своєчасного повернення відповідачу актів приймання-передачі природного газу за договором, як того вимагають умови договору.

За таких обставин, колегія суддів вважає обґрунтованими наведені відповідачем доводи про те, що невиконання ним грошового зобов'язання у строки, встановлені договором, мало місце через прострочення кредитора - позивача, оскільки останнім не вчинено дій, визначених договором не повернуто в передбачені договором строки підписані та скріплені печатками акти приймання-передачі, чим не виконано зобовязання, встановлені договором.

Отже господарським судом встановлено факт порушенням позивачем умов договору щодо строків повернення актів, які, в свою чергу, є безумовною підставою для здійснення відповідачем остаточних розрахунків, оскільки такий порядок встановлено договором, умови якого в силу закону є обовязковими для сторін.

Тому позивачем не доведено факту порушення грошового зобов'язання у вигляді його прострочення відповідачем. Враховуючи вищезазначене, відсутні підстави для стягнення нарахованої суми інфляційних втрат та 3% річних.

Стосовно вимоги позивача про стягнення пені, то така вимога також є неправомірною та такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Так, правові наслідки порушення зобовязання боржником йдеться в ч. 1 ст. 611, ч. 2-4 ст. 612, ч. 1,2 ст. 220 ГК України, які передбачають відповідальність боржника.

Статтею 611 ЦК України та ст. 230 ГК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом - сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 7.1 та п. 7.2 договору за невиконання або неналежне виконання договірних зобов'язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених чинним законодавством України, а також цим договором. У разі невиконання покупцем умов пункту 6.1. цього договору, він у безспірному порядку зобов'язується сплатити позивачу, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу.

Однак, відповідно до п. 1 ст. 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Тому для наявності правових підстав стягнення пені встановленню судом підлягає факт наявності вини відповідача у порушенні зобовязання.

Судом встановлено, а позивачем не спростовано той факт, що відповідачем вчинено всі дії, передбачені договором для належного виконання зобовязання направлено позивачу акти приймання-передачі для підписання та повернення відповідачу. ОСОБА_1, саме позивач порушив умови договору щодо порядку та строків повернення актів, а тому колегія суддів не вбачає наявності вини відповідача у порушенні строків здійснення оплати поставленого позивачем природного газу.

До того ж, оскільки позивачем не виконано зобов'язань з повернення актів, і таких доказів до суду не надано, тому вказана обставина унеможливлює визначення фактичного періоду прострочення відповідачем зобов'язань за договором, що є необхідною умовою для здійснення розрахунку інфляційних, 3% річних та пені.

Відтак колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необґрунтованість заявлених позовних вимог та відсутність правових підстав для їх задоволення. Разом з цим, факти, викладені в апеляційній скарзі позивачем і його посилання на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, не знайшли свого підтвердження.

Приймаючи до уваги вищезазначене, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що обставини справи були всебічно і повно досліджені господарським судом, а тому рішення господарського суду Сумської області від 24.03.16 у справі № 920/198/16 відповідає чинному законодавству та фактичним обставинам справи, а доводи відповідача, з яких подана апеляційна скарга про скасування рішення, не можуть бути підставою для його зміни чи скасування.

На підставі викладеного та керуючись 32-34, 43, 99, 101, п. 1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ПАТ Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ залишити без задоволення.

Рішення господарського суду рішення господарського суду Сумської області від 24.03.16 у справі № 920/198/16 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Білецька А.М.

Суддя Барбашова С.В.

Суддя Істоміна О.А.