РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.05.2016Справа №910/4449/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Левел-Україна", м. Київ

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Континент-Торг", м. Київ

про стягнення заборгованості в розмірі 10 184,90 грн. (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог)

Суддя Комарова О.С.

Представники сторін:

від позивача Марян С.В. (представник за довіреністю)

від відповідача не з'явились

В судовому засіданні 17 травня 2016 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Левел-Україна", 14.03.2016 року звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою б/н б/д до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю "Континент-Торг", про стягнення заборгованості в розмірі 10 802,51 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, як покупець, не виконав належним чином взяті на себе зобов'язання за договором поставки № Л-15 від 01.04.2013 року, зокрема, у визначені відповідним договором строки в повному обсязі не оплатив позивачу, як постачальнику, суму поставленого товару, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем за вказаним правочином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.03.2016 року порушено провадження у справі № 910/4449/16 та призначено розгляд справи на 05.04.2016 року.

Через відділ діловодства суду 30.03.2016 року від позивача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи, яке було долучене судом до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.04.2016 року розгляд справи відкладено на 19.04.2016 року.

Через відділ діловодства суду 12.04.2016 року від відповідача надійшло клопотання № 1 від 11.04.2016 року, в якому відповідач просить суд відкласти розгляд справи та зобов'язати позивача надати відповідачу копію позовної заяви з додатками, яке було долучено судом до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.04.2016 року судом, за клопотанням представника позивача, у відповідності до положень ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, продовжено строк вирішення спору на 15 (п'ятнадцять) днів, а також за клопотанням представника відповідача розгляд справи відкладено на 17.05.2016 року.

Через відділ діловодства суду 16.05.2016 року від представника позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог, яка долучена судом до матеріалів справи.

Частина 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України визначає права, які належать лише позивачу. Так, відповідно до зазначеної норми права, позивач вправі до прийняття рішення по справі зменшити розмір позовних вимог.

Як вбачається зі змісту п. 3.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 26.12.2011, № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", під зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, - з обов'язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення.

Заява про зменшення позовних вимог подана з дотриманням вимог ст. 22 Господарського процесуального кодексу України з достатнім обсягом повноважень для вчинення відповідної процесуальної дії, тому приймається судом до розгляду.

При цьому судом не встановлено, що вищезазначені дії позивача суперечать законодавству або порушують права та охоронювані законом інтереси інших осіб, а тому суд прийняв до розгляду клопотання позивача про зменшення позовних вимог.

Отже, оскільки зменшення позовних вимог, викладене позивачем у відповідній заяві, прийнятій господарським судом, то новою ціною позову, виходячи з якої розглядається спір є 10 184,90 грн., з них: 7823,18 грн. - основного боргу, 1942,72 - пені, 153,68 грн. - 3% річних та 265,32 грн. - інфляційних нарахувань.

В судовому засіданні 17.05.2016 року представник позивача позовні вимоги, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, підтримав та дав пояснення по суті спору.

Представник відповідача в судове засідання 17.05.2016 року не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, правами передбаченими ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, не скористався.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосування засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що застосовуючи відповідно до ч.1ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

У відповідності до п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд,

ВСТАНОВИВ:

01 квітня 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Левел-Україна" (надалі - позивач, постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Континент-Торг" (надалі - відповідач, покупець) було укладено договір поставки № Л-15 (надалі - договір поставки), в редакції протоколу розбіжностей по особливим умовам від 01.04.2013 року, відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов'язується поставити і передати у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти і оплатити на умовах DDP (згідно з Правилами ІНКОТЕРМС в редакції 2010 року) за адресами згідно з додатком №2 до даного договору продукцію торговельних марок «Party House» (надалі - товар), згідно із замовленням покупця та товаро-супровідною документацією, які складають невід'ємну частину цього договору.

Відповідно до п. 4.1. договору поставки, постачальник зобов'язаний поставляти товар за цінами, погодженими сторонами у специфікації, яка є діючою на момент замовлення товару покупцем (додаток №1 до договору), з врахуванням знижок, в усі магазини мережі «Континент», незалежно від об'єму замовленого товару. Ціна товару, з округленням до цілих копійок, що зазначається при кожній поставці у видаткових накладних, не повинна відрізнятися від цін, узгоджених в специфікації з урахуванням знижок, відповідно до умов даного договору. Специфікація надається як у письмовому вигляді, так і в електронному вигляді у форматі Excel.

За умовами п. 4.2. договору поставки, ціна договору складається з вартості поставленого та прийнятого покупцем товару згідно відповідних накладних за даним договором.

Пунктом 4.3. договору поставки, оплата за товар здійснюється протягом 60 календарних днів від дати поставки/дати реалізації товару покупцям магазину. Обов'язковою умовою для оплати товару, поставленого за договором, є наявність у покупця належним чином оформлених відповідної накладної, податкової накладної та інших документів, передбачених розділом 2.1. договору, а також відповідність цін в накладній діючій специфікації.

Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє протягом одного календарного року (п. 8.1. договору поставки).

Позивач зазначає, що на виконання умов договору поставки № Л-15 від 01.04.2013 року поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму - 49 808,34 грн., що підтверджується видатковими накладними №№ 82 від 19.02.2014 року на суму 2162,40 грн., 79 від 19.02.2014 року на суму 1984,20 грн., 78 від 19.02.2014 року на суму 652,20 грн., 141 від 11.03.2014 року на суму 544,80 грн., 252 від 28.04.2014 року на суму 745,50 грн., 251 від 28.04.2014 року на суму 1717,32 грн., 198 від 04.04.2014 року на суму 676,80 грн., 197 від 04.04.2014 року на суму 618,00 грн., 196 від 04.04.2014 року на суму 784,80 грн., № 293 від 22.05.2014 року на суму 1628,40 грн., 291 від 22.05.2014 року на суму 717,60 грн., 289 від 22.05.2014 року на суму 528,00 грн., 327 від 10.06.2014 року на суму 999,00 грн., 326 від 10.06.2014 року на суму 743,40 грн., 413 від 31.07.2014 року на суму 2862,24 грн., 405 від 29.07.2014 року на суму 1301,04 грн., 385 від 15.07.2014 року на суму 1038,60 грн., 471 від 28.08.2014 року на суму 1806,00 грн., 466 від 27.08.2014 року на суму 729,60 грн., 442 від 13.08.2014 року на суму 2066,76 грн., 441 від 13.08.2014 року на суму 2239,80 грн., 439 від 13.08.2014 року на суму 1620,90 грн., 420 від 05.08.2014 року на суму 1584,84 грн., 585 від 16.10.2014 року на суму 3813,30 грн., 583 від 16.10.2014 року на суму 2607,60 грн., 582 від 16.10.2014 року на суму 2478,60 грн., 667 від 03.12.2014 року на суму 3996,84 грн., 74 від 18.02.2015 року на суму 2474,40 грн., 179 від 24.04.2015 року на суму 4685,40 грн. (копії містяться в матеріалах справи), при цьому, позивач вказує, що станом на 01.01.2014 року у відповідача існувала заборгованість перед позивачем за поставлений товар на суму 18 553,44 грн., а також відповідач частково оплатив і частково повернув поставлений товар на загальну суму 60 538,60 грн., а відтак, відповідач має заборгованість за договором в розмірі 7823,18 грн. (49 808,34 грн. + 18 553,44 грн. - 60 538,60 грн. = 7823,18 грн.).

Проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог) є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

Пунктом 1 ст. 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Нормами ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін, як встановлено нормами ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України.

Приписами ч. 1 ст. 665 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) сплатити за нього певну грошову суму.

Нормами ст. 691 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами ч. 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Як вже було встановлено судом, 01.04.2013 року між позивачем та відповідачем було укладено договір поставки № Л-15, в редакції протоколу розбіжностей по особливим умовам від 01.04.2013 року, відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов'язується поставити і передати у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти і оплатити на умовах DDP (згідно з Правилами ІНКОТЕРМС в редакції 2010 року) за адресами згідно з додатком №2 до даного договору продукцію торговельних марок «Party House» (надалі - товар), згідно із замовленням покупця та товаро-супровідною документацією, які складають невід'ємну частину цього договору.

Матеріалами справи підтверджено, що на виконання умов договору позивач поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму- 49 808,34 грн., що підтверджується видатковими накладними №№ 82 від 19.02.2014 року на суму 2162,40 грн., 79 від 19.02.2014 року на суму 1984,20 грн., 78 від 19.02.2014 року на суму 652,20 грн., 141 від 11.03.2014 року на суму 544,80 грн., 252 від 28.04.2014 року на суму 745,50 грн., 251 від 28.04.2014 року на суму 1717,32 грн., 198 від 04.04.2014 року на суму 676,80 грн., 197 від 04.04.2014 року на суму 618,00 грн., 196 від 04.04.2014 року на суму 784,80 грн., № 293 від 22.05.2014 року на суму 1628,40 грн., 291 від 22.05.2014 року на суму 717,60 грн., 289 від 22.05.2014 року на суму 528,00 грн., 327 від 10.06.2014 року на суму 999,00 грн., 326 від 10.06.2014 року на суму 743,40 грн., 413 від 31.07.2014 року на суму 2862,24 грн., 405 від 29.07.2014 року на суму 1301,04 грн., 385 від 15.07.2014 року на суму 1038,60 грн., 471 від 28.08.2014 року на суму 1806,00 грн., 466 від 27.08.2014 року на суму 729,60 грн., 442 від 13.08.2014 року на суму 2066,76 грн., 441 від 13.08.2014 року на суму 2239,80 грн., 439 від 13.08.2014 року на суму 1620,90 грн., 420 від 05.08.2014 року на суму 1584,84 грн., 585 від 16.10.2014 року на суму 3813,30 грн., 583 від 16.10.2014 року на суму 2607,60 грн., 582 від 16.10.2014 року на суму 2478,60 грн., 667 від 03.12.2014 року на суму 3996,84 грн., 74 від 18.02.2015 року на суму 2474,40 грн., 179 від 24.04.2015 року на суму 4685,40 грн. (копії містяться в матеріалах справи).

За приписами ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

У відповідності до п. 1 Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-06/928/2012 від 17.07.2012 р., підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, ст. 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Факт отримання товару відповідачем і видаткові накладні, надані позивачем на підтвердження своїх вимог, є самостійними підставами для виникнення обов'язку у відповідача здійснити розрахунки за отриманий товар (п. 1 Оглядового листа Вищого господарського суду України №01-06/767/2013 від 29.04.2013 р.).

Оскільки спірні видаткові накладні мають найменування юридичних осіб, а також підписи осіб, які передають та отримують товар, перелік товару, його вартість, посилання на договір, штамп позивача та інші реквізити, вони відповідають вимогам закону та є первинним документом, який фіксує факт здійснення господарської операції.

Як стверджує позивач, взяті на себе зобов'язання за договором відповідач належним чином не виконав, в передбаченому договором порядку та строк не здійснив в повному обсязі оплату поставленого йому товару, в результаті чого станом на 01.01.2014 року у відповідача існувала заборгованість перед позивачем за поставлений товар на суму 18 553,44 грн., а також відповідач частково оплатив і частково повернув поставлений товар на загальну суму 60 538,60 грн., у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 7823,18 грн. (49 808,34 грн. + 18 553,44 грн. - 60 538,60 грн. = 7823,18 грн.).

Факт заборгованості відповідача перед позивачем в розмірі 7823,18 грн. також підтверджується підписаним обома сторонами без заперечень Актом звіряння взаємних розрахунків за період з 01.01.2014 року по 01.01.2016 року, відповідно до якого заборгованість відповідача перед позивачем становить 7823,18 грн.

Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України та положень договору, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором поставки в розмірі 7823,18 грн.

При зверненні до суду, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, позивач також просив стягнути з відповідача на його користь пеню в розмірі 1942,72 грн., 3% річних в розмірі 153,68 грн. та інфляційних нарахувань в розмірі 265,32 грн.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

З положень п.1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до положень ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

За приписами ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Нормами ст. 3 Закону визначено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього

Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, розмір пені, що обчислюється від суми простроченого платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У відповідності до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

В п. 5.12. договору поставки, в редакції протоколу розбіжностей по особливим умовам від 01.04.2013 року передбачено, що за прострочення платежу за поставлений товар, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у період порушення, від суми невиконаного грошового зобов'язання, за кожен день прострочення платежу.

Пунктом 1.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд дійшов висновку, що він виконаний невірно, оскільки позивачем при його розрахунку не враховано приписи ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, тому сума пені, яка підлягає стягненню з відповідача в межах заявленого позивачем періоду становить 1923,86 грн., у відповідності до розрахунку наведеного нижче:

Сума боргу (грн.)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір облікової ставки НБУСума пені за період прострочення
7823,1816.07.2015 - 27.08.20154330.0000 %552,98
7823,1828.08.2015 - 24.09.20152827.0000 %324,07
7823,1825.09.2015 - 29.10.20153522.0000 %330,07
7823,1830.10.2015 - 17.12.20154922.0000 %462,10
7823,1818.12.2015 - 13.01.20162722.0000 %254,63
182 1923,86

Таким чином, загальна сума пені, яка підлягає стягненню з відповідача становить 1923,86 грн., в іншій частині позовних вимог щодо стягнення пені в сумі 18,86 грн. позивачу належить відмовити.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Дії відповідача, які полягають в порушенні зобов'язання щодо повної та своєчасної оплати вартості поставленого товару, є порушенням умов договору, що є підставою для захисту майнових прав та інтересів позивача відповідно до норм статті 625 Цивільного кодексу України.

У відповідності з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.97 № 62-97р; цього листа вміщено в газеті "Бизнес" від 29.09.97 N 39, а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство" і "Ліга".

Зокрема, рекомендації Верховного Суду України, викладені в листі № 62-97р від 03.04.1997 року щодо порядку нарахування індексів інфляції при розгляді судових справ передбачають, що сума, яка внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад, травня, індексується за період з розрахунком травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

Положеннями пунктів 3.1 та 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17 грудня 2013 року № 14 визначено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

За умовами пункту 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17 грудня 2013 року № 14, сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) також не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши надані позивачем розрахунки 3% річних та інфляційних нарахувань, суд встановив, що позивач здійснив нарахування 3% річних та інфляційних нарахувань у відповідності до умов договору та вимог чинного законодавства України, а тому суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних сумі 153,68 грн. та 265,32 грн. інфляційних нарахувань є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю за розрахунками позивача.

У відповідності зі ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як встановлено судом, відповідач не скористався наданими йому ст. 22 Господарського процесуального кодексу України правами, не з'явився у судові засідання, про дату і місце проведення яких був повідомлений належним чином, доказів на спростування доводів позивача, або доказів, які б свідчили про відсутність у нього обов'язку щодо оплати товару, суду не надав.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи все вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог підлягають частковому задоволенню про стягнення 10 166,04 грн., з них: основного боргу - 7823,18 грн. (сім тисяч вісімсот двадцять три гривні 18 копійок), пені - 1923,86 грн. (одна тисяча дев'ятсот двадцять три гривні 86 копійок), 3% річних - 153,68 грн. (сто п'ятдесят три гривні 68 копійок) та інфляційних нарахувань - 265,32 грн. (двісті шістдесят п'ять гривень 32 копійки).

Судові витрати позивача по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених вимог в сумі 1375,45 грн. відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 4-3, 33, 34, 43, 49, ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Континент-Торг" (; адреса: 03146, м. Київ, вул. Якуба Коласа, 15) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Левел-Україна" (; адреса: 04205, м. Київ, вул. Маршала Тимошенка, 29 Б, літера А) грошові кошти: основного боргу - 7823,18 грн. (сім тисяч вісімсот двадцять три гривні 18 копійок), пені - 1923,86 грн. (одна тисяча дев'ятсот двадцять три гривні 86 копійок), 3% річних - 153,68 грн. (сто п'ятдесят три гривні 68 копійок) та інфляційних нарахувань - 265,32 грн. (двісті шістдесят п'ять гривень 32 копійки) та судовий збір - 1375,45 грн. (одна тисяча триста сімдесят п'ять гривень 45 копійок). Видати наказ.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Копію рішення надіслати відповідачу у справі 910/4449/16.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку та в строки, передбачені нормами ст.ст. 91, 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 19.05.2016 року.

Суддя О.С. Комарова