ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

10.05.2016 Справа №905/705/16

Господарський суд Донецької області у складі судді Кротінової О.В.,

при секретарі судового засідання Хадієвій М.Ф.,

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ, ,

до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Водотеплокомунікація», м.Вугледар Донецької області, ,

про стягнення 229 233,54 грн., -

за участю уповноважених представників:

від позивача: ОСОБА_1 за довіреністю;

від відповідача: не зявився,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ, звернулось до господарського суду Донецької області з позовною заявою №14/2-111в від 08.02.2016р. до Товариства з обмеженою відповідальністю «Водотеплокомунікація», м.Вугледар Донецької області, про стягнення 229 233,54 грн., у тому числі пені у розмірі 46 724,87 грн., суми на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, що складає 169 639,62 грн. та трьох відсотків річних у розмірі 12 869,05 грн.

З дотриманням приписів ст.2-1 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу суду, для розгляду справи №905/705/16 визначено суддю Кротінову О.В.

Ухвалою суду від 22.02.2016р. даний позов прийнято до розгляду та порушено провадження у справі №905/705/16.

У подальшому розгляд справи відкладався у відповідності до приписів ст.77 Господарського процесуального кодексу України.

Обґрунтуванням вимог визначено укладання договору купівлі-продажу природного газу №2589/14КП(Р)-6 від 26.11.2014р. між позивачем та відповідачем, неналежне виконання останнім своїх зобов'язань з оплати вартості поставленого природного газу, внаслідок чого виникли підстави для нарахування пені, 3% річних та інфляційних витрат за зобовязаннями січня квітня, жовтня 2014р.

На підтвердження викладених обставин позивачем надано розрахунок заявлених позовних вимог, у копіях: договір купівлі-продажу природного газу №2589/14КП(Р)-6 від 26.11.2014р.; акти приймання-передачі природного газу №б/н від 30.11.2014р.; правоустановчі документи, а також витяги сальдо та операцій по підприємству відповідача з 01.01.2014р. по 30.11.2015р.

Нормативно свої вимоги позивач обґрунтовує посиланням на ст.ст.526, 611, 625 Цивільного кодексу України, ст.ст.22, 193, 231 Господарського кодексу України, ст.ст.1, 2, 12, 15, 54 Господарського процесуального кодексу України.

15.03.2016р. позивачем надано через канцелярію господарського суду Донецької області супровідний лист б/н від 15.03.2016р., до якого додано копії банківських виписок.

31.03.2016р. позивачем через канцелярію суду подано клопотання б/н від 31.03.2016р., до якого додано у копіях: акт звірки розрахунків за період з 01.01.2014р. по 29.02.2016р., супровідний лист б/н від 25.03.2016р. разом із фіскальним чеком №5976 від 25.03.2016р. та описом вкладення у цінний лист, датований 25.03.2016р.

14.04.2016р. від відповідача надійшов відзив на позовну заяву №162 від 11.04.2016р., за змістом якого останній просить відмовити в задоволенні позову НАК «Нафтогаз України», з огляду на повне погашення заборгованості перед останнім на момент подання позову; відсутність прямої вини товариства у виникненні заборгованості перед позивачем, так як підприємство постачало теплову енергію згідно затверджених тарифів, які є нижчими від рівня рентабельності підприємства, що призводить до його збитковості; вказує на значну заборгованість держави з компенсації збиткового тарифу, проведення антитерористичної операції на території знаходження його підприємства, що негативно впливає на платоспроможність споживачів та тягне за собою недоотримання доходів підприємством від наданих ним послуг; зауважує на особливому виді діяльності підприємства; зазначив про відкриття поточних рахунків із спеціальним режимом використання для перерахування коштів на рахунки НАК «Нафтогаз України», відсутність майна у підприємства, на яке можна звернути стягнення, вилучення грошових коштів з рахунків підприємства державною виконавчою службою, відсутність у відповідача фактичної можливості своєчасно та в повному обсязі сплатити заборгованість. Разом з цим, відповідач просить врахувати приписи Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на території проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств-виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси» та вимоги ст.233 Господарського кодексу України.

До відзиву додано довідку №159 від 11.04.2016р., а також у копіях: рішення виконавчого комітету Вугледарської міської ради №3 від 09.01.2014р, акт звіряння розрахунків №б/н від 18.01.2016р., постанова про розшук майна боржника ВП №48744549 від 10.11.2015р., постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП №48744549 від 10.11.2015р. та постанова про арешт коштів боржника ВП №48744549 від 18.12.2016р.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 19.04.2016р. продовжено строк розгляду спору по справі №905/705/16 на 15 днів по 10.05.2016р. в порядку ст.69 Господарського процесуального кодексу України, за наявності відповідного клопотання позивача.

10.05.2016р. позивачем представлено суду клопотання №б/н від 10.05.2016р. з актом звірки розрахунків за період з 01.01.2014р. по 29.02.2016р.

Документи долучено до матеріалів справи.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі, проти доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву заперечив.

Представник відповідача у судове засідання не зявився.

Як зазначено в п.3.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.11р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» неявка у судове засідання однієї із сторін, належним чином повідомленої про час та місце цього засідання, не перешкоджає такому переходові до розгляду позовних вимог, якщо у господарського суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, передбачені ч.1 ст.77 ГПК України. При цьому, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Так, враховуючи обєктивні обставини складної ситуації у державі, суть спору, загальну тривалість розгляду справи, а також належне забезпечення з боку суду можливості позивача та відповідача для реалізації своїх процесуальних прав, в тому числі шляхом направлення поштою (іншим належним засобом звязку) відповідних доказів до суду, з огляду на таке суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та існуючою можливість розглянути спір за наявними в справі матеріалами, у цьому судовому засіданні.

Дослідив матеріали справи та оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку, щодо такого.

За приписами статей 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України, правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом та на засадах змагальності.

Відповідно до вимог статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Судовими доказами за визначенням статей 32-38 Господарського процесуального кодексу України слід вважати документи, які можуть підтвердити або спростувати обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права і обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені актами цивільного законодавства , але за аналогією породжують цивільні права і обовязки.

Згідно із ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

26.11.2014р. між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Водотеплокомунікація» (Покупець) укладено договір купівлі-продажу природного газу №2589/14КП(Р)-6, згідно з яким Продавець зобовязався передати у власність Покупцю у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а Покупець зобовязався прийняти та оплатити цей природний газ, на умовах цього договору (п.1.1 договору).

Відповідно до п.1.2 договору, газ, що продається за договором, використовується Покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається підприємствами, організаціями та іншими субєктами господарювання (крім бюджетних організацій та установ).

За визначеннями п.2.1 договору, Продавець передає Покупцеві у листопаді 2014р. газ в обсязі 109,042 тис.куб.м., використаний Покупцем у період січень-квітень 2014р., жовтень 2014р., в тому числі по місяцях (тис.куб.м.): січень 45,491, лютий 40,404, березень 14,591, квітень 5,922, травень 0, червень 0, липень 0, серпень 0, вересень 0, жовтень 2,634, листопад 0, грудень 0.

Відповідно до п.3.2 договору, приймання-передача газу, переданого Продавцем Покупцеві, оформлюється актом приймання-передачі газу.

За умовою п.3.3 договору, акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Пунктом 5.1 договору визначено, що ціна (граничний рівень ціни) на газ і тарифи на його транспортування установлюються уповноваженим державною владою України органом.

За змістом п.5.2 договору з 1 січня 2014р. до сплати ціна за 1000 куб.м. природного газу 3462,26грн., крім того ПДВ - 20% - 692,45 грн., всього з ПДВ 4154,71 грн.; з 1 квітня 2014р. до сплати ціна за 1000 куб.м. природного газу 4387,40грн., крім того ПДВ - 20% - 877,48 грн., всього з ПДВ 5264,88 грн.; з 1 вересня до сплати ціна за 1000 куб.м. природного газу 5338,18грн., крім того ПДВ - 20% - 1067,64 грн., всього з ПДВ 6405,82грн.

Згідно з п.6.1 договору, оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця передачі газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

У п.6.3 договору, сторони обумовили необхідність зазначення у платіжних дорученнях Покупцем номеру договору, дату його підписання та призначення платежу без зазначення періоду, за який здійснюється оплата. За наявності заборгованості у Покупця за цим договором Продавець має право зарахувати кошти, що надійшли від Покупця, як погашення заборгованості за газ, поставлений в минулі періоди по цьому договору, в порядку календарної черговості виникнення заборгованості.

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками Сторін, та скріплення їх підписів печатками Сторін, поширює дію на відносини, що фактично склалися між Сторонами з 1 січня 2014 року і діє в частині реалізації газу до 30 листопада 2014 року, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення. (п.11.1 договору).

Отже, як вбачається з матеріалів справи, у період, за який виник спір, сторони перебували у договірних відносинах.

Матеріали справи містять акти приймання-передачі природного газу від 30.11.2014р. за період січень-квітень, жовтень 2014р., що підписані сторонами та скріплені печатками підприємств.

Згідно даних актів обсяги спожитого відповідачем природного газу наступні:

у січні 2014р. 45,491 тис.м.куб. на суму 189002,00 грн.;

у лютому 2014р. 40,404 тис.м.куб. на суму 167866,99 грн.;

у березні 2014р. 14,591 тис.м.куб. на суму 60621,40 грн.;

у квітні 2014р. 5,922 тис.м.куб. на суму 31178,61 грн.;

у жовтні 2014р. 2,634 тис.м.куб. на суму 16872,93 грн.

Таким чином, позивачем поставлено, а відповідачем отримано природний газ за період січень-квітень, жовтень 2014р. у загальному обсязі 109,042 тис.куб.м. на суму 465541,93 грн.

Доказів наявності заперечень щодо кількості поставленого природного газу, а також порядку поставки та інших зауважень суду не представлено, з матеріалів справи не вбачається.

З огляду на приписи ст.629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.525, 615 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Із зазначеною нормою кореспондується й частина 1 статті 193 Господарського кодексу України, відповідно до якої суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Разом з тим, ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України встановлює, що якщо в зобовязанні встановлений строк (дата) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (дату).

Зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 Цивільного кодексу України).

Предметом розгляду у даній справі є стягнення нарахованих пені, інфляційних витрат та 3% річних за несвоєчасне виконання відповідачем грошових зобовязань з оплати вартості поставленого позивачем газу протягом січня-квітня, жовтня 2014р.

Як було зазначено вище, п.6.1 договору визначено, що остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Разом з цим, договір купівлі-продажу природного газу №2589/14КП(Р)-6 від 26.11.2014р. набув чинності у дату його укладення за наступних підстав.

Пунктом 11 вказаного правочину визначено набрання ним чинності з дати підписання сторонами та скріплення їх підписів печатками.

Приймаючи до уваги фактичні обставини справи, датою підписання сторонами означеного договору та скріплення їх підписів печатками визначено 26.11.2014р.

Одночасно, слід зазначити. Згідно зі ст.638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнено згоди з усіх істотних умов. Істотними є ті умови договору, що визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою однією зі сторін повинно бути досягнено згоди.

Як свідчать підписи сторін на договорі купівлі-продажу природного газу №2589/14КП(Р)-6 від 26.11.2014р., сторони погодили істотні умови для такого виду договорів без зауважень, розбіжностей та інших додаткових умов.

Таким чином, договір купівлі-продажу природного газу №2589/14КП(Р)-6 від 26.11.2014р., набув чинності, є існуючим у часі та просторі, та є таким, що породжує права та обовязки для сторін з 26.11.2014р.

Окрім того, слід зауважити на такому. Виходячи з положень ч.3 ст.631 Цивільного кодексу України та ч.7 ст.180 Господарського кодексу України, сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення; строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобовязання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобовязання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Як обумовлено у п.11 договору, останній поширює дію на відносини, що фактично склалися між Сторонами з 1 січня 2014 року і діє в частині реалізації газу до 30 листопада 2014 року, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

При цьому, як свідчать матеріали справи, споживання природного газу у січні 2014р. на суму 189002,00 грн., у лютому 2014р. на суму 167866,99 грн., березні 2014р. на суму 60621,40 грн., у квітні 2014р. на суму 31178,61 грн., у жовтні 2014р. на суму 16872,93 грн. зафіксовано у актах приймання-передачі природного газу №б/н від 30.11.2014р.

Отже, виходячи з обставин справи, суд дійшов висновку, що постачання газу за період січень-квітень, жовтень 2014р. фактично визначено остаточно у цьому розмірі лише 30.11.2014р., про що свідчать наведені відповідні акти.

За визначеннями п.3.4 договору, акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами, у них містяться дані про фактичні обсяги використаного газу, його фактичну ціну та вартість.

Таким чином слідує, що у такій спосіб сторони обумовили підставу для остаточного розрахунку. Тобто, складання акту приймання-передачі природного газу, із відображенням усіх перелічених даних, має юридичним наслідком визначення певного розміру зобовязання покупця, у спірному випадку в частині обсягу спожитого газу та його вартості, ґрунтуючись на умовах укладеного договору.

Дослідивши у сукупності наведене положення договору разом із п.п.2.1.1, 2.1.2, 3.3 означеного правочину та фактичними обставинами справи, слідує, що сторонами обовязок зі сплати вартості спожитого природного газу у січні-квітні, жовтні 2014р. визначено остаточно та встановлено порядок його виконання лише за станом на кінець листопада 2014р.

Відтак, акти приймання-передачі природного газу №б/н від 30.11.2014р. є підставою для остаточного розрахунку між сторонами у сумі визначеній у них та обумовлюють обовязок відповідача щодо сплати безпосередньо такої вартості природного газу, з огляду на встановлення його поставки саме в наведеному у них обсязі, з моменту їх оформлення.

За таких обставин, суд не вбачає правомірним застосування п.6.1 договору у прямому його значенні щодо визначення згідно нього моменту виникнення права вимоги зі сплати суми за зобовязанням січня-квітня, жовтня 2014р., а також як підставу для визначення початку періоду прострочення в цій частині.

Суд дійшов висновку, що застосування цього положення правочину, у наведеній частині, можливе як звичай ділового обороту у сфері договірних відносин, що склались між сторонами, з метою усунення прогалин, які виникли в процесі правового регулювання взаємовідносин сторін, а саме у частині строків оплати поставленого природного газу в означених вище сумах.

Так, п.6.1 договору встановлено правило поведінки щодо порядку та умов проведення розрахунків, що є усталеним у певній сфері відносин.

Зважаючи на дане, суд дійшов висновку про наявність обовязку відповідача з оплати вартості спожитого природного газу, обсяги якого відображено в актах приймання-передачі №б/н від 30.11.2014р. - здійснити розрахунок за ними за зобовязаннями січня-квітня, жовтня 2014р. не пізніше 14.12.2014р., що є поточним строком до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу (в означеному випадку - складання актів).

Відповідач розрахувався за спірними зобовязаннями у повному обсязі, але, в супереч статей 525 та 526 Цивільного кодексу України, які передбачають, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, з порушенням строків.

Доказів, що спростовують дане суду не представлено, з матеріалів справи не вбачається.

Прострочення відповідачем грошового зобовязання на підставі статті 625 Цивільного кодексу України тягне за собою обовязок сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних з простроченої суми за весь час несвоєчасного виконання обовязку щодо сплати відповідних сум, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За розрахунком позивача загальна сума інфляційних витрат становить 169639,62грн. (у межах провадження по даній справі за зобовязанням січня 2014р. на суму 189002,00 грн. за період лютий 2014р. грудень 2014р., на суму 146535,73 грн. за період січень 2015р., на суму 93539,96 грн. за період лютий 2015р.; за зобовязанням лютого 2014р. на суму 167866,99 грн. за період березень 2014р. лютий 2015р., на суму 86503,30 грн. за період березень 2015р.; за зобовязанням березня 2014р. на суму 60621,40 грн. за період квітень 2014р. березень 2015р.; за зобовязанням квітня 2014р. на суму 31178,61 грн. за період травень 2014р. березень 2015р. та за зобовязанням жовтня 2014р. на суму 16872,93 грн. за період листопад 2014р. березень 2015р., на суму 9632,36 грн. за період квітень 2015р.).

Дослідивши розрахунок проведений позивачем та базу нарахування, вбачається, що останнім невірно визначено початок періоду для нарахування інфляційних витрат за зобовязаннями січня квітня, жовтня 2014р.

За приписами ч.2 п.3.1 п.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» №14 від 17.12.2013р. (зі змінами та доповненнями) інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Тобто, з викладеного слідує, базою для нарахування є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями та яка є існуючою на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, за який розраховуються інфляційні є прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція, дефляція.

Таким чином, застосований позивачем в означеній частині розрахунок інфляційних витрат суперечить вищевикладеним приписам постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» №14 від 17.12.2013р. (зі змінами та доповненнями), і тому є не вірним та не може бути прийнятий для нарахування цих вимог.

Здійснив перерахунок інфляційних витрат, з урахуванням встановленого вище, за допомогою програми «Калькулятор підрахунку заборгованості та штрафних санкцій ЛІГА:ЗАКОН», з урахуванням встановленого вище, у межах визначеного позивачем періоду, з урахуванням здійснених оплат, на дійсну суму боргу, що існувала у наведений період прострочення, суд дійшов висновку про їх розмір в загальній сумі 33 661,90 грн.

Одночасно позивачем заявлено до стягнення 3% річних 12869,05 грн. (нарахування здійснено за зобовязаннями січня-квітня, жовтня 2014р., першим днем прострочення визначено 15-е число місяця, наступного за місяцем поставки та у межах періоду згідно розрахунку, з урахуванням здійснених часткових оплат).

Перевіривши розрахунок позовних вимог в частині нарахування 3% річних, з урахуванням встановленого вище, за допомогою програми «Калькулятор підрахунку заборгованості та штрафних санкцій ЛІГА:ЗАКОН», за зобовязаннями січня-квітня, жовтня 2014р., з урахуванням встановленого вище, виходячи з того, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється нарахування, суд дійшов висновку про дійсний розмір цих вимог в сумі 2523,84 грн.

З огляду на наведене, виходячи з системного аналізу наведених норм та обставин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог щодо стягнення інфляційних витрат та 3% річних у сумі встановленій судом, 3% річних у розмірі 2523,84 грн., інфляційні витрати - 33 661,90 грн.

Пунктом 7.2 договору купівлі-продажу природного газу сторони обумовили, що у разі невиконання Покупцем умов п.6.1 цього договору, він у безспірному порядку зобовязується сплатити Продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

За розрахунком позивача загальна сума пені за прострочення основного зобовязання становить 46724,87 грн. (нарахування здійснено за зобовязаннями січня-квітня, жовтня 2014р., першим днем прострочення визначено 15-е число місяця, наступного за місяцем поставки та у межах періоду згідно розрахунку, з урахуванням здійснених часткових оплат, з дотриманням приписів п.6 ст.232 Господарського кодексу України).

Згідно Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п.6 ст.232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

За змістом п.1 ст.230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Разом з цим, факт прострочення у визначений позивачем період за зобов'язаннями січня-квітня 2014р. судом не встановлено, за вищевикладених обставин, а відтак у задоволенні позовних вимог у цій частині суд відмовляє.

Перевіривши розрахунок позовних вимог в частині нарахування пені за зобов'язанням жовтня 2014р., з урахуванням встановленого вище, за допомогою програми «Калькулятор підрахунку заборгованості та штрафних санкцій ЛІГА:ЗАКОН», виходячи з того, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється нарахування, суд дійшов висновку про дійсний розмір цих вимог в сумі 2 271,32 грн.

Одночасно відповідач у відзиві №162 від 11.04.2016р. з позовними вимогами не погоджується, при вирішенні справи просить врахувати приписи ч.2 ст.2 Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на території проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств-виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси», відповідно до яких встановлено мораторій на стягнення пені та інших штрафних санкцій.

Законом України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств-виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси» №85-VІІІ від 13.01.2015р. встановлено мораторій на час, визначений у статті 1 цього Закону (до 31.12.2015р.), на нарахування та стягнення пені та інших штрафних санкцій енергопостачальними компаніями у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси підприємствами - виконавцями/виробниками житлово-комунальних послуг, що надають такі послуги у районі проведення антитерористичної операції (ст.2 Закону).

Метою цього Закону є встановлення додаткових гарантій щодо захисту житлових та майнових прав громадян, які проживають на територіях, де проводиться антитерористична операція, та громадян, які тимчасово переселені в інші населені пункти України з територій, на яких проводиться антитерористична операція (ст.1 Закону).

Сферою застосування даного нормативного акту є субєктний та обєктний склад, географічне (територіальне) його розповсюдження.

Частиною 2 ст.2 Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств-виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси» №85-VІІІ від 13.01.2015р. встановлено мораторій на нарахування штрафних санкцій енергопостачальними компаніями у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси підприємствами виконавцями/виробниками житлово-комунальних послуг, що надають такі послуги у районі проведення антитерористичної операції.

За визначеннями Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; виконавець - суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; виробник - суб'єкт господарювання, який виробляє або створює житлово-комунальні послуги.

Разом з тим, у розумінні ст.275 Господарського кодексу України енергопостачальним підприємством (енергопостачальником) є субєкт господарювання, що відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (енергію) споживачеві за договором.

Енергопостачальниками, за визначеннями термінів, приведених у Законі України «Про електроенергетику», є учасники оптового ринку електричної енергії України, які купують електричну енергію на цьому ринку з метою її продажу та/або постачання споживачам або з метою її експорту та/або імпорту.

Таке тлумачення знаходить своє відображення у наказі Міністерства енергетики та вугільної промисловості України «Про затвердження Порядку здійснення заходів щодо часткового або повного припинення різниці перетоків електричної енергії у точках її обліку» №440 від 10.07.2015р.

За визначеннями Закону України «Про елекротенергетику» енергія - електрична чи теплова енергія, що виробляється на об'єктах електроенергетики і є товарною продукцією, призначеною для купівлі-продажу.

Постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики «Про затвердження Правил користування електричною енергією» до електричної енергії (активна) віднесено енергоносій, який виступає на ринку як товар, що відрізняється від інших товарів особливими споживчими якостями та фізико-технічними характеристиками (одночасність виробництва та споживання, неможливість складування, повернення, переадресування), які визначають необхідність регулювання та регламентації використання цього товару, до електричної енергії (реактивна) - технологічно шкідливу циркуляцію електричної енергії між джерелами електропостачання та приймачами змінного електричного струму, викликана електромагнітною незбалансованістю електроустановок.

Теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об'єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу (Закон України «Про теплопостачання»).

За загальним визначенням, ЕНЕРГІЯ (рос. энергия; англ. energy) загальна міра різних процесів і видів взаємодії, яка дозволяє вимірювати всілякі фізичні форми руху та взаємодії. Розрізняють різні види енергії: механічну, гравітаційну, ядерну, електричну і т. д., хоча це розрізнення дещо умовне. Енергія вимірюється: в системі СГС в ергах, в системі МКС і СІ у джоулях, у технічній системі у кілограм-сила-метрах; уживається також позасистемна одиниця електронвольт (Фізичний тлумачний словник. ОСОБА_2, ОСОБА_3).

У відповідності до п.6 діючої редакції статуту Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1002 від 05.12.2015р., предметом діяльності компанії є: 1) видобування нафти і природного газу, газу (метану) вугільних родовищ; 2) постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ; 3) постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за нерегульованим тарифом; 4) постачання нафти, скрапленого газу та газового конденсату; 5) створення та експлуатація транзитних міждержавних систем транспортування нафти, нафтопродуктів і природного газу; 6) концентрація фінансових ресурсів для реалізації інвестиційних проектів, налагодження ефективної взаємодії між юридичними особами, акціонером (засновником, учасником) яких є Компанія; 7) розроблення єдиної технічної та економічної стратегії розвитку Компанії, юридичних осіб, акціонером (засновником, учасником) яких є Компанія; 8) проведення єдиної технічної політики, у тому числі з питань охорони праці, промислової та пожежної безпеки, запобігання виникненню надзвичайних ситуацій, організація та координація науково-дослідних і проектно-конструкторських робіт з питань діяльності Компанії, робіт, пов'язаних з виробництвом і застосуванням нової техніки, розробленням і впровадженням передових технологій у сфері видобування, зберігання, транспортування, переробки та розподілу нафти і природного газу; 9) здійснення контролю за діяльністю юридичних осіб, акціонером (засновником, учасником) яких є Компанія, дотриманням вимог нормативно-правових актів з питань протидії актам тероризму, організації та стану охорони об'єктів, збереження товарно-матеріальних цінностей, економічної та інформаційної безпеки, охорони праці, промислової та пожежної безпеки, екологічної безпеки, запобігання виникненню надзвичайних ситуацій, вимог технологічних регламентів, правил безпеки тощо, а також ефективністю використання закріпленого за ними майна;10) забезпечення реалізації інвестиційних проектів у нафтогазовому комплексі; 11) регулювання інвестиційної політики юридичних осіб, акціонером (засновником, учасником) яких є Компанія; 12) організація та виконання геологорозвідувальних робіт, пов'язаних з пошуком нафти і газу та виявленням геотермального потенціалу, експлуатація нафтових, газових і газоконденсатних родовищ; 13) участь у реалізації міжнародних проектів у нафтогазовому комплексі; 14) комплексне освоєння ресурсів нафти, газу і газового конденсату із застосуванням передових методів розвідки і розробки родовищ та нових технологічних процесів переробки і вилучення цінних компонентів, що містяться в них; 15) розвиток, експлуатація і ремонт лінійної частини та об'єктів магістральних нафтопроводів, магістральних газопроводів, підземних сховищ газу, конденсатопроводів та розподільних газопроводів; 16) проектування та проведення експертизи проектів розробки родовищ, буріння свердловин, будівництва, реконструкції і технічного переоснащення юридичних осіб, акціонером (засновником, учасником) яких є Компанія; 17) виконання функцій з організації робіт із стандартизації в нафтогазовому комплексі; 18) створення власної мережі автозаправних станцій та автомобільних газонаповнювальних компресорних станцій; 19) здійснення газифікації для забезпечення споживачів, зокрема побутових споживачів, газом; 20) розроблення і впровадження прогресивних технологій видобування та переробки нафти, газу і газового конденсату; 21) розроблення та здійснення заходів з охорони навколишнього природного середовища і раціонального використання природних ресурсів, впровадження енергоефективних заходів і технологій, зокрема під час розвідки, видобування, переробки та транспортування нафти, газу і газового конденсату; 22) провадження торговельної діяльності, зокрема комісійної, торговельно-посередницької та торговельно-закупівельної; 23) провадження видавничої діяльності, надання поліграфічних послуг; 24) здійснення проектування, будівництва, ремонту та експлуатації об'єктів трубопровідного транспорту нафтогазового комплексу; 25) забезпечення підвищення рівня надійності, ефективності та безпеки функціонування об'єктів нафтогазового комплексу; 26) розроблення довгострокових прогнозів і проектів державних цільових та галузевих науково-технічних, економічних, енергоефективних екологічних програм розвитку нафтогазового комплексу та програм впровадження альтернативних джерел енергії, формування соціальної інфраструктури; 27) виконання робіт та надання послуг згідно з енергосервісними договорами.

Слід зазначити, що природний газ - корисна копалина, яка являє собою суміш вуглеводнів та невуглеводневих компонентів, перебуває у газоподібному стані за стандартних умов (тиск 760 мм рт. ст. і температура 20° C) і є товарною продукцією (Закон України «Про нафту і газ»), газ (метан) вугільних родовищ - газова суміш, яка супроводжує вугільні пласти та вміщуючі породи (Закон України «Про газ (метан) вугільних родовищ»), нафта - корисна копалина, що являє собою суміш вуглеводнів та розчинених в них компонентів, які перебувають у рідкому стані за стандартних умов (тиску 760 мм ртутного стовпа і температури 20° C), і є товарною продукцією (Закон України «Про нафту і газ»).

Дані визначення кореспондуються з визначеннями п.31 ч.1 ст.1 Закону України «Про ринок природного газу».

У п.27 ч.1 ст.1 приведеного закону визначено поняття постачальник природного газу (далі - постачальник), яким є суб'єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із постачання природного газу.

Постачання природного газу - господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і полягає в реалізації природного газу безпосередньо споживачам на підставі укладених з ними договорів (п.28.ч.1ст.1 Закону України «Про ринок природного газу»).

Споживачем, у свою чергу, є фізична особа, фізична особа - підприємець або юридична особа, яка отримує природний газ на підставі договору постачання природного газу з метою використання для власних потреб, а не для перепродажу, або використання в якості сировини (п.37.ч.1ст.1 Закону України «Про ринок природного газу»).

Виходячи з поняття «виробництво теплової енергії» та «виробництво електричної енергії» приведених у Законах України «Про теплопостачання» та, відповідно, «Про елекротенергетику» енергія видобувається шляхом перетворення енергетичних ресурсів будь-якого походження, у тому числі альтернативних джерел енергії, на відповідну енергію за допомогою технічних засобів з метою її продажу на підставі договору.

З даного слідує висновок, беручи до уваги властивості природного газу і нафти, останні є сировиною для виробництва енергії.

З огляду на таке, за видом господарської діяльності та результатом її здійснення, Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» є, зокрема, у межах спірного питання, постачальником джерела енергії.

Відтак, здійснивши аналіз приведених термінів, виходячи з визначень Закону України «Про теплопостачання», «Про елекротенергетику», ст.275 Господарського кодексу України та мети і сфери застосування Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств-виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси», слідує висновок, що суб'єктом, якому встановлені обмеження в силу приведеного Закону є енергопостачальна компанія, діяльність якої пов'язана з постачанням безпосередньо самої енергії, як різновиду товару, що виробляється, виходячи з її властивості, у результаті перетворення енергетичних ресурсів/джерела енергії.

Отже позивач не є енергопостачальником (енергопостачальною компанією) у розумінні приведених приписів чинного законодавства України.

Одночасно, відповідач у представленому відзиві, стверджує, що є підприємством, яке здійснює діяльність по виробництву теплової енергії та надає послуги централізованого опалення населенню у м.Вугледар Донецької області на підставі рішення виконавчого комітету Вугледарської міської ради №3 від 09.01.2014р. «Про визначення учасників договірних відносин у сфері надання житловокомунальних послуг для будинків комунальної власності територіальної громади міста». Місцезнаходження та територія обслуговування підприємства відповідача - м.Вугледар Донецької області.

При цьому, за виключенням складової застосування означеного Закону №85-VІІІ від 13.01.2015р., слідує висновок про те, що останній не може бути підставою для обмеження у спірних господарських правовідносин між позивачем та відповідачем нарахування та стягнення пені та інших штрафних санкцій.

Приймаючи до уваги вищевикладене, судом не прийнято заперечення відповідача стосовно необхідності застосування норм Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств-виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси» №85-VІІІ від 13.01.2015р., у цьому випадку.

Окрім того, зі змісту означеного відзиву вбачається, що відповідач просить врахувати вимоги ст.233 Господарського кодексу України.

Слід зазначити, що статтею 233 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Відповідно до п.3 ст.83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Зменшення розміру заявленої до стягнення пені є правом суду, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи в їх сукупності, суд на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення розміру цієї санкції.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідачем було порушено господарське зобовязання, наслідки чого передбачені п.7.2 договору, а саме застосування позивачем пені стосовно відповідача.

Разом з цим, розмір пені, на стягненні якого наполягає позивач, не відповідає фактичним обставинам справи, а отже перерахований судом та визначений у загальному розмірі 2 271,32 грн.

За висновками суду, оцінив надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності із загальним розміром нарахованих сум у відповідності до ст.625 Цивільного кодексу України, враховуючи положення ст.129 Конституції України, та, що винятковість обставин є оціночним поняттям, господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для зменшення розміру штрафних санкцій, нарахованих позивачем, оскільки в результаті здійсненого судом перерахунку розмір нарахованої пені менший, ніж заявлено позивачем, як і розмір встановлених сум інфляційних витрат та 3% річних, по-друге, не вбачається обставин, які зумовлюють надмірність нарахованої штрафної санкції та за яких можливе зменшення розміру пені у цьому конкретному випадку.

Заперечення відповідача в частині відсутності вини у неналежному виконанні зобовязань по сплаті за отриманий природний газ протягом 2014р. до уваги судом не прийнято, оскільки ці твердження не підтверджено доказами у розумінні приписів господарського процесуального законодавства.

З огляду на таке, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» у частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Водотеплокомунікація» пені підлягають задоволенню частково, у сумі встановленої судом.

Судові витрати підлягають розподілу з урахуванням норм статті 49 Господарського процесуального кодексу України та покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приймаючи до уваги зазначене та керуючись ст.ст.1, 4-2, 4-3, 22, 32-38, 43, 49, 82-85, Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Водотеплокомунікація», м.Вугледар Донецької області, про стягнення 229 233,54 грн., у тому числі пені у розмірі 46 724,87 грн., суми на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, що складає 169 639,62 грн. та трьох відсотків річних у розмірі 12 869,05 грн., задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Водотеплокомунікація» (85670, Донецька область, м.Вугледар, вул. 13 Десантників, б.53, , р/р0984 у ТВБВ №100048/018 філії ДОУ АТ «Ощадбанк», МФО 335106, р/р5088 в ПАТ КБ «Приват Банк», МФО 335496) на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01001, м.Київ, вул.Богдана Хмельницького, буд.6, , п/р 1 в ПАТ «Державний ощадний банк України», МФО 300465) 38457,06грн., у тому числі пені у розмірі 2271,32грн., 3% річних у розмірі 2523,84 грн., інфляційних втрат у розмірі 33661,90грн., а також відшкодування сплаченого судового збору у розмірі 576,86 грн.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5. В судовому засіданні 10.05.2016р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

6. Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня його оголошення. Зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до ст.ст.84, 85 Господарського процесуального кодексу України.

7. Повний текст рішення складено та підписано 16.05.2016р.

Суддя О.В. Кротінова