УХВАЛА

16.05.2016Справа № 30/18
Суддя Мудрий С.М. розглянувши скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма Октан" на дії державного виконавця у справі

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма Октан"

до комунального підприємства "Київпастранс"

про стягнення 360 114,23 грн.

Представники:

від позивача: Гончар О.А. - представник за довіреністю № 4від 12.01.2016 р;

від відповідача: не з'явився.

від ВДВС: не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 04.03.2010 року у справі № 30/18 (суддя Ващенко Т.М.) позов задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача 273 108,13 грн. основного боргу, 30 839,62 грн. - збитків від інфляції, 7 212,04 грн. - 3% річних, 3 100,00 грн. - витрат на оплату послуг адвоката, 3 111,59 грн. - державного мита та 201,22 грн. - витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

15.03.2010 року господарським судом міста Києва видано відповідний наказ.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 19.05.2015 року скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма Октан" на дії відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві повернуто скаржнику без розгляду.

30.03.2016 року до відділу діловодства господарського суду м. Києва від товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма Октан" надійшла скарга на дії органу державної виконавчої служби.

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 30.03.2016 року, заяву передано на розгляд судді Ващенко Т.М.

Розпорядженням керівника апарату №04-23/640 від 30.03.2016 року у зв'язку з відпусткою судді Ващенко Т.М., відповідно до п.4.3 Засад використання автоматизованої системи документообігу господарського суду міста Києва, затверджених рішенням зборів суддів від 14.09.2015 №17, призначено повторний автоматичний розподіл справи №30/18, зареєстрованих за вхідним №06-29.1/4636/16.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Мудрого С.М.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 05.04.2016 р. розгляд скарги призначено на 16.05.2016 р.

У судове засідання 16.05.2016 р. представники відповідача та ВДВС не з'явилися, вимоги ухвали суду від 05.04.2016 р. не виконали, про поважні причини неявки суд не повідомили, хоча про час та дату судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень № 014, 013 відповідно.

Заслухавши представника скражника та дослідивши доводи поданої скарги, господарський суд м. Києва вважає подану скаргу скаржника такою, що підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 115 ГПК України судові рішення ухвалюються іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначаються Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (в редакції, чинній станом на момент оспорюваної дії).

Відповідно ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про виконавче провадження» державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Скаржник у своїй скарзі зазначає про те, що 26.12.2014 р. державним виконавцем на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" було винесено постанову ВП № 18345209 про повернення виконавчого документа стягувачеві, яка мотивована тим, що в ході виконання рішення, майна та коштів, які належать боржнику і на які у відповідності до вимог чинного законодавства можливо звернути стягнення не виявлено. Крім того, державний виконавець у вказаній постанові з посиланням на постанову Кабінету Міністрів України № 845 від 03.08.2011 р. "Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників" звернув увагу на те, що боржник - Комунальне підприємство "Київпастранс" є бюджетною установою, а тому виконавчий документ має подаватись стягувачем до Державного казначейства.

Скаржник вважає, що оскаржувана постанова винесена з порушенням норм чинного законодавства України, а тому має бути визнана недійсною, оскільки боргове зобов'язання комунального підприємства "Київпастранс" перед товариством з обмеженою відповідальністю "Фірма Октан" не є бюджетним, а порядок розрахунків по ньому повинен здійснюватись за рахунок власних коштів підприємства.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Частиною 2 статті 47 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, про наявність обставин, зазначених у частині першій цієї статті, державний виконавець складає акт.

Про повернення стягувачу виконавчого документа та авансового внеску державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом (ч. 4 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження").

Обґрунтовуючи постанову державним виконавцем зазначено, що рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.08.2013 р. у справі №826/11171/13-а майно, яке зареєстроване за боржником звільнено з-під арешту; в ході виконання даного виконавчого документа майна та коштів, які належать боржнику, і на які у відповідності до вимог чинного законодавства України можливо звернути стягнення, не виявлено.

Також, державний виконавець зазначив, що Постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 р. № 845 "Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників", визначено механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників. Боржниками згідно п. 2 даного Порядку, визначені в рішенні про стягнення коштів розпорядники (бюджетні установи) та одержувачі бюджетних коштів, а також підприємств, установ та організацій, рахунки яких відкриті в органах казначейства. Відповідно до п. 3 даного Порядку, рішення про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів. Згідно п. 6 Порядку, у разі прийняття рішення про стягнення коштів стягувач подає органові Казначейства в установлений зазначеним органом спосіб: заяву про виконання такого рішення із зазначенням реквізитів банківського рахунка, на якій слід перерахувати кошти, або даних про перерахування коштів у готівковій формі через банки або підприємства поштового зв'язку, якщо зазначений рахунок відсутній; оригінал виконавчого документа; судові рішення про стягнення коштів (у разі їх наявності); оригінал або копію розрахункового документа (платіжного доручення, квитанції тощо), який підтверджує перерахування коштів до відповідного бюджету. До заяви можуть надаватися інші документи, що сприятимуть виконанню рішення про стягнення коштів. Пунктом 24 Порядку передбачено, що стягувачі, на користь яких прийняті рішення про стягнення коштів з рахунків боржника, подаються до органу Казначейства, в якому обслуговується боржник, документи зазначені у пункті 6 даного Порядку.

Досліджуючи фактичні обставини виконання прийнятого у даній справі судового рішення, суд звертає увагу на те, що державний виконавець при винесенні оскаржуваної постанови від 26.12.2014 р. безпідставно послався на те, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.08.2013 р. у справі № 826/11171/13-а майно, яке зареєстровано за боржником, було звільнено з-під арешту.

Так, з наявних в матеріалах справи документів вбачається, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.08.2013 р. у справі №826/11171/13-а було скасовано постанову управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві від 24.04.2013 р. ВП №37494072 про арешт майна боржника - Комунального підприємства "Київпастранс" та оголошення заборони на його відчуження.

На день прийняття державним виконавцем оскаржуваної постанови, вищевказана постанова Окружного адміністративного суду м. Києва була скасована ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29.10.2014 р.

Посилання на те, що комунальне підприємство "Київпастранс" є юридичною особою, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства суд визнає необґрунтованими, враховуючи наступне.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Закон України "Про введення мораторію на примусову реалізацію майна", статтею 1 встановлює мораторій на застосування примусової реалізації майна державних підприємств та господарських товариств, у статутних фондах яких частка держави становить не менше 25 відсотків.

Відповідно до частини 5 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", враховуючи Закон України "Про введення мораторію на примусову реалізацію майна" та з метою забезпечення безперебійного функціонування міського господарства, недопущення припинення діяльності підприємств внаслідок примусової реалізації їх засобів виробництва, Київською міською радою прийнято рішення від 7 лютого 2002 року № 257/1691 "Про мораторій на застосування примусової реалізації майна, що належить територіальній громаді міста Києва".

Вищевказаним рішенням, встановлено мораторій на застосування примусової реалізації майна комунальних підприємств та господарських товариств, у статутних фондах яких частка територіальної громади міста Києва становить не менше 25 відсотків, якщо таке відчуження здійснюється шляхом звернення стягнення на майно боржника та продажу майна в процесі провадження справ про банкрутство.

Таким чином, при примусовому виконанні судового рішення прийнятого у справі № 30/18, комунальне підприємство "Київпастранс" не є підприємством, що підпадає під встановлену згідно законодавства заборону примусової реалізації його майна лише за обставин закріплення за ним основних фондів на праві повного господарського відання.

Також, суд вважає необхідним зазначити, що положення Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" та Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 р. № 845 не встановлюють заборони щодо звернення стягнення на майно та кошти бюджетних установ-боржників, а фактично змінюють порядок виконання виконавчих документів.

Зміна порядку виконання рішення суду без встановлення законодавчої заборони щодо звернення стягнення на майно боржника не може бути правовою підставою для повернення виконавчого документа на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження", враховуючи ту обставину, що виконавче провадження відкрито до внесення змін у відповідні нормативно-правові акти, які в силу ст. 58 Конституції України не мають зворотної сили та не містять вказівок щодо процедури передачі, закінчення чи повернення виконавчих документів у тих випадках, коли виконавчі провадження були відкриті до набрання чинності вказаними вище нормативними актами.

Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України в постанові від 27.10.2014 р. у справі №13/370-10.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Згідно з положеннями п. 9 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України, до законодавчого врегулювання безспірного списання коштів бюджету та відшкодування збитків, завданих бюджету:

1) рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Зазначені рішення передаються до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для виконання.

Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань.

На виконання ч. 2 ст. 3 Закону України "Про виконавче провадження" і п. 9 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року № 845 затверджено Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників.

За змістом абз. 3 п. 2 Порядку у тексті цього документа термін "боржник" вживається у такому значенні - визначені в рішенні про стягнення коштів розпорядники (бюджетні установи) та одержувачі бюджетних коштів, а також підприємства, установи та організації, рахунки яких відкриті в органах Казначейства.

Згідно з п. 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Пунктом 24 Порядку встановлено, що стягувачі, на користь яких прийняті рішення про стягнення коштів з рахунків боржника, подають до органу Казначейства, в якому обслуговується боржник, документи, зазначені у п. 6 цього Порядку.

Положення вказаного порядку не містять заборони на виконання судового рішення прийнятого у відношенні боржника - комунального підприємства в порядку визначеному Законом України "Про виконавче провадження", а лише передбачають виключне виконання органами Казначейства у порядку черговості надходження виконавчих документів виданих по виконанню рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Тобто, у межах бюджетних коштів та у відношенні відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій) саме органами казначейства виконується списання коштів з рахунків відкритих в органах казначейства згідно виконавчих документів і така виключність полягає у вчиненні відповідних дій казначейством, а не іншим органом, на виконанні якого перебуває виконавчий документ.

Таким чином, Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 р. № 845 передбачає заборону щодо проведення виконавчих дій стосовно боржника у відношенні грошових коштів, що знаходяться на рахунках відкритих в органах казначейства, відповідно виключає можливість виконання судового рішення державним виконавцем по списанню коштів, які надійшли з державного чи місцевого бюджету на рахунок такого боржника відкритий в державному казначействі.

Зі змісту наявних матеріалів виконавчого провадження не вбачається встановлення державним виконавцем наявності у боржника лише коштів, що знаходяться на рахунках відкритих в органах казначейства, та відсутності іншого майна, на яке може бути звернуто стягнення для виконання прийнятого у даній справі судового рішення.

Стягувач звернувся до начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві Мазура Юрія Сулеймановича із скаргою вих. № 80/3 від 30 квітня 2015 року про скасування постанови державного виконавця ВПВРУДВС ГУЮ у м. Києві ВП № 18345209 від 25.12.2014 р. про повернення виконавчого документа стягувачеві.

Згідно з ч. 1 ст. 82 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Фірма Октан" 19.02.2016 р. подав запит про надання інформації, що зареєстрований за вих. № 1378/02.1-28, де просив надати рішення/постанову за наслідком розгляду скарги вих. № 80/3 від 30.04.2015 р.

Проте, у матеріалах справи наявна розписка вих. № 66/9 від 29.04.2015 р., з якої видно, що стягувач лише 29 квітня 2015 року отримав копії постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 26.12.2014 року № 18345209 та оригінал наказу № 30/18 від 15.03.2010 р., про що скаржник зазначав і в скарзі вих. № 80/3 від 30.04.2015 р.

Згідно з ч. 8 ст. 82 Закону України "Про виконавче провадження" скарга, подана у виконавчому провадженні начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, розглядається у десятиденний строк з дня її надходження. За результатами розгляду скарги начальник відділу виносить постанову про її задоволення чи відмову, яка в десятиденний строк може бути оскаржена до вищестоящого органу державної виконавчої служби або до суду. Скарга, подана без додержання вимог, викладених у частині шостій цієї статті, розглядається начальником відділу в порядку, встановленому Законом України "Про звернення громадян".

Проте, начальник відділу Подолянко І.А. аж 18 березня 2016 року відповіла листом вих. № 1378/02.1-28 від 18.03.2016 р., що скаргу на постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві від 26.12.2014, прийняту у відповідності положенням ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження», скаржником подано 30.04.2015 р., тобто після спливу строку на її оскарження, тому вимоги у звернені залишаються без розгляду.

Згідно ч. 1 ст. 31 ЗУ «Про виконавче провадження», копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Згідно з ч. 4 ст. 31 ЗУ «Про виконавче провадження», про повернення стягувачу виконавчого документа та авансового внеску державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві не надав суду будь-яких доказів надсилання ним постанови про повернення виконавчого документа № 18345209 від 26.12.2014 р. у встановлений законом строк та будь-яких доказів отримання стягувачем.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що у державного виконавця не було правових підстав для повернення позивачу виконавчого документа з підстав, передбачених п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження", а також з посиланням на Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 р. № 845, а також те, що начальник відділу не здійснив контроль за своєчасністю, правильністю і повнотою виконання рішень державним виконавцем, господарський суд вважає, що скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма Октан" дії відділу примусового виконання рішень Управляння державної виконавчої служби Головного управління юстиції в місті Києві під час виконання рішення господарського суду міста Києва у справі № 30/18 слід задовольнити.

Згідно з ч. 3 ст. 1212 Господарського процесуального кодексу України, за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, яка надсилається стягувачеві, боржникові та органові виконання судових рішень. Ухвалу може бути оскаржено у встановленому, Господарського процесуального кодексу України, порядку.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 86, 121-2 Господарського процесуального кодексу України, Законом України "Про виконавче провадження", господарський суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:

1. Скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма Октан" на дії відділу примусового виконання рішень Управляння державної виконавчої служби Головного управління юстиції в місті Києві під час виконання рішення господарського суду міста Києва від 04.03.2010 р. у справі № 30/18 задовольнити.

2. Визнати дії відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві щодо повернення стягувачу виконавчого документа - наказу господарського суду міста Києва від 15.03.2010 р. у справі № 30/18 незаконними.

3. Постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві від 26.12.2014 р. ВП № 183452091 про повернення виконавчого документа стягувану скасувати.

4. Зобов'язати відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві вчинити дії з примусового виконання рішення господарського суду міста Києва по справі № 30/18 від 04.03.2010 р.

5. Визнати неправомірними дії начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві Подолянко І.А. у залишенні без розгляду скарги товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма Октан" вих. № 80/3 від 30.04.2015 р. листом вих.. № 1378/02.1-28 від 18.03.2016 р.

Суддя С. М. Мудрий