ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.05.2016 р. Справа №917/507/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Алвика", пров.Промисловий, 4, смт. Степанівка, Сумський район, Сумська область,42304

до Приватного акціонерного товариства "Райз-Максимко", вул.Матросова, 10, м.Червонозаводське, Лохвицький район, Полтавська область,37240

про стягнення 158 205,40 грн. заборгованості

суддя Тимощенко О.М.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1 дов. б/н від 20.01.2016 року

від відповідача: ОСОБА_2, дов. від 30.12.2015 року

СУТЬ СПРАВИ: розглядається позовна заява про стягнення 158 205,40 грн. заборгованості за договором оренди нежитлового приміщення від 17.11.2011 року, з яких: 154433,10 грн. - сума основного боргу, 2458,34 грн. - інфляційні, 1313,96 грн. - 3% річних.

В судових засіданнях представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог.

Відповідач надав суду відзив на позов, в якому наведено контррозрахунок інфляційних та річних. В судовому засіданні представник відповідача усно заперечував проти задоволення позовних вимог, просив суд відмовити позивачу у позові. Також представник відповідача підтримав клопотання про витребування доказів, яке надійшло до суду 24.05.2016 року. У поданому клопотання відповідач на підставі ст. 38 ГПК України просить суд витребувати у ТОВ "АЛВІКА" оригінали до огляду та належним чином завірені копії правовстановлюючих документів (свідоцтво на право власності на нерухоме майно, витяг про реєстрацію, договір купівлі-продажу нерухомого майна, витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно) на нежитлове приміщення складського типу, площею 2 218 кв.м. та критий навіс 1 320 кв.м., які знаходяться за адресою: Сумська обл., Сумський р-н, смт. Степанівка, пров. Промисловий, буд.4. В обґрунтування свого клопотання відповідач зазначає, що на сьогодні, як і на дату вчинення правочину, стягнення заборгованості за яким є предметом розгляду даної справи, ТОВ "АЛВІКА" не надавався у тому числі стороні цього правочину правовстановлюючий документ на нежитлове приміщення складського типу, площею 2 218 кв.м. та критий навіс 1 320 кв.м., які знаходяться за адресою: Сумська обл., Сумський р-н, смт. Степанівка, пров. Промисловий, буд.4. З урахуванням чого та з метою з'ясування обставини щодо наявності права у позивача вчиняти договори про передачу в користування майна, яке є об'єктом оренди, згідно договору оренди нежитлового приміщення від 17.11.2011р. відповідач і просив суд витребувати вказані вище докази.

Представник позивача заперечував проти задоволення клопотання відповідача, вважаючи його затягуванням строку розгляду справи.

Згідно ст. 38 ГПК України сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів.

У клопотанні повинно бути зазначено:

1) який доказ витребовується;

2) обставини, що перешкоджають його наданню;

3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація;

4) обставини, які може підтвердити цей доказ.

З урахуванням наведеного суд відмовляє у задоволенні клопотання відповідача про витребування доказів, як необґрунтованого, виходячи з предмету дослідження у даній справі та предмету спору. Питання з'ясування права власності виходить за межі предмету спору та спрямоване на затягування розгляду справи, на думку суду, з огляду на презумпцію чинності правочину. Також суд звертає увагу відповідача на рішення суду у справі № 917/1171/15 між тими ж сторонами, що і у справі № 917/507/16, в якому встановлено наявність обставини, які не доводяться знову у відповідності до положень ст. 35 ГПК України, за наведеним нижче мотивуванням.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, дослідивши та оцінивши подані докази, суд встановив:

17 листопада 2011 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Алвика» (позивач, орендодавець) та Приватним акціонерним товариством «Райз-Максимко» (відповідач, орендар) був укладений договір оренди нежитлового приміщення (арк. справи 16).

Згідно з вказаним договором ТОВ «Алвика» передало у строкове платне користування нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: пр. Промисловий, 4, смт. Степанівка, Сумський район, Сумська область, загальною площею 2218 кв. м. ПрАт «Райз-Максимко» для зберігання ТМЦ, що підтверджується Актом № 1 передачі-приймання орендованого майна від 17 листопада 2011 року (арк. справи 17).

Відповідно до Додаткових договорів до договору оренди нежитлового приміщення від 17 листопада 2011 року (арк. справи 18, 20-29) термін дії договору оренди неодноразово продовжувався, а відповідно до Додаткового договору № 1 від 28 березня 2012 року та Акту № 2 передачі-приймання орендованого майна від 28 березня 2012 року ( арк. справи 19) площа орендованого майна була збільшена на 1320 кв. м, а саме: було додатково передано в оренду критий навіс, що знаходиться також за адресою: пр. Промисловий, 4, смт. Степанівка, Сумський район, Сумська область.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що ТОВ «Алвика» свої зобов'язання по договору оренди виконувало в повному обсязі, а зобов'язання відповідача постійно виконуються з порушенням строків оплати, внаслідок чого в квітні 2015 року ТОВ «Алвика» була вимушена подати на відповідача позов про стягнення заборгованості по договору оренди нежитлового приміщення від 17.11.2011 року за період з листопада 2014 року по квітень 2015 року. В період перебування справи в Господарському суді Полтавської області відповідачем було погашено основну заборгованість, а штрафні санкції були сплачені ПрАТ «Райз-Максимко» на підставі рішення суду від 03.08.2015 року після відкриття виконавчого провадження.

Також позивач зазначає, що листом № 24/02-Ібюр від 24.02.2016р. відповідач надіслав для підписання ТОВ «Алвика» Додатковий договір № 11 від 09.02.2016 року та Акт № 3 передачі-приймання орендованого майна від 10.02.2016 року про припинення (розірвання) договору оренди від 17.11.2011 року.

01.03.2016 року разом з супровідним листом ТОВ «Алвика» направила на адресу відповідача підписані Додатковий договір № 11 від 09.02.2016 року з протоколом розбіжностей та Акт № 3 від 10.02.2016 року. В супровідному листі ТОВ «Алвика» знову звернуло увагу відповідача на порушення останнім зобов'язань по договору оренди від 17.11.2011 року, вимагало негайно погасити заборгованість.

За твердженням позивача, остання оплата за оренду майна була перерахована відповідачем в вересні 2015 року за липень 2015 року. 28.01.2016 року ТОВ «Алвика» надіслало на адресу відповідача вимогу щодо проведення розрахунків по договору оренди, попередивши останнього про негативні наслідки невиконання умов договору. Дана вимога була отримана відповідачем 04.02.2016 року, але залишена останнім без задоволення, що й стало підставою для звернення позивача до суду із даним позовом.

Таким чином, позивач з посиланням на ст. ст. 525 - 527, 612, 625 ЦК України просить суд задовольнити його вимоги та стягнути з відповідача 154433,10 грн. - сума основного боргу, 2458,34 грн. - інфляційні, 1313,96 грн. - 3% річних.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Згідно із статтею 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Положеннями статей 627, 628 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Аналіз умов укладеного між сторонами договору свідчить про те, що між сторонами виникли правовідносини з договору оренди, які регулюються параграфом 5 глави 30 Господарського кодексу України та главою 58 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. В силу ч.6 названої статті до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно із ч.1 ст.759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Статтею 629 Цивільного кодексу України, встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до вимог статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом. Статтею 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що господарським судом Полтавської області розглядалась справа № 917/1117/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Алвика" до Приватного акціонерного товариства "Райз-Максимко" про стягнення 24 340,00 грн. основного боргу, 18 741,80 грн. інфляційних втрат та 936,25 грн. - 3% річних, нарахованих за неналежне виконання відповідачем зобов'язання з оплати оренди нежитлового приміщення відповідно до укладеного між сторонами 17.11.2011 р. договору.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 03.08.2015 р. у справі № 917/1117/15 позов задоволено частково, припинено провадження по справі в частині стягнення 24 340,00 грн. в зв'язку з відсутністю предмету спору, стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Райз-Максимко" (вул. Матросова, 10, м. Червонозаводське Лохвицького району Полтавської області, 37240, код 30382533) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Алвика" (пров. Промисловий, 4, смт. Степанівка Сумського району Сумської області, 42305, код 37781402) 18 741,80 грн. інфляційних втрат та 936,25 грн. 3% річних та 1 827,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

У даному рішенні суду встановлено факт укладення договору від 17.11.2011 року між сторонами, а також наявність зобов'язань відповідача щодо здійснення орендних платежів за договором оренди нежитлового приміщення від 17 листопада 2011 року, стягнення заборгованості за яким за інший період є предметом спору у справі № 917/507/16.

Відповідно до положень ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує встановлена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Оскільки в силу частини 3 статті 4 ГПК України, статті 17 ОСОБА_3 України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду, суд приймає до уваги рішення господарського суду у справі №917/1117/15 та встановлені у ньому факти, при цьому ці факти не можуть ставитися судом під сумнів.

Умова договору ( п.3.2 Додаткового договору № 1 від 28.03.2012 року) сторони узгодили, що плата за користування орендованим майном проводить орендарем після надання орендодавцем рахунку на протязі 5 робочих днів. В матеріалах справи є докази направлення та вручення відповідачу відповідних рахунків ( арк. справи 34-41).

З матеріалів справи вбачається, що станом на час звернення з позовом до суду розмір заборгованості відповідача перед позивачем становить 154 433,10 грн. основного боргу за період з 01 серпня 2015 по 10 лютого 2016 року.

Згідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, встановлених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Оскільки, відповідачем несвоєчасно виконані умови Договору щодо оплати орендних платежів, позивачем на підставі статті 625 ЦК України нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 2458,34грн. інфляційних втрат та 1313,96грн. 3% річних.

Відповідно до статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом здійснено перерахунок розміру річних та інфляційних, заявлених до стягнення, з використанням калькулятора "ЛІГА: ОСОБА_3 " та з урахуванням п.3.2 Додаткового договору № 1 від 28.03.2012 року. За розрахунками суду до стягнення підлягають 1306,35 грн. -3 % річних та 2458,34грн. інфляційних. Контррозрахунок відповідача є невірним з огляду на періоди нарахування.

Відповідно до статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України).

Частиною 1 ст.43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Доказів сплати суми боргу відповідач суду не надав, розмір заборгованості не спростовував.

Враховуючи наведене суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення 154433,10 грн. - сума основного боргу, 2458,34 грн. - інфляційні, 1306,35 грн. - 3% річних є правомірними та обґрунтованими, відповідачем не спростовані, як наслідок, підлягають задоволенню.

Судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується йому за рахунок відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог на підставі ст. 49 ГПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 43, 49, 82-85 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Райз-Максимко" (вул. Матросова, 10, м. Червонозаводське, Лохвицького району Полтавської області, 37240, ідентифікаційний код 30382533) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Алвика" (пров. Промисловий, 4, смт. Степанівка Сумського району Сумської області, 42305, ідентифікаційний код 37781402) 154433,10 грн. - сума основного боргу, 2458,34 грн. - інфляційні, 1306,35 грн. - 3% річних, 2370, 71 грн. витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

3. В іншій частині позову відмовити в задоволенні вимог.

Повне рішення складено 27.05.2016 року

Суддя Тимощенко О.М.

Примітка : Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, а у разі, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, воно набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу. Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня прийняття рішення, а у разі якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення - з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційною інстанцією