ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

10.05.16р. Справа № 904/2686/16

За позовом приватного підприємства "ФАРМАБЕНЕ", м.Дніпропетровськ

до товариства з обмеженою відповідальністю "БаДМ", м.Дніпропетровськ

про визнання договору недійсним

Суддя Петренко І.В.

Секретар судового засідання Пономарьов Є.О.

Представники:

від позивача: представник ОСОБА_1 - довіреність № б/н від 28.03.16р.;

від відповідача: представник ОСОБА_2- довіреність № 13 від 05.04.16р.

СУТЬ СПОРУ:

11.04.2016р. приватне підприємство "Фармабене", м.Дніпропетровськ (далі по тексту - позивач) звернулося до господарського суду з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю "БаДМ", м.Дніпропетровськ (далі по тексту - відповідач) в якій просить суд визнати недійсним договір №16068 від 28.12.2011р., який укладено між сторонами.

Судові витрати по справі позивач просив суд стягнути з відповідача.

За результатами розгляду позовної заяви від 10.04.2016р. за вих.№25/04-16 ухвалою суду від 12.04.2016р. порушено провадження по справі та призначено слухання на 10.05.2016р.

10.05.2016р. через канцелярію суду отримано клопотання про витребування доказів, а саме прайс-листи та видаткові накладні за період з жовтня 2015 року по грудень 2015 року у наступних покупців відповідача:

- мережі аптек "Аптека низьких цін";

- мережі аптек "МедСервіс".

10.05.2016р. через канцелярію суду отримано клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з подачею запиту до АМКУ стосовно наявності інформації зайняття відповідачем монопольного (домінуючого) становища у сфері поставки лікарських засобів та у зв'язку з необхідністю додаткового часу підготовки накладних на підтвердження значного підвищення цін зі сторони відповідача.

10.05.2016р. через канцелярію суду отримано заперечення відповідача на клопотання позивача про витребування доказів.

Господарський суд відмовив позивачу в задоволенні клопотання про витребування доказів, а саме прайс-листи та видаткові накладні за період з жовтня 2015 року по грудень 2015 року у наступних покупців відповідача:

- мережі аптек "Аптека низьких цін";

- мережі аптек "МедСервіс", у зв'язку з тим, що дані документи не стосуються конкретної справи.

В задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи господарський суд відмовив, у зв'язку з тим, що спірний договір укладено у 2011 році, закінчив свою дію вказаний договір у 2014 році. Отже у позивача було достатньо часу для звернення зокрема до АМКУ стосовно наявності інформації зайняття відповідачем монопольного (домінуючого) становища у сфері поставки лікарських засобів та підготовки накладних на підтвердження значного підвищення цін зі сторони відповідача.

Відповідно до п.3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

У разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 811 ГПК), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання.

За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Позивач про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яке повернулося на адресу господарського суду 21.04.2016р. з відміткою представника позивача про отримання ухвали суду 19.04.2016р. та явкою представника в судове засідання.

Відповідач про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яке повернулося на адресу господарського суду 21.04.2016р. з відміткою представника відповідача про отримання ухвали суду 19.04.2016р. та явкою представника в судове засідання.

10.05.2016р. представник відповідача звернувся до суду із заявою про залучення до справи документів та з запереченням на позовну заяву про визнання договору № 16068 від 28.12.2011р. недійсним. Крім того, подав заяву про застосування строку позовної давності.

Інших усних та письмових заяв і клопотань не заявлено.

Господарський суд розпочав розгляд справи по суті.

Повноважний представник відповідача в судовому засіданні подав додаткові заперечення, проти позову заперечує, просить суд відмовити в задоволенні позову.

Повноважний представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримує та наполягає на їх задоволенні в повному обсязі, подав заперечення на клопотання відповідача.

Господарський суд наголошує, що сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи (частина 2 статті 22 Господарського процесуального кодексу України).

В судовому засіданні оглянуто всі оригінали первинних документів на підставі яких виник спір.

Суд розглянув справу за наявними в ній матеріалами відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Судом враховано.

В силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

В силу вимог статті 7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону.

Враховуючи вимоги статті 69 Господарського процесуального кодексу України щодо строків розгляду справи у судовому засіданні, яке відбулося 10.05.2016р. в порядку ст.85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, -

ВСТАНОВИВ:

28.12.2014р. між приватним підприємством "Фармабене" (далі по тексту - позивач, покупець) та товариством з обмеженою відповідальністю "БаДМ" (далі по тексту - відповідач, постачальник) укладено договір поставки №16068, відповідно до пункту 1.1 умов якого постачальник зобов'язується поставити та передати у власність покупця лікарські препарати та засоби, засоби гігієни та догляду за хворими, лікувальну косметику та інші форми медичного асортименту (далі по тексту - товар), а покупець зобов'язується прийняти товар та оплатити його на умовах даного договору.

Пунктом 3.1 договору визначено, що товар поставляється за цінами, що діють на момент передачі товару за видатковою накладною.

Пунктом 12.1 договору визначено, що даний договір вступає в дію з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і скріплення їх печатками та діє до 31.12.2014р.

Звертаючись з даною позовною заявою 11.04.2016р. позивач обґрунтовує, що укладений між сторонами договір є недійсним, у зв'язку з тим, що його укладено під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах.

З укладеного між сторонами договору відповідач являється постачальником лікарських засобів.

Відповідач являється єдиним постачальником багатьох лікарських засобів, а тому позивач не мав змоги вести договірні переговори на засадах паритетності та взаємовигідності.

Позивач був змушений погодитися з умовами договору, наданого відповідачем, оскільки був обмежений у внесенні своїх змін та доповнень.

Відповідно до відомості по рахунку відповідача за період 2011-2014рр., відповідач являється основним і найбільш вагомим постачальником для позивача, а тому позивач був змушений погоджуватися на вкрай невигідні умови договору.

Позивач зазначає, що ціну на товар позивач міг дізнатися лише в момент отримання товару, що доводить відсутність факту домовленості сторін, а вказує лише на те, що відповідач встановлював ціни на власний розсуд і міг їх змінювати без згоди та погодження позивача.

Отже, пункт 3.1 договору позивач вважає не тільки вкрай невигідним для позивача, але і таким, що суперечить статті 632 Цивільного кодексу України.

Позивач стверджує, що договір було підписано позивачем без врахування власних інтересів, оскільки позивач залежний від відповідача.

Крім того, незгода позивача з умовами договору могла призвести до того, що позивач міг залишитися без товарів, без яких не можливе функціонування аптек позивача і як наслідок могло призвести до банкрутства позивача.

Відповідач скористався наданим йому правом на судовий захист, з наведеними позивачем обставинами не погодився та повідомив наступне.

Відповідач надав для долучення до матеріалів справи реєстр суб'єктів господарювання, що здійснюють оптову торгівлю лікарськими засобами на території України у кількості 915 підприємств.

Позивач стверджує, що спірний договір уклав під впливом тяжких обставин та на вкрай невигідних для себе умовах, однак відповідач не погоджується з даною позицією позивача та вказує, що умови укладеного між сторонами договору не є тими крайніми причинами, які можуть слугувати підставою для визнання договору недійсним в порядку статей 215, 233 Цивільного кодексу України.

Пунктом 4.2 договору визначено, що поставка товару здійснюється окремими партіями. Найменування, асортимент, кількість та бажані терміни постачання партії товару визначаються в заявці, яка оформлюється в довільній формі. Сторони домовилися, що заявки можуть надаватися постачальником у письмовій формі, електронною поштою, факсимільним зв'язком або іншим способом, прийнятним для покупця.

Відповідач зазначає, що замовлення товару здійснюється на підставі отриманого від постачальника прайс-листа, в якому зазначено ціни.

Таким чином, в момент замовлення товару, позивач був обізнаний про ціну товару і мав інформацію для прийняття усвідомленого рішення щодо закупівлі товару та направляючи замовлення на закупівлю цілком усвідомлював вчинення дій щодо згоди з умовами договору, в тому числі з ціною товару.

Відповідач слушно зазначає, що позивач більш ніж 4 (чотири) роки за спірним договором приймав товар за видатковими накладними, будь-які претензії або вимоги щодо невідповідності ціни товару, за яким зроблено замовлення або повернення товару відповідачу впродовж терміну оплати у зв'язку з невідповідністю ціни не направляв, а навпаки, підписуючи накладну кожного разу погоджувався з вартістю товару, тобто його придбання відповідало дійсній волі позивача.

Зазначеним, як вважає відповідач, спростовуються посилання позивача про необізнаність ціни товару.

Об'єми закупівлі, зазначені позивачем, а отже і ціна, навпаки вказують на сприятливість умов, якими користувався позивач, здійснюючи закупівлю у відповідача.

Не відповідає дійсності, як зазначає відповідач, що відповідач є єдиним постачальником багатьох лікарських засобів. Відповідні докази відсутні.

Як вказує відповідач, згідно долученого самим позивачем переліку постачальників, останній мав договірні відносини майже зі 100 виробниками та постачальниками, отже у позивача існує реальна можливість здійснювати закупівлю товару від будь-якого аптечного закладу або виробника.

Відповідач вказав, що товари, зазначені позивачем, мають вітчизняні аналоги, вартість яких значно нижча і з урахуванням наявності інших договорів, позивач безперешкодно міг здійснювати їх закупівлю і у інших постачальників.

Відповідач звертає увагу, що вказаний позивачем товар має аналоги, які весь час виробляються та реалізуються іншими суб'єктами господарювання та іншими постачальниками, окрім відповідача, що дає змогу безпосередньо звертатися до інших постачальників, що здійснюють реалізацію лікарських засобів.

В укладеному між сторонами договорі відсутня заборона щодо можливості укладання або здійснення закупівлі товару в будь-яких інших постачальників або виробників, що дає змогу звернутися до будь-якого іншого суб'єкта господарювання з метою укладання договору та здійснення поставки.

Договором не передбачено мінімальний об'єм закупівлі, отже позивач самостійно встановлює кількість та асортимент товару, що бажає придбати у постачальника.

Як свідчать матеріали справи, відповідач уклав спірний договір з протоколом розбіжностей в редакції покупця.

Позивачем не долучено доказів направлення чи звернення до відповідача з пропозицією змінити інші, ніж зазначені в направленому протоколі розбіжностей пункти договору, отже спростовується твердження позивача про диктат умов і вказується на згоду з усіма умовами, не вказаними в протоколі, без будь-яких застережень та незгоди з іншими умовами.

Тотожні умови співпраці, в тому числі визначення сторонами ціни, термінів поставки та повернення, погоджені сторонами ще з початку 2008 року, що підтверджується укладеним сторонами договором поставки 2008 року.

На зазначених у спірному договорі умовах, відповідач уклав договір і в 2016 році.

Відтермінування платежу, яким користується позивач весь час (30 та 45 календарних днів), що підтверджується видатковими накладними свідчать про наявність вигідних умов оплати товару, що дозволяє здійснити його реалізацію та мати додатковий час користування грошовими коштами протягом строку відтермінування платежу.

Відповідач дійшов висновку, що поки відповідач не вимагав сплати грошові кошти за отриманий товар та поставляв товар у кредит на умовах відтермінування оплати на 30-45 календарних днів, позивач визнавав договір дійсним і не вважав його укладеним на вкрай невигідних умовах та під впливом тяжких обставин.

Відповідач посилається на статтю 42 Господарського кодексу України та зазначає, що слід враховувати специфіку здійснення підприємницької діяльності і виключати можливість визнання угод кабальними, якщо вони були укладені внаслідок власної нерозважливості особи, оскільки за одних і тих же економічних умов одні підприємства процвітають, а інші банкротують.

Відсутність товарів на ринку чи збільшення їх ціни також не повинні тягти за собою визнання угод недійсними, оскільки висока ціна продукту диктується умовами ринку, тому зміна ціни в ринкових умовах є закономірною, що має враховуватися підприємством.

Позивач, на думку відповідача, не зазначив, в яких саме скрутних умовах він перебував про які відомо відповідачу, і якими останній скористався.

Предметом позовної заяви є стягнення заборгованості за переліком накладних, розмір яких підтверджується актом звірки розрахунків, який підписано без виправлень та зауважень.

Відповідач вважає, що позивачем не доведено свого скрутного фінансового становища та інших тяжких обставин, які могли вплинути на укладання правочину і які б свідчили про відсутність дійсної волі позивач на час укладання та дії договору.

Відповідач вважає, що укладений між сторонами договір відповідає чинному цивільному та господарському законодавству та не містить будь-яких вкрай невигідних умов для позивача.

Отримано заяву про застосування позовної давності.

Згідно з частиною другою статті 43 та статтею 33 Господарського кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово (стаття 32 цього Кодексу).

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами процесуального законодавства, рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, суд забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

Пунктом 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. за №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" визначено, що за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Дослідивши матеріали справи, оригінали документів наданих позивачем на вимогу суду в судове засідання та заслухавши повноважних представників позивача та відповідача в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги, слід визнати необґрунтованими, документально недоведеними, такими, що суперечать чинному законодавству України, а отже є такими, що не підлягають задоволенню.

Господарський суд наголошує, що спірний договір укладено 28.12.2014р.

Дія спірний договір до 31.12.2014р.

15.03.2016р. надійшла позовна заява відповідача до позивача про стягнення 2236752,45грн.

В суд позивач з позовною заявою про визнання недійсним спірного договору звернувся 11.04.2016р.

В період дії договору позивач не звертався ні до відповідача, ні до суду з пропозиціями про зміну чи доповнення положень спірного договору.

В період дії спірного договору товар приймав без заперечень та зауважень.

Враховуючи фактичні обставини справи господарський суд не вбачає підстав для визнання спірного договору недійсним, а дії позивача кваліфікує, як такі, що спрямовані на затягування судового процесу.

Пунктом 3.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. за № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 Цивільного кодексу України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача.

Господарський суд констатує ненадання позивачем суду доказів того, що була наявна тяжка обставина та за її відсутності спірний правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах.

Господарський суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості, отже обставини для застосування строку позовної давності відсутні.

Приймаючи рішення господарський суд виходив із наступного.

Пунктом 3 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України визначено один із загальних засад цивільного законодавства, а саме свобода договору.

Відповідно до п. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1 та 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (ст. 174 Господарського кодексу України).

Згідно ч. 6 ст. 265 Господарського кодексу України та ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ч.1). Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу (ч.2). У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами (ч.3). Якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу (ч.4). Якщо продавець зобов'язаний передати покупцеві крім неоплаченого також інший товар, він має право зупинити передання цього товару до повної оплати всього раніше переданого товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства (ч.5).

В силу ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 233 Цивільного кодексу України визначено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір при відмові в позові покладається на позивача.

З урахуванням положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у розмірі 1378,00грн. покласти на позивача.

Згідно пунктом 12 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 року № 7 Про деякі питання практики застосування розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи.

Керуючись ст.ст. 3, 11, 202, 233, 509, 525, 526, 599, 629, 692, 712 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173, 174, 193, 265 Господарського кодексу України, ст.ст. 1, 2, 12, 21, 32, 33, 34, 36, 44, 49, 75, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимоги відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи Дніпропетровським апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

16.05.2016 року

Суддя ОСОБА_3