Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "18" травня 2016 р. Справа № 906/194/16

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Шніт А.В.

при секретарі Антонюк Н.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - дов. б/н від 08.12.2015;

від відповідача: ОСОБА_2 - директор

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Новоград-Волинський завод сільгоспмашин"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Майстерня технологічного дизайну "Тетянин день"

про стягнення 87808,12грн

Відповідно до ст.77 ГПК України, в судовому засіданні 12.05.2016 оголошувалась перерва до 18.05.2016

Позивач звернувся з позовом до суду про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 87808,12грн, з яких: 50751,46грн - основного боргу, 33116,69грн - інфляційних втрат, 3939,97грн - 3% річних.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх договірних зобов'язань щодо сплати коштів згідно умов договору про реструктуризацію заборгованості від 01.03.2012.

До початку розгляду справи по суті ні предмет, ні підстави позову позивач не змінював.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та поданих письмових поясненнях від 12.05.2016 на відзив відповідача. Зокрема, зазначив, що сума заборгованості, що є предметом розгляду справи, виникла внаслідок невиконання відповідачем умов договору про реструктуризацію заборгованості від 01.03.2012. Просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував у повному обсязі, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Зокрема, зазначив, що про існування договору про реструктуризацію заборгованості, яким позивач обґрунтовує позовні вимоги, відповідачу не відомо. При цьому, додав, що відповідач сплачував позивачу заборгованість по накладних на поставку продукції, про що, у тому числі, свідчать записи в графах "призначення платежу" у відповідних платіжних дорученнях. Тому, вважає, що борг частково існує саме за поставлений товар, позовна давність за яким вже сплила, а не на підставі договору про реструктуризацію заборгованості.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

У матеріали справи позивачем подано договір про реструктуризацію заборгованості від 01.03.2012 (а.с. 12), в якому зазначено, що сторони погодили та визнають, що станом на 01.03.2012 заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю "Майстерня технологічного дизайну "Тетянин день" (відповідач) перед Публічним акціонерним товариством "Новоград-Волинський завод сільгоспмашин" (позивач) становить 117251,46грн.

У п.1.3. зазначеного договору вказано, що ПАТ "Новоград-Волинський завод сільгоспмашин" за замовленням ТОВ МТД "Тетянин день" виготовило та поставило обладнання для свинарства, оплату якого боржник провів частково. Станом на 15 лютого 2012 року сума боргу становить 117251,46грн, на оплату якої кредитор надає боржнику розстрочку в погашенні заборгованості з 15.02.2012 по січень 2014 року за умови, що боржник щомісячно в рахунок плати боргу буде перераховувати на р/рахунок кредитора 5000,00грн.

Крім того, в матеріалах справи знаходяться видаткові накладні (а.с. 68-79), за якими позивач поставляв відповідачу відповідну продукцію, зокрема, і видаткова накладна №СМ-0001689 від 09.12.2010 на суму 83710,00грн (а.с. 105).

Оцінивши в сукупності матеріали справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, врахувавши пояснення учасників процесу, господарський суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, враховуючи наступне.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ст.509 ЦК України).

Господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку (ч.1 ст.173 ГК України). Сторони можуть за взаємною згодою конкретизувати або розширити зміст господарського зобов'язання в процесі його виконання, якщо законом не встановлено інше (ч.3 ст.173 ГК України).

Майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч.1 ст.175 ГК України).

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та і н ш і п р а в о ч и н и.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ч.2 ст.202 ЦК України).

За змістом ч.1 ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

У частині 2 цієї статті закріплено правило про те, що правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Слід зазначити, що для договорів купівлі-продажу, які повністю можуть бути виконані сторонами у момент їх вчинення, закон не вимагає обов'язкової письмової форми.

Судом встановлено, що сторонами вчинено договір купівлі-продажу в усній формі, що підтверджується матеріалами справи, зокрема, відповідними видатковими накладними, за якими позивачем поставлялася продукція протягом 2010-2011 років (а.с. 68-79, 105). Саме на їх виконання відповідачем здійснювалась часткова оплата, про що свідчать виписки з банку (а.с. 80-100).

З наявних у матеріалах справи виписок з банку вбачається, що під час здійснення періодичних платежів за поставлену продукцію відповідач посилався як на підставу для оплати на відповідні видаткові накладні (а.с. 80-100), а не на договір про реструктуризацію заборгованості від 01.03.2012.

При цьому, варто зазначити, що відповідно до ст.33 ГПК України предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Правило належності доказів, закріплене ст.34 ГПК України, передбачає, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, для вирішення питання про виникнення у покупця обов'язку з оплати вартості товару мають значення належні та допустимі докази - передбачені законом документи, якими підтверджується сам факт здійснення господарської операції з передачі товару або товаророзпорядчого документу на товар. До таких доказів в силу чинного законодавства належать первинні документи.

Відповідно до норм ч.ч. 1,2 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", пунктів 2.2, 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Мінфіну № 88 від 24.05.1995, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

До документів, що підтверджують рух товарно-матеріальних цінностей належать, зокрема, видаткова накладна, форма якої є типовою формою первинного обліку, затвердженою відповідними нормативно-правовими актами.

При цьому, слід зазначити, що підписання покупцем (відповідачем) видаткової накладної фіксує факт здійснення господарської операції та є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар після його приймання або приймання товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (у відповідності до вимог ст.692 ЦК України, ст.ст. 1, 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", п. 1 оглядового листа Вищого господарського суду України від 29.04.2013 №01-06/767/2013).

Так, матеріали справи, а саме - виписки з банку (а.с. 80-100), підтверджують, що відповідачем періодичні платежі здійснювались за поставлену продукцію згідно видаткових накладних.

Тобто, суд вважає, що позивачем не надано належних і достатніх доказів того, що заборгованість, яка є предметом спору, виникла саме на основі договору про реструктуризацію заборгованості від 01.03.2012. Натомість, матеріали справи свідчать, що спірні господарські правовідносини між сторонами існували на підставі поставки продукції згідно видаткових накладних.

Разом з тим, позивачем заявлено позовну вимогу про стягнення з відповідача 50751,46грн боргу саме за договором про реструктуризацію заборгованості від 01.03.2012.

Варто зазначити, що приписами ст.ст. 12, 13, 14, 15, 16, 20 ЦК України встановлено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання шляхом звернення до суду у визначений спосіб або інший спосіб, що встановлений договором або законом.

Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист при зверненні до суду, позивач вказав у позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право та спосіб його захисту, зазначивши, що відповідач не сплатив суму боргу саме згідно договору про реструктуризацію заборгованості від 01.03.2012.

При цьому, позивачем до початку розгляду справи по суті підстав позову не змінено, і такі докази в матеріалах справи відсутні.

Отже, з огляду на встановлені судом в процесі розгляду спору обставини та досліджені подані учасниками процесу на обґрунтування своїх позицій докази, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Щодо застосування строків позовної давності до спірних правовідносин, суд відзначає наступне.

Дійсно, відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Пунктом 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів визначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі, коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише, якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Таким чином, суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши подані учасниками судового процесу докази на підтвердження своїх вимог та заперечень за правилами ст.ст.4-7, 33 та 43 Господарського процесуального кодексу України, відмовляє в позові саме за безпідставністю матеріально-правових вимог, а не за спливом строку позовної давності для їх судового захисту.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 33116,69грн - інфляційних втрат, 3939,97грн - 3% річних.

Згідно ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

При цьому, згідно ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Проте, як встановлено судом вище, позивачем не доведено факту порушення відповідачем основного грошового зобов'язання, тому і вимога щодо стягнення інфляційних втрат і 3% річних за прострочення виконання такого зобов'язання не підлягає задоволенню.

У відповідності до приписів ст.49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 23.05.16

Суддя Шніт А.В.

Віддрукувати:

1 - у справу

2 - позивачу - за адресою:11700, Житомирська обл., м. Новоград-Волинський, вул. Шевченка, 54 (рек. з повід.)