ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" травня 2016 р.Справа № 916/713/13
ОСОБА_1 апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддів секретар судового засідання за участю представників учасників процесу: Від відповідача 3 Від позивача Від відповідача 5 Від відповідача 1ОСОБА_2 ОСОБА_3, ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6, довіреність № 1-Рлд, дата видачі: 20.01.16 ОСОБА_7, довіреність № 6891/15/14-15, дата видачі: 18.12.15 ОСОБА_7, довіреність № 20/7-1875, дата видачі: 19.10.15 ОСОБА_8, довіреність № 225/исх-гс, дата видачі: 11.06.15
розглянувши апеляційні скарги ОСОБА_1 міської ради та Приватного підприємства «Ролада»
на рішення господарського суду Одеської області
від14.12.2015р.
у справі№ 916/713/13
за позовом Міністерства інфраструктури України
до відповідачів за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: про1) ОСОБА_1 міської ради; 2) Комунального підприємства «Ланжерон»; 3) Приватного підприємства «Ролада»; 4) Приморської районної адміністрації ОСОБА_1 міської ради; 5) Державного підприємства «ОСОБА_1 морський торговельний порт» Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській області визнання недійсною угоди

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Міністерство інфраструктури України звернулося до господарського суду Одеської області з позовом до відповідачів ОСОБА_1 міської ради (далі ОМР), Комунального підприємства «Ланжерон» (далі КП «Ланжерон»), Приватного підприємства «Ролада» (далі ПП «Ролада»), Приморської районної адміністрації ОСОБА_1 міської ради (далі Приморська РА ОМР) та Державного підприємства «ОСОБА_1 морський торговельний порт» (далі ДП «ОМТП») за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській області, про визнання недійсною «Угоди про передавання-приймання будівель та споруд портопункта «Ланжерон», які знаходяться на балансі ОСОБА_1 порту на баланс Жовтневої райадміністрації м. Одеса.

В обґрунтування своїх вимог посилається на укладання у 2000 ріці між ДП «ОМТП» та Жовтневою Районною адміністрацією м. Одеса Угоди «про передавання-приймання будівель та споруд портопункта «Ланжерон», які знаходяться на балансі ОСОБА_1 порту на баланс Жовтневої райадміністрації м. Одеса, без отримання погодження уповноваженого органу та без акта приймання-передачі.

10.04.2014р. позивач звернувся до суду з заявою про уточнення позовних вимог, відповідно якої просить суд визнати недійсною «Угоду про передавання приймання будівель та споруд портопункта «Ланжерон», які знаходяться на балансі ОСОБА_1 порту на баланс Жовтневої райадміністрації м. Одеси».

Рішенням господарського суду Одеської області від 19.03.2015 р., яке залишено без змін постановою ОСОБА_1 апеляційного господарського суду від 10.06.2015р., у задоволенні позову відмовлено.

Судові акти господарських судів попередніх інстанцій мотивовано спливом строку позовної давності, про застосування якого було заявлено відповідне клопотання відповідачами.

Постановою Вищого господарського суду України від 03.08.2015р. постанову ОСОБА_1 апеляційного господарського суду від 10.06.2015р. та рішення господарського суду Одеської області від 19.03.2015р. у справі №916/713/13 скасовано, справу передано на новий розгляд до господарського суду Одеської області в іншому складі суду. В постанові від 03.08.2015р. Вищий господарський суд України зазначив, що оскаржувані судові акти про відмову в задоволенні позову прийнято господарськими судами попередніх інстанцій лише на підставі спливу строку позовної давності, без розгляду позову по суті та без жодних висновків щодо його обґрунтованості, а також щодо наявності або відсутності у позивача порушених відповідачами прав. Під час нового розгляду справи суду необхідно надати об'єктивну оцінку наявності у позивача порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний ним спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права останнього.

За результатами нового розгляду даної справи рішенням господарського суду Одеської області від 14.12.2015р.:

1.Позовну заяву задоволено.

2.Визнано недійсною «Угоду про передавання приймання будівель та споруд портопункта «Ланжерон», які знаходяться на балансі ОСОБА_1 порту на баланс Жовтневої райадміністрації м. Одеси».

3.Стягнуто з Державного підприємства «ОСОБА_1 морський торговельний порт» (65026, м. Одеса, пл.Митна,1, код 01125666) в дохід Державного бюджету (ГУДКСУ в Одеській області, отримувач: УК у м. Одесі/Приморський район, код отримувача 38016923, р/р № 3008, МФО 828011, КБК 22030001, код ЄДРПОУ господарського суду Одеської області 03499997) 1 218/одну тисячу двісті вісімнадцять/грн. 00 коп. судового збору.

15.01.2016р. до ОСОБА_1 апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_1 міської ради на рішення господарського суду Одеської області від 14.12.2015р. у справі № 916/713/13, відповідно до якої скаржник просить рішення господарського суду Одеської області від 14.12.2015р. у справі №916/713/13 за позовом Міністерства інфраструктури України до ОСОБА_1 міської ради, Приватного підприємства «Ролада», Приморської районної адміністрації ОСОБА_1 міської ради, Державного підприємства «ОСОБА_1 морський торговельний порт», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області про визнання недійсною угоди скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Як на підставу викладених у скарзі вимог, апелянт посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, а саме:

- вирішуючи спір у даній справі про визнання недійсною угоди, укладеної між ДП «ОМТП» та Жовтневою районною адміністрацією міста ОСОБА_3, суд першої інстанції повинен був встановити наявність або відсутність фактичних обставин, які відповідно до приписів чинного законодавства є підставами для визнання правочину недійсним, та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача Міністерства інфраструктури України;

- після визнання позовних вимог обґрунтованими суд першої інстанції, відповідно до вказівок Вищого господарського суду України (вказаних в постанові від 03.08.2015р.), у будь якому випадку повинен був вирішити питання про наслідки спливу позовної давності відмовити в позові у звязку зі спливом позовної давності.

25.01.2016р. до ОСОБА_1 апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Приватного підприємства «Ролада» на рішення господарського суду Одеської області від 14.12.2015р. у справі № 916/713/13, відповідно до якої скаржник просить скасувати рішення господарського суду Одеської області від 14.12.2015р. по справі №916/713/13 за позовом Міністерства інфраструктури України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській області до ОСОБА_1 міської ради, Приватного підприємства «Ролада», Приморської районної адміністрації ОСОБА_1 міської ради, Державного підприємства «ОСОБА_1 морський торговельний порт» про визнання недійсною Угоди про передавання приймання будівель та споруд портопункта «Ланжерон», які знаходяться на балансі ОСОБА_1 порту на баланс Жовтневої райадміністрації м.Одеси; прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Міністерства інфраструктури України по справі № 916/713/13 відмовити у повному обсязі.

Як на підставу викладених у скарзі вимог, апелянт посилається на наступне:

- ПП «Ролада» не було належним чином сповіщено про час і місце судового засідання призначеного на 14 грудня 2015р.;

- строк позовної давності за позовом Міністерства інфраструктури України сплив у жовтні 2012року, що було повністю проігноровано господарським судом Одеської області;

- Угода про передавання приймання будівель та споруд порту пункту «Ланжерон», від 2000року не може бути визнана недійсною через відсутність обєктів, що передавалися відповідно до цієї Угоди;

- одна із двох сторін, що підписували Угоду, ліквідована за відсутності правонаступників, а саме Жовтнева районна адміністрація.

Вказані апеляційні скарги були прийняті ОСОБА_1 апеляційним господарським судом для сумісного розгляду в одному провадженні ухвалами від 18.01.2016р. та 26.01.2016р. колегією суддів у складі: головуючий суддя Жеков В.І., судді Аленін О.Ю. та Богатир К.В.

У звязку із відпусткою судді Жекова В.І. справу було шляхом повторного автоматизованого розподілу передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючого судді Богатиря К.В., суддів Аленіна О.Ю., Воронюка О.Л., які ухвалою від 01.03.2016р. прийняли справу до провадження.

У звязку із відпусткою судді Воронюка О.Л. справу було шляхом повторного автоматизованого розподілу передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючого судді Богатиря К.В., суддів Аленіна О.Ю., Жекова В.І., які ухвалою від 26.04.2016р. прийняли справу до провадження з призначеним раніше судовим розглядом цієї справи на 27.04.2016р.

Ухвалою від 27.04.2016р. розгляд апеляційних скарг було відкладено на 18.05.2016р., про що сторони були повідомлені судом в установленому порядку, що підтверджується відповідною ухвалою суду від 27.04.2016р. та рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, які знаходяться у матеріалах даної справи, та з яких вбачається, що ПП «Ролада» отримало ухвалу суду від 27.04.2016р. 16.05.2016р.; Державне підприємство «ОСОБА_1 морський торговельний порт» - 10.05.2016р.; Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській області 11.05.2016р.; ОСОБА_1 міська рада 10.05.2016р.; Приморська районна адміністрація ОСОБА_1 міської ради 10.05.2016р.; Міністерство інфраструктури України 10.05.2016р. Поштове повідомлення з вищевказаною ухвалою апеляційного господарського суду було також направлено 05.05.2016р. на адресу КП «Ланжерон», але повернуто поштою 18.05.2016р. з відміткою «за витіканням строку зберігання», що свідчить про належне виконання судом обовязку щодо повідомлення сторін про дату, час та місце розгляду апеляційних скарг у даній справі.

Вказане підтверджується розясненнями пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», у пункті 3.9.1. якого зазначено, що особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

У разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 811 ГПК), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання.

За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

В судове засідання 18.05.2016 р. з'явились представники позивача та відповідачів 1, 3, 5.

Представники відповідачів 2, 4 та третьої особи у судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, сторони зобов'язані добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

З врахуванням вищенаведеного судова колегія приходить до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги без участі представників відповідачів 2, 4 та третьої особи.

У судових засіданнях протягом розгляду апеляційної скарги представники апелянтів повністю підтримували викладені в апеляційних скаргах доводи щодо незаконності рішення господарського суду, прийнятого з порушенням норм матеріального права, а представник позивача та відповідача-5 заперечував на апеляційні скарги та вважав рішення суду законним та правильним.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у справі докази та доводи апеляційної скарги, апеляційний господарський суд встановив наступне.

Господарським судом першої інстанції встановлено, що з моменту будівництва та по теперішній час на балансі Державного підприємства "ОСОБА_1 морський торговельний порт" обліковується об'єкт основних фондів - "Пасажирський павільйон у парку ім. Т.Г. Шевченко", адреса: м. Одеса, пляж "Ланжерон, інв. №073002, 1960 рік побудови. Даний об'єкт побудовано на підставі розпорядження Міністра морського флоту СРСР.

В 2000 році між Державним підприємством "ОСОБА_1 морський торговельний порт" та Жовтневою районною адміністрацією міста ОСОБА_3 укладено угоду про передавання-приймання будівель та споруд портопункта "Ланжерон, які знаходяться на балансі порту, на баланс Жовтневої районної адміністрації міста ОСОБА_3.

За умовами вказаної угоди безоплатній передачі підлягали такі об'єкти:

- пасажирській павільйон в ЦПКВ ім. Т.Г. Шевченко, 1960 року побудови, площею забудови 114 кв.м, ділянкою 340 кв.м., балансовою вартістю - 26 871 грн. 00 коп., залишковою вартістю на 01.04.2000 р. - 9 572 грн. 35 коп.;

- пристань "Ланжерон", 1960 року побудови, довжиною 115 м., балансовою вартістю - 68 298 грн. 58 коп., залишковою вартістю на 01.04.2000 р. 9 572 грн. 35 коп.

Як зазначено в позовній заяві Міністерства інфраструктури України, відповідно до п.п. "б" п. 4 Положення про передачу об'єктів права державної та комунальної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1482 від 21.09.1998 р., передача об'єктів права державної власності здійснюється за рішенням органів, уповноважених управляти державним майном, або самоврядних організацій за погодженням з Міністерством економічного розвитку і торгівлі, Мінфіном і Фондом державного майна - щодо обєктів визначених п.п. "б" і "є" п. 2 вказаного положення.

Згідно з п.п. "б" п. 2 Положення про передачу об'єктів права державної та комунальної власності, об'єктами передачі є нерухоме майно (будівлі, споруди, у тому числі об'єкти незавершеного будівництва, крім об'єктів, зазначених в абз. 2 п. 1 положення, а також нежитлові приміщення), крім майна, зазначеного в абз. 2 п.п. "а" вказаного пункту, після виділення його в окрему облікову одиницю (інвентарний об'єкт) за умови подальшого укладення з іншими балансоутримувачами будинку, в якому передаються приміщення, договору про спільне користування та утримання будинку і прибудинкової території.

Виходячи зі змісту наведених правових норм, позивач вважає, що обов'язковою умовою законності укладення оспорюваної ним в межах даної судової справи угоди є наявність погодження уповноваженого на це органу, а саме, Міністерства транспорту України, на передачу визначеного державного майна в комунальну власність.

З матеріалів справи вбачається, що з метою отримання такої згоди Державне підприємство "ОСОБА_1 морський торговельний порт" підготувало та направило для погодження пакет документів.

Однак, у зв'язку з тим, що на той час Президентом України було накладено мораторій на передачу об'єктів державної власності в комунальну, така згода отримана не була, а, отже, процес передавання майна не було завершено.

В подальшому, а саме, 28.12.2005 р. відповідач 5 звернувся до директора Державного архіву з метою отримання архівної довідки про наявність в Державному архіві документів, які підтверджують належність порту "Пасажирського павільйону у парку ім. Т.Г. Шевченко", зокрема, акту Державної комісії про введення об'єкта в експлуатацію та рішення міської ради про затвердження даного акту.

На вказане звернення 03.03.2006 р. Державним архівом надано відповідь про відсутність таких документів.

За таких обставин, 19.06.2006 р. між Державним підприємством "ОСОБА_1 морський торговельний порт" та бюро технічної інвентаризації укладено договір про проведення технічної інвентаризації пасажирських павільйонів у парку ім. Т.Г. Шевченка та Аркадії загальною площею 460,7 кв.м. та виготовлення відповідних технічних паспортів.

Проте, технічна інвентаризація пасажирського павільйону у парку ім. Т.Г. Шевченка не була проведена, у зв'язку з тим, що невідомі люди зайняли павільйон та не надали доступу до нього.

В свою чергу, з підписаного 01.06.2000р. Жовтневою районною адміністрацією міста ОСОБА_3 та Комунальним підприємством "Ланжерон" акту про передавання-приймання будівель та споруд вбачається, що на баланс Комунального підприємства "Ланжерон" від Жовтневої районної адміністрації міста ОСОБА_3 було передано: пасажирський павільйон в ЦПКВ ім. Т.Г. Шевченко, 1960 рік побудови, площею забудови 114 кв.м, ділянкою 340 кв.м., балансовою вартістю - 26 871 грн. 00 коп., залишковою вартістю на 01.04.2000 р. - 9 572 грн. 35 коп.; пристань "Ланжерон", 1960 рік побудови, довжиною 115 м., балансовою вартістю - 68 298 грн. 58 коп., залишковою вартістю на 01.04.2000 р. 9 572 грн. 35 коп.

Крім того, 26.02.2006 р. ОСОБА_1 міській раді, як власнику об'єкта, було видано "Технічний паспорт пасажирського павільйону (інв. №82) пляж "Ланжерон", в якому користувачем зазначеного об'єкта вказано Комунальне підприємство "Ланжерон".

Позивач стверджує, що Міністерством інфраструктури України, як і регіональним відділенням Фондом державного майна України по Одеській області, не надавалась згода на передачу вищезазначеного обєкту державної власності з господарського відання Державного підприємства "ОСОБА_1 морський торговельний порт" будь-яким іншим особам.

Враховуючи наведене, позивач вважає, що за відсутності відповідного погодження уповноважених на це органів ОСОБА_1 міська рада в особі Жовтневої районної адміністрації міста ОСОБА_3 незаконно та без відповідної правової підстави заволоділа пасажирським павільйоном, яким відповідач 5 відкрито володіє з моменту його будівництва та до цього часу, сплачує податок на землю та відраховує амортизацію цього обєкту. Отже, незаконною є і подальша передача вказаного об'єкту на баланс Комунального підприємства "Ланжерон".

Дані обставини стали підставами для звернення Міністерства інфраструктури України з позовом про визнання недійсною угоди про передавання - приймання будівель та споруд портопункта "Ланжерон", що знаходяться на балансі Державного підприємства "ОСОБА_1 морський торговельний порт", на баланс Жовтневої районної адміністрації міста ОСОБА_3, як такої, що укладена без відповідного погодження уповноваженого на це органу.

При цьому, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин, що зазначено в абз. 4 пп. 2.1 п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013 р.

З огляду на викладене, вирішуючи спір про визнання недійсною угоди, укладеної між ДП "МТП" та Жовтневою районною адміністрацією міста ОСОБА_3, необхідно встановити наявність або відсутність фактичних обставин, які відповідно до приписів чинного законодавства є підставами для визнання правочину недійсним.

Що стосується фактичних обставин, повязаних з укладенням оскаржуваної угоди в 2000р., то колегія суддів погоджується з висновками сулу першої інстанції про те, що вказана угода була укладена без відповідного рішення та погодження уповноваженого на це органу, тобто в порушення п.п. "б" п. 4 Положення про передачу об'єктів права державної та комунальної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1482 від 21.09.1998 р., яке було чинним станом на той час.

Також колегія суддів вважає необхідним додатково визначити, що на час укладення спірної угоди діяв Декрет Кабінету Міністрів України «Про управління майном, що є у загальнодержавній власності» від 15.12.1992р. № 8-92, пункт 5 якого містить заборону підприємствам, що є у загальнодержавній власності, передавати безоплатно закріплене за ними майно іншим підприємствам, організаціям і установам, а також громадянам. Пунктом 1 Цього Декрету було покладено на міністерства та інші підвідомчі Кабінету Міністрів України органи державної виконавчої влади здійснення функцій щодо управління майном, що є у загальнодержавній власності.

Відповідач-5 по справі - Державне підприємство «ОСОБА_1 морський торговельний порт» заснований профільним міністерством на загальнодержавній власності, тому на його дії, повязані із укладенням спірної угоди про безоплатну передачу у комунальну власність спірного майна розповсюджується заборона згідно п. 5 вищевказаного Декрету. Таким чином, дії відповідача-5, як сторони спірної угоди, не відповідають вимогам п. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про управління майном, що є у загальнодержавній власності» від 15.12.1992р. № 8-92, який на той час мав силу закону, тобто сама угода суперечить закону.

Що стосується норм законодавства, на підставі яких угода 2000р. може визнаватися недійсною, то в цій частині колегія суддів вважає висновки господарського суду помилковими. Так, у рішенні від 14.12.2015р. господарський суд вважає можливим визнати недійсною угоду 2000р. на підставі ст.ст. 203, 215, 238, 239, 241 ЦК України, ст. 180 ГК України, які почали діяти тільки з 01.01.2004р., тобто вказані правові норми ще не існували станом на 2000рік, коли укладалася спірна угода. На той час був чинним Цивільний кодекс Української РСР від 18.07.1963р., статтею 48 якого передбачено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Момент, з якого угода вважається недійсною, встановлений статтею 59 Кодексу. Угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення. Проте, якщо з самого змісту угоди випливає, що вона може бути припинена лише на майбутнє, дія угоди визнається недійсною і припиняється на майбутнє.

Що стосується наявності у позивача порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначення, чи відповідає обраний ним спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права, колегія суддів дійшла наступного висновку:

Із матеріалів справи вбачається, що спірні обєкти нерухомого майна з моменту їх побудови 1960р. та до моменту їх безоплатної передачі органам місцевого влади знаходилися у загальнодержавній власності.

Так, третя особа - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській області у письмових поясненнях від 06.06.2013р. по справі (т.2 а.с. 89-91) вказує, що обєкт державної власності з інвентарним номером № 073002 (пасажирський павільйон у парку імені ОСОБА_9 за адресою: м. Одеса, пляж «Ланжерон») перебуває на балансі, у господарському віданні Державного підприємства «ОСОБА_1 морський торговельний порт» та знаходиться в Єдиному реєстрі обєктів державної власності належить до державної власності. Органом управління вказаного державного майна є Міністерство інфраструктури України (позивач по справі).

Стаття 13 Конституції України передбачає, що від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно ст. 73 ч. 2 ГК України орган державної влади, до сфери управління якого входить підприємство, є представником власника і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами.

Статтею 4 Закону України від 21.09.2006р. № 185-V «Про управління обєктами державної власності» визначено, що субєктами управління обєктами державної власності є міністерства, інші органи виконавчої влади та державні колегіальні органи (далі уповноважені органи управління).

Таким чином, позивач як представник власника щодо спірного державного майна, має право згідно ст. 15 ЦК України на захист свого цивільного права у разі його порушення, спосіб захисту цивільних прав судом визначений ст. 16 Кодексу, де прямо передбачено визнання правочину недійсним. Тобто, право на захист у позивача по даній справі є наявним у звязку із порушенням сторонами оспорюваної угоди цього права, спосіб захисту права відповідає закону та був обраний позивачем самостійно.

Що стосується інших фактичних обставин по цій справі, на які також посилаються сторони в якості власних доводів або заперечень, то вони були дослідженні колегією суддів з наданням відповідної правової оцінки усім доводам та запереченням сторін, а саме:

1) Сторонами спірної угоди фактично були юридичні особи відповідач-5 Державне підприємство «ОСОБА_1 морський торговельний порт» та Жовтнева районна адміністрація виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради, яка не є стороною по справі у звязку із припиненням її діяльності, що підтверджено матеріалами справи, поясненнями представника ОСОБА_1 міської ради, відсутністю вказаної юридичної особи у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб. Згідно рішення ОСОБА_1 міської ради № 337 від 21.10.2002р. "Про ліквідацію районих адміністрацій виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради" було вирішено ліквідувати з 31 грудня 2002 року Жовтневу району адміністрацію виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради. Створити ліквідаційну комісію для проведення ліквідаційних заходів, якій скласти ліквідаційний баланс та надати його на затвердження виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради у термін до 31.12.2002р. За таких обставин, ствердження позивача про те, що відповідач-4 Приморська районна адміністрація ОСОБА_1 міської ради є правонаступником Жовтневої районної адміністрації виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради не приймається до уваги колегією суддів у звязку з недоведеністю позивачем належними та допустимими доказами вказаних обставин. У Положенні про Приморську районну адміністрацію ОСОБА_1 міської ради не вказано конкретної інформації про перехід прав та обовязків (правонаступництво) до відповідача-4 саме від сторони спірної угоди в особі Жовтневої районної адміністрації виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради. Неконкретні відомості про правонаступництво районної адміністрації, вказані у Положенні, не дають можливостей точно визначити особу, яка передала свої права Приморській районній адміністрації ОСОБА_1 міської ради як правонаступнику. Крім того, згідно ст. 104 ЦК України правонаступництво можливо тільки у разі реорганізації юридичної особи (злиття, приєднання, поділ, перетворення), але не відбувається у разі її ліквідації. Стаття 107 ч. 2 того ж Кодексу передбачає складання передавального акту або розподільчого балансу між особою, яка припиняється та її правонаступником, де зазначаються усі відомості щодо правонаступництва. Такий акт відсутній у матеріалах даної справи, що свідчить про відсутність доказів правонаступництва між стороною спірної угоди та відповідачем-4. На підставі викладеного, а також з врахуванням обставин того, що відповідачі 1, 2, 3, 4 у даній справі не були сторонами оспорюваної угоди 2000р., на момент укладення угоди вони своїми діями ніяк не порушували цивільні права або інтереси позивача, позовні вимоги позивача до вказаних відповідачів щодо визнання цієї угоди недійсною заявлені безпідставно та задоволенню не підлягають.

2) Доводи сторін про фактичне розбирання та знищення пристані «Ланжерон» ще у період до подачі позову до суду повністю підтверджується матеріалами справи, відбувалися такі дії у встановленому законом порядку працівниками відповідача-5 за погодженням позивача як уповноваженого органу управління державним майном із зняттям з обліку вказаного нерухомого майна. Але ці обставини ніяк не впливають на розгляд заявлених позовних вимог про визнання недійсною угоди про передачу вказаного майна, оскільки фактична наявність або відсутність майна станом на теперішній час, яке було предметом передачі згідно умов спірної угоди у 2000р., не є підставою для відмови у позові, тому як судом надається правова оцінка з питання чи відповідає угода вимогам закону, який діяв на момент її укладення. Обставини щодо наявності або відсутності майна в наступний період часу для розгляду позову про визнання недійсним правочину юридичного значення не мають, тому до уваги судом не приймаються.

3) Аналогічний висновок робить колегія суддів щодо доводів відповідачів про наявність підстав відмови у позові у звязку із фактичним знищенням відповідачем-3 пасажирського павільйону під час його реконструкції та створення нової будівлі, винесення рішення господарським судом Одеської області у 2008р. з цього приводу та визнання права власності на новостворене нерухоме майно за відповідачем-3. Вказані факти не можуть бути застосовані колегією суддів в порядку ст. 35 ГПК України у даній справі, оскільки позовні вимоги не стосуються витребування майна із чужого незаконного володіння, або повернення вказаного майна позивачу як власнику та інше, що може бути повязане із віндикаційним позовом. Таких вимог до відповідачів позивач у даній справі не заявляв.

4) Доводи апелянта ПП "Ролада" про неповідомлення його судом щодо призначеного судового засідання на 14.12.2015р., коли виносилось оскаржуване рішення, не приймається колегією суддів до уваги як необгрунтовані належними доказами. У матеріалах справи міститься рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення з ухвалою господарського суду від 26.11.2015р. щодо відкладення розгляду справи на 14.12.2015р., яке було направлене судом на адресу ПП "Ролада": пляж "Ланжерон", м. Одеса, 65014. Дата відправлення повідомлення 30.11.2015р. Вказане повідомлення було повернуто до суду 09.12.2015р. разом з поштовим конвертом та ухвалою господарського суду без вручення адресату з відміткою пошти "не зареєстрований". Із наявних в матеріалах справи документів (том 2, а.с. 17-19), а саме відзив на позовну заяву, свідоцтво про державну реєстрацію юридичної особи, вбачається, що адресою ПП "Ролада" є 65014, м.Одеса, Приморський район, пляж "Ланжерон". Вказану адресу апелянт зазначав як свою фактичну адресу і в інших документах, які є в матеріалах справи.

Що стосується заяви відповідача-3 про застосування позовної давності до заявлених позовних вимог Міністерства, то з цього приводу господарський суд при винесенні рішення від 14.12.2015р. не надав будь-якої правової оцінки вказаній заяві, тобто залишив цю заяву сторони по справі поза своєю увагою, не зазначив про доведеність або недоведеність обставин щодо пропуску строку позовної давності з боку позивача у даній справі.

В даному випадку рішення господарського суду, винесене без правової оцінки обставин щодо застосування позовної давності до заявлених позовних вимог Міністерства за наявності відповідної заяви сторони по справі, не відповідає вимогам ст. 43 ГПК України, де зазначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" № 10 від 29.05.13 року з останніми змінами за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Відповідно до абз. 1, 2 п. 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" № 10 від 29.05.13року початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 ЦК України.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Також, слід прийняти до уваги, що правовідносини за оскаржуваною угодою виникли між сторонами у 2000р., коли діяли інші правові норми, передбачені Цивільним кодексом Української РСР від 18.07.1963р., які мали чинність до 31.12.2003р. включно.

Згідно статті 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Статтею 75 того ж Кодексу встановлено обов'язковість застосування позовної давності, а саме: позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Згідно статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

Відповідно до статті 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Як вбачається із матеріалів даної справи, оскаржувана угода датована 2000р. без конкретного місяця та дня її укладання, але вже 01.06.2000р. був підписаний акт про прийомку-передачу будівель та споруд від Жовтневої районної адміністрації м. Одеса на баланс відповідача-2 по справі, що можливо не раніше наступного дня після отримання Жовтневою районною адміністрацією м. Одеса вказаного майна на підставі оскаржуваної угоди від відповідача-5 та дає підстави колегії суддів вважати 31.05.2000р. датою підписання оскаржуваної угоди. Позовна заява надійшла до господарського суду тільки 19.03.2013р. (т. 1 а.с. 2, 113, 120). Тобто, від дня допущених порушень до дня звернення позивача за захистом порушеного права до суду минуло більше 12 років, що складає занадто тривалий термін, який у чотири рази перевищує встановлену законом трирічну загальну позовну давність для звернення до суду за захистом порушених прав. Крім того, у період з 2000р. по 2013р. діяли правові норми як ЦК Української РСР, так і ЦК України, в тому числі щодо застосування позовної давності. За період дії норм ЦК УРСР з 2000р. по 31.12.2003р. повністю витік до предявлення позову у даній справі встановлений ст. 71 цього Кодексу трирічний строк позовної давності щодо визнання недійсною спірної угоди від 2000р., що має наслідком згідно ст.ст. 75, 80 ЦК УРСР відмову у позові без заяви сторони по справі. За період дії норм ЦК України з 01.01.2004р. по день подачі позову до суду також закінчився встановлений ст. 257 ЦК України трирічний строк позовної давності, про застосування якого було заявлено відповідачем-3 по справі (т. 2 а.с. 17-18), що також згідно ст. 267 ч. 4 того ж ЦК має наслідком відмову у позові.

Позивач стверджує, що протягом 12 років йому не було відомо про укладання спірного правочину відповідачами, і тільки стало відомо про наявність цих документів у липні 2012р. Відповідно до змісту Протоколу наради щодо стану ведення претензійно-позовної роботи у першому півріччі 2012р. на ДП «ОМТП» від 04.07.2012р., затвердженого директором Департаменту правового забезпечення Міністерства інфраструктури України ОСОБА_10 04.07.2012р., зазначено, що за результатами проведення вказаної наради (арк. 4 п. 2 резолютивної частини вказаного Протоколу) доручено відділу загально-правової роботи Департаменту правового забезпечення Міністерства інфраструктури України спільно з юридичною службою ДП «ОМТП» підготувати та подати до господарського суду позов від імені Міністерства інфраструктури України про визнання недійсною угоди про передавання-приймання будівель та споруд портопункта "Ланжерон, які знаходяться на балансі порту, на баланс Жовтневої районної адміністрації міста ОСОБА_3.

Усі доводи апелянтів з питань того, що позивач знав раніше при здійсненні контролю за станом збереження та обліку державного майна відповідачем-5 про укладення угоди у 2000р., позивач заперечує та вважає їх безпідставними, які не засновані на належних доказах. Колегія суддів приймає до уваги заперечення позивача та вважає недоведеним факт того, що Міністерству було у період до липня 2012р. відомо про наявність оскаржуваної угоди.

Але положення як ст. 76 ЦК УРСР, так і ч. 1 ст. 261 ЦК України вказують про початок перебігу позовної давності не тільки від дня, коли особа довідалася про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а також від дня, коли особа могла довідатися про таке порушення або повинна була дізнатися про порушення свого права.

З цього питання будь-яких обґрунтованих заперечень позивач до суду не представив, господарський суд вказаним обставинам належної правової оцінки не надав, що привело до винесення незаконного рішення у даній справі.

На думку колегії суддів Міністерство як позивач у даній справі мало усі можливості та повноваження для отримання повної та достовірної інформації про оскаржувану угоду протягом встановленої законом позовної давності від дати її укладання.

Вказаний висновок апеляційного господарського суду підтверджується наступним:

Згідно пункту 2 Декрету Кабінету Міністрів України «Про управління майном, що є у загальнодержавній власності» від 15.12.1992р. № 8-92 міністерства та інші підвідомчі Кабінету Міністрів України органи державної виконавчої влади відповідно до покладених на них повноважень здійснюють контроль за ефективністю використання і збереження закріпленого за підприємствами державного майна. Вказаний Декрет втратив чинність згідно із Законом України від 21.09.2006р. № 185-V «Про управління обєктами державної власності», у статті 6 якого встановлені наступні повноваження уповноважених органів управління:

- забезпечують проведення щорічних аудиторських перевірок окремо визначених державних підприємств і господарських структур. У разі зміни керівника державного підприємства і господарської структури забезпечують проведення ревізії фінансово господарської діяльності підприємства і господарської структури у порядку, передбаченому законом;

- ведуть облік обєктів державної власності, що перебувають в їх управлінні, здійснюють контроль за ефективним використанням та збереженням таких обєктів;

- погоджують передачу обєктів державної власності в комунальну власність; у випадках, передбачених законодавством, приймають рішення про передачу обєктів державної власності в комунальну власність;

- забезпечують надання розпоряднику Єдиного реєстру обєктів державної власності відомостей про обєкти державної власності для формування і ведення зазначеного реєстру;

- надають центральному органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері економічного розвитку, за затвердженою ним формою інформацію про стан обєктів державної власності;

- забезпечують проведення інвентаризації майна державних підприємств, установ, організацій, господарських структур відповідно до визначеного Кабінетом Міністрів України порядку.

З цього приводу існує постанова Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2005 р. N 1121 «Про затвердження Методики проведення інвентаризації об'єктів державної власності», із пунктів 2, 3, 5, 6, 7 якої вбачається, що суб'єктами інвентаризації державного майна та упорядкування обліку юридичних осіб є органи виконавчої влади та інші державні органи, які здійснюють управління об'єктами державної власності. Інвентаризації підлягає нерухоме майно державних підприємств, їх об'єднань, установ та організацій, у тому числі те, що передано в оренду, концесію, та державне майно, яке не увійшло до статутного капіталу господарських організацій, утворених у процесі приватизації та корпоратизації (далі - державне майно). . Інвентаризація державного майна проводиться один раз на рік (станом на 31 грудня) або позапланово у процесі передачі державного майна до сфери управління іншого органу державної влади. Відповідальність за організацію проведення інвентаризації державного майна та упорядкування обліку юридичних осіб, подання Фондові державного майна достовірної та у повному обсязі інформації несуть відповідні органи державної влади. Інвентаризація державного майна проводиться за рішенням відповідного органу державної влади.

Аналіз вищевказаних нормативних документів дає підстави колегії суддів спростувати заперечення позивача про те, що у даній справі нема законних підстав для застосування позовної давності.

Покладені законом повноваження на позивача як уповноваженого органу управління державним майном, яке знаходилося на балансі та у господарському віданні відповідача-5, дають колегії суддів підстави вважати наданих повноважень більше чим достатньо для своєчасного отримання відомостей про укладення підконтрольним державним підприємством угоди від 2000р. про безпідставну передачу державного майна місцевим органам влади, що в подальшому привело до оформлення майна у комунальну власність та передачу його в оренду комерційним структурам. Неналежне виконання тривалий час уповноваженим органом управління державним майном - Міністерством інфраструктури України та його попередниками покладених на них повноважень згідно Конституції, Закону привело до того, що факти допущених Державним підприємством «ОСОБА_1 морський торговельний порт» порушень закону при укладенні угоди про передачу майна в 2000р. не були виявлені під час здійснення контролю за ефективним використанням та збереженням обєктів державного майна, в тому числі шляхом проведення аудиторських перевірок, ревізій фінансово-господарської діяльності, проведення щорічних інвентаризацій майна, отримання від підконтрольного державного підприємства інформації про передачу майна в іншій спосіб, а стали відомі міністерству лише у липні 2012р., тобто через 9 років після закінчення строку позовної давності.

Як вже було зазначено вище по тексту постанови, сплив позовної давності є підставою для відмови у позові.

ОСОБА_1 апеляційний господарський суд не вбачає законних підстав та поважних причин для відновлення пропущеного строку позовної давності для позивача по справі за власною ініціативою суду. Від позивача у даній справі до суду заяв та клопотань про відновлення позовної давності із наведенням поважних причин пропуску цього строку не надходило. Таким чином, позивач втратив право на отримання захисту порушеного права в суді за спливом позовної давності для реалізації свого законного права.

Згідно ст. 104 ГПК України вищенаведене є підставою для скасування рішення господарського суду з прийняттям нового рішення.

За вищевказаних обставин апеляційні скарги ОСОБА_1 міської ради та Приватного підприємства «Ролада» підлягають задоволенню, рішення господарського суду Одеської області від 14.12.2015р. скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Судові витрати за подачу апелянтами апеляційних скарг на рішення господарського суду згідно ст. 49 ГПК України покладаються на позивача по справі у звязку з відмовою у позові.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103 - 105 ГПК України, ОСОБА_1 апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 міської ради та Приватного підприємства «Ролада» на рішення господарського суду Одеської області від 14.12.2015р. задовольнити.

Рішення господарського суду Одеської області від 14.12.2015р. по справі №916/713/13 скасувати.

У задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Стягнути з Міністерства інфраструктури України (01135, м. Київ, просп. Перемоги, 14, ; інші відомості відсутні) на користь ОСОБА_1 міської ради (65004, м. Одеса, Думська площа, 1, ; інші відомості відсутні) 1339,80грн. судового збору за апеляційний перегляд рішення.

Стягнути з Міністерства інфраструктури України (01135, м. Київ, просп. Перемоги, 14, ; інші відомості відсутні) на користь Приватного підприємства «Ролада» (65012, м. Одеса, вул. Катерининська, буд. 78, ; інші відомості відсутні) 1339,80грн. судового збору за апеляційний перегляд рішення.

Доручити господарському суду Одеської області видати відповідні накази в установленому Законом України «Про виконавче провадження» порядку.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий К.В. Богатир

Судді: О.Ю. Аленін

ОСОБА_4