ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" травня 2016 р. Справа № 925/197/16

Господарський суд Черкаської області в складі: головуючого - судді Спаських Н.М. з секретарем судового засідання Волна С.В., за участю представників сторін:

від позивача: Беленкова В.В. - за довіреністю;

від 1- го відповідача: Розпаченюк А.С. - за довіреністю;

від 2- го відповідача: не з'явилися;

від третіх осіб: Беленкова В.В. - за довіреностями;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Добролюкс-11" до Публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк" та до Приватного підприємства "Комфорт-К" про визнання недійсними договорів іпотеки

ВСТАНОВИВ:

Заявлено позов про визнання недійсними іпотечних договорів № 11/07-і від 31.01.2007 року та № 18.1/07-ДИІ від 21.05.2007 року, які укладені між Приватним підприємством "Комфорт-К" та АКБ "Мрія" (перейменовано у ПАТ ВТВ Банк" ) із змінами і доповненнями.

В судовому засіданні представник позивача свої вимоги підтримав повністю та просить суд їх задовольнити.

Представники відповідачів проти задоволення позову заперечили з мотивів, що спірні договори укладені належним чином. Навіть якщо іпотекодавець не мав достатніх прав на укладення спірних договорів і іпотечне майно вже належить позивачу, то на нього також перейшло і обтяження, встановлене відносинами іпотеки. Крім того, до позовних вимог відповідачі просять застосувати строк позовної давності та відмовити у позові повністю.

Заслухавши доводи і пояснення представників обох сторін і дослідивши наявні у справі документи, суд вважає, що позов підлягає до повного задоволення, виходячи з такого:

У відповідності до ст. 33 ГПК України сторони повинні довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень.

У відповідності до ч. 3 ст. 35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З матеріалів справи вбачається наступне:

22.01.2007 року між гр. ОСОБА_3 та Приватним підприємством "Комфорт-К" (другий відповідач), було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення (а.с 17 том 1), у відповідності до умов якого ОСОБА_3 продав, а ПП "Комфорт-К" придбав у власність нежитлові приміщення літ. Д-5, а саме: приміщення підвалу заг. площею 974,5 кв.м.; приміщення 1-го поверху заг. площею 958,5 кв.м.; приміщення 2-го поверху загн. площею 838,2 кв.м.; приміщення 3-го поверху заг. площею 943,8 кв.м.; приміщення 4-го поверху заг. площею 963,0 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1. Даний договір нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Романій Н.В. та зареєстровано реєстрі за № 326.

31.01.2007 року між відповідачами по справі було укладено іпотечний договір № 11/07-і (а.с. 23 том 1), за умовами якого в іпотеку банку передано всі приміщення, які другий відповідач придбав у гр-на ОСОБА_3

21.05.2007 року між відповідачами було укладено іпотечний договір № 18.1/07-ДИ1 (а.с. 18 том 1) за яким в іпотеку банку також було передано всі приміщення, які другий відповідач придбав у гр-на ОСОБА_3

Спірні іпотечні договори забезпечують виконання другим відповідачем його кредитних зобов'язань за кредитними договорами № 18.1/07-КИ від 21.05.2007 року (на суму 400 000,00 доларів США) та № 11-07 від 30.01.2007 року ( на суму 800 000,00 доларів США).

23.03.2010 року Придніпровським районним судом м. Черкаси прийнято рішення у справі № 2-1965/2010 року (а.с. 29 том 2), яким визнано недійсною згоду дружини ОСОБА_3 на продаж нежитлових приміщень за договором від 22.01.2007 року та визнано недійсним нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу між гр. ОСОБА_3 та ПП "Комфорт-К" від 22.01.2007 року, який зареєстровано у реєстрі за № 326. За результатами вирішення даного спору застосовано реституцію та зобов'язано ПП "Комфорт-К" повернути гр. ОСОБА_3 нежитлові приміщення літ. Д-5, а саме: приміщення підвалу заг. площею 974,5 кв.м.; приміщення 1-го поверху заг. площею 958,5 кв.м.; приміщення 2-го поверху заг. площею 838,2 кв.м.; приміщення 3-го поверху заг. площею 943,8 кв.м.; приміщення 4-го поверху заг. площею 963,0 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1, а

покупця зобов'язано повернути продавцю отримані кошти.

При повторному перегляді справи ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 12.09.2012 року (а.с. 31 том 1) рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23.03.2010 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.12.2012 року рішення судів першої та апеляційної інстанції у справі № 2-1965/2010 року остаточно залишені без змін.

Як вказує позивач, після прийняття судового рішення про визнання недійсним договору купівлі-продажу між гр. ОСОБА_3 та ПП "Комфорт-К" від 22.01.2007 року (реєстраційний № 326), гр. ОСОБА_3 передав до статутного фонду ТОВ "Добролюкс-11" нежитлові приміщення літ. Д-5, а саме: приміщення підвалу заг. площею 974,5 кв.м.; приміщення 1-го поверху заг. площею 958,5 кв.м.; приміщення 2-го поверху заг. площею 838,2 кв.м.; приміщення 3-го поверху заг. площею 943,8 кв.м.; приміщення 4-го поверху заг. площею 963,0 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с. 146 том 2).

Дана обставина жодним учасником процесу не заперечується.

На підставі здійсненого внеску до статутного фонду підприємства-позивача рішенням Черкаської міської ради № 1045 від 06.07.2010 було надано дозвіл на оформлення прав власності на вказані нежитлові приміщення за ТОВ "Добролюкс-11" (а.с. 35 том 2). Відомості про таку підставу набуття права власності внесено до тексту вказаного рішення.

Позивач також отримав два свідоцтва на нерухоме майно:

- від 07.07.2010 року на нежитлові приміщення будівлі по вул. Добровольського, 1 (приміщення підвалу № 1, № 11, з № IV до № XXXVI, № XXXVIII, № XXXIX, з № L до № LVIII, приміщення першого поверху з № 17 до № 27, № 29, № 29а, з № 30 до № 35, № 37, № 37а, з № 38 до № 42, з № 44 до № 66, № 71, № 72, Д-5 на підставі рішення виконкому Черкаської міської ради від 06.07.2010 року № 1045 (а.с. 9) та

- від 29.09.2010 року на приміщення п'ятого поверху з № 1 до № 38, № І, № ІІ Д-5 на підставі рішення виконкому Черкаської міської ради від 28.09.2010 року № 1589 (а.с. 10).

За доводами представників всіх учасників процесу, гр-ном ОСОБА_3 та ПП "Комфорт-К" в різний час було відчужено чи передано до статутних фондів позивача та третіх осіб (ТОВ "Добролюкс-11", "Добролюкс-12", "Добролюкс-13", "Добролюкс-14" ) різними частинами все нерухоме майно, що складає приміщення будівлі Д-5 по АДРЕСА_1. Це підтверджується також і довідкою КП ЧООБТІ від 07.06.2011 року № 2234 (а.с. 40 том 2).

В подальшому першим відповідачем у справі (ПАТ "ВТБ Банк" ) було оскаржено відчуження вказаного нерухомого майна на користь "Добролюксів", оспорено їх свідоцтва про право власності та реєстрацію права власності.

Рішенням господарського суду Черкаської області у справі № 08/5026/1759/2011 від 23.01.2012 року (а.с. 152 том 1) у цьому позові

відмовлено.

Постановою КАГС від 13.06.2012 року рішення суду першої інстанції скасовано і позов задоволено повністю. Суд визнав незаконним набуття права власності "Добролюксами" на нежитлові приміщення у будівлі Д-5 по АДРЕСА_1. Зокрема, стосовно позивача ТОВ "Добролюкс-11" визнано незаконним набуття ним права власності на приміщення підвалу № 1, № 11, з № IV до № XXXVI, № XXXVIII, № XXXIX, з № L до № LVIII, приміщення першого поверху з № 17 до № 27, № 29, № 29а, з № 30 до № 35, № 37, № 37а, з № 38 до № 42, з № 44 до № 66, № 71, № 72, Д-5.

Також апеляційним судом скасовано рішення виконкому Черкаської міськї ради № 1045 від 06.07.2010 року про надання дозволу позивачу на оформлення права власності на вказані приміщення підвалу та першого поверху. Визнано недійсними свідоцтва про право власності всіх "Добролюксів" та зобов'язано Комунальне підприємство "Черкаське обласне бюро технічної інвентаризації" скасувати реєстрацію права власності на нежитлові приміщення у будівлі Д-5 по АДРЕСА_1, зокрема, за позивачем скасувати реєстрацію права власності на всі вищевказані приміщення підвалу та першого поверху. Всі "Добролюкси" зобов'язано звільнити спірні нежитлові приміщення будівлі Д-5 по АДРЕСА_1.

Позивач зініціював перегляд постанови КАГС від 13.06.2012 року за нововиявленими обставинами і постановою КАГС від 29.04.2013 року ( а.с. 189 том 1) рішення суду першої інстанції у справі № 08/5026/1759/2012 про відмову ПАТ "ВТБ Банк" у позові було залишено без змін.

За доводами позивача, постанову КАГС від 13.06.2012 року про скасування реєстрації права власності на нежитлові приміщення у будівлі Д-5 по АДРЕСА_1 (зокрема і стосовно ТОВ "Добролюкс-11") було виконано органом БТІ.

Таким чином право власності було відновлено за ОСОБА_3, що вбачається з довідки КП ЧООБТІ від 18.04.2013 року ( а.с. 134 том 1), якою підтверджується, що станом на 01.01.2013 року нежитлові приміщення Д-5 по АДРЕСА_1 (лабораторно-побутовий корпус) зареєстровані за ОСОБА_3.

Однак в даний час за позивачем ТОВ "Добролюкс-11" у будівлі Д-5 по АДРЕСА_1 зареєстровано право власності на нежитлові приміщення п'ятого поверху з № 1 по № 38,І,ІІ; нежитлові приміщення підвалу № І, № ІІ, з № IV до № XXXVI, № XXXVIII, № XXXIX, з № L до № LVIII, приміщення першого поверху з № 17 до № 27, № 29, № 29а, з № 30 до № 35, № 37, № 37а, з № 38 до № 42, з № 44 до № 66, № 71, № 72, що підтверджується записами у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та обтяжень (а.с. 11-16).

Даний запис внесено 09.08.2013 року на підставі свідоцтв про право власності САС № 850656 від 29.09.2010, виданого виконкомом Черкаської міської ради та САС № 467712, виданого 07.07.2010 року виконкомом Черкаської міської ради.

Позивач вказує, що він вимушений був проводити реєстрацію свого відновленого права власності заново (як первинну), за правилами ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" , який застосовується з 01.01.2013 року, оскільки відновлення скасованих записів у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, який до 01.01.2013 року вели підприємства бюро технічної інвентаризації, вже було неможливим.

Такий порядок позивачу було роз'яснено листом реєстраційної служби Головного управління юстиції у Черкаській області від 11.07.2013 року № 6493/3-16 (а.с. 205 том 1).

Після внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про право власності позивача ТОВ "Добролюкс-11" на приміщення підвалу та першого поверху у будівлі Д-5 по АДРЕСА_1, цей запис було додано до вже існуючої в реєстрі на той час інформації про іпотеку на користь ПАТ "ВТБ Банк" за договорами іпотеки від 31.01.2007 року № 11/07-і та від 21.05.2007 року № 18.1/07-ДИ1 із вказівкою боржника - Приватне підприємство "Комфорт-К", як іпотекодавця. Це підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на майно за однією адресою, із хронологією реєстраційних записів по ній.

Як вбачається зі змісту наявних у справі іпотечних договорів, в іпотеку ПАТ "ВТБ Банк" від другого відповідача ПП "Комфорт-К" у 2007 році прийняв, зокрема, приміщення підвалу заг. площею 974,5 кв.м. та приміщення 1-го поверху заг. площею 958,5 кв.м. у будівлі Д-5 по АДРЕСА_1.

За доводами позивача, саме на ці приміщення в даний час ним оформлено право власності і зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, хоча й з іншою ідентифікацією -- не через площі, а через вказівку номерів приміщень.

Позивач доводить, що мова йде про одне і те ж саме майно, оскільки хоч за вказаними площею, хоч за переліком номерів приміщень, підвал та перший поверх у будівлі Д-5 по АДРЕСА_1 вичерпуються повністю і іншого власника чи співвласника у даної частини майна немає. Крім того, всі відомості про право власності позивача і про іпотеку першого відповідача містяться в даний час в одному розділі Державного реєстру.

Достовірних доказів про те, що в іпотеку банку від другого відповідача передано інше майно, ніж яке в даний час оформлено на праві власності за позивачем, відповідачами у справу не подано і окремого судового спору між сторонами з приводу ідентифікації приміщень підвалу, першого поверху та їх відповідності позначенням у різних документах справи -- немає. Іншого підвалу та першого поверху, ніж які зареєстровано в даний час на праві власності за позивачем, у будівлі по вул. Д-5 по АДРЕСА_1 - немає.

Позивач доводить, що внаслідок збереження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів про іпотеку, до якої віднесено і приміщення позивача, позивач позбавлений права розпорядитися своїм майном, оскільки на нього накладено заборону відчуження в силу перебування під іпотекою. Відновлення за позивачем реєстрації права власності на приміщення підвалу та першого поверху не звільнило спірне майно від обтяження, яке є чинним за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Ця обставина спонукала позивача звернутися до суду за захистом своїх прав.

В ході розгляду справи судом вирішувалося питання про те, чи не підлягає спір між сторонами розгляду в межах справи про банкрутство другого відповідача (№ 925/1428/13), яка розглядається господарським судом Черкаської області.

Представник першого позивача клопотанням від 04.04.2016 року (а.с. 234 том 1) просив провадження у справі припинити, оскільки спір не належить розглядати у позовному провадженні.

Заслухавши доводи і пояснення представників сторін з цього приводу і дослідивши наявні у справі документи, суд прийшов до висновку, що спір необхідно розглядати у позовному провадженні, а не у справі про банкрутство, виходячи з такого:

Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" з приводу розгляду позовів щодо боржника передбачено наступні положення:

Суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України (ч. 4 ст. 10).

Правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора з таких підстав:

боржник безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог;

боржник виконав майнові зобов'язання раніше встановленого строку;

боржник до порушення справи про банкрутство взяв на себе зобов'язання, в результаті чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим;

боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови, що в момент прийняття зобов'язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів;

боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів боржнику перевищувала вартість майна;

боржник прийняв на себе заставні зобов'язання для забезпечення виконання грошових вимог (ст. 20).

Під положення ст. 20 ЗУ "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" заявлений позов не підпадає, оскільки він заявлений не арбітражним керуючим і не конкурсним кредитором, поза межами визначених строків вчинення правочину та не з перелічених у цій статті вичерпних підстав.

Ч. 10 ст. 16 ГПК України про те, що справи у майнових спорах, передбачених пунктом 7 частини першої статті 12 цього Кодексу (справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником....), розглядаються господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, не містить прямої вказівки на те, що такі справи розглядаються лише в межах справи про банкрутство.

Пункт 9 Інформаційного листа ВГСУ від 28.03.2013 N 01-06/606/2013 "Про Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції Закону України від 22.12.2011 N 4212-VI)" роз'яснює, що ч.4 ст. 10 Закону відносить до підвідомчості господарських судів справи зі спорів, пов'язаних з майновими вимогами до боржника, до яких, крім названих у зазначеній статті Закону, слід відносити також й інші спори з майновими вимогами до боржника, як-от: спори про визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, спори, пов'язані з майновими вимогами учасників (акціонерів) до боржника. Дана норма кореспондується з положеннями пункту 7 частини першої статті 12 ГПК (у редакції Закону) та застосовується незалежно від суб'єктного складу сторін. Справи у відповідних спорах відносяться до виключної підсудності того господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (остання частина статті 16 ГПК), та розглядаються, як і справи у спорах боржника з кредиторами, які мають поточні вимоги до боржника (частина восьма статті 23 Закону), у позовному провадженні - на відміну від: заяв про визнання недійсними правочинів (договорів) або спростування майнових дій боржника (стаття 20 Закону); заяв щодо відшкодування збитків у зв'язку з відмовою керуючого санацією від правочину (договору); заяв щодо порушення сторонами умов правочинів (договорів), вчинених згідно з планом санації (частини десята, одинадцята статті 28 Закону); спорів, які виникають при проведенні та виконанні результатів аукціонів, у тому числі про визнання недійсними договорів купівлі-продажу майна (частина восьма статті 44 Закону), які розглядаються у межах провадження у справі про банкрутство.

Крім того, якщо позов про визнання договору недійсним заявлено не стороною цього договору, то в якості відповідачів у такому спорі повинні бути залучені обидві сторони договору.

При цьому п. 4 ст. 10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" говорить про вирішення судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, усіх майнових спорів з вимогами до боржника. В даному ж випадку відповідачами у заявленому позові є не лише боржник, а й ПАТ "ВТБ Банк", який у справі про банкрутство ПП "Комфорт К" є кредитором і не може одночасно в ній же бути відповідачем за позовом про визнання недійсними іпотечних договорів.

Ця обставина також унеможливлює вирішення спору між сторонами в межах справи про банкрутство.

Суд відхиляє доводи представника першого відповідача про те, що спір між сторонами слід вирішувати у справі про банкрутство в першу чергу з мотивів доцільності такої дії, оскільки її результат впливатиме на подальший розгляд справи про банкрутство № 925/1428/13 та на правову долю майна в ліквідаційній масі. Дане питання може бути вирішено виключно на підставі положень чинного законодавства, а не з позицій самої лише доцільності.

До аналогічного висновку про неможливість вирішення в банкрутній справі позову про визнання договорів недійсними (що не підпадає під ст. 20 ЗУ "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом") та за умови, що відповідачем крім боржника-банкрута є ще й інша особа, прийшов і ВГСУ у постанові від 12.01.2016 року в справі № 908/4803/14 (а.с. 52 том 1).

З цих підстав суд вважає більш переконливими та відповідаючими вимогам чинного законодавства доводи представника позивача про те, що спір між сторонами слід вирішувати лише у позовному провадженні, а тому клопотання першого відповідача про припинення провадження не підлягає до задоволення.

Суд відхиляє доводи першого відповідача про те, що позивач не вправі оспорювати правочини, сторонами яких він не є.

Роз'ясненням п. 2.10. постанови ВГСУ від 29 травня 2013 року N 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", яке відповідає п. 5 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" визначено, що крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі про визнання правочину недійсним чи про застосування наслідків недійсності, може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Відповідач ПАТ "ВТБ "Банк" вказує, що на позивача, як на нового власника спірного майна, перейшли іпотечні обтяження в силу положень ст. 23 ЗУ "Про іпотеку", а тому його майно законним чином обтяжено в даний час іпотекою.

Даною нормою передбачено, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Однак за матеріалами справи судом встановлено остаточний факт, що договір купівлі-продажу від 22.01.2007 року, на підставі якого іпотекодавець (ПП "Комфорт-К") як власник, передав спірне майно в іпотеку ПАТ "ВТБ "Банк", є недійсним з моменту його укладення. З цього випливає, що на час укладення іпотечних договорів від 31.05.2007 року та від 31.01.2007 року другий відповідач не мав належних прав власника на розпорядження майном, яке він передав від свого імені в іпотеку.

З цього приводу у розділ 3 Листа Верховного Суду України від 01.02.2015 року "Аналіз судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна" зроблено такий висновок:

Актуальним для судової практики є питання щодо правильності вирішення спорів між іпотекодавцем та іпотекодержателем у випадках, коли на час передачі нерухомості в іпотеку іпотекодавець був власником майна, що підтверджувалось правовстановлюючими документами, зокрема, на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасоване з відмовою іпотекодавцю у визнанні права власності на це майно, або на підставі договору, за яким іпотекодавець набув у власність конкретне нерухоме майно і який після укладення іпотечного договору судом був визнаний недійсним.

У таких випадках необхідно враховувати, що в результаті судового вирішення справи не на користь іпотекодавця відбувається відновлення суб'єктивного речового права на майно в певної особи, у зв'язку із чим іпотекодавець не може вважатися його власником. У такій ситуації не може бути застосовано положення ст. 23 Закону N 898-IV, згідно з яким у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою, оскільки у момент передачі майна в іпотеку іпотекодавець не був її власником. Зазначеної позиції дотримуються Вищий господарський суд України (рішення N 19979614 в Єдиному державному реєстрі судових рішень), а також суди нижчих рівнів (наприклад, рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської обл. від 11 грудня 2012 р.

у справі N 1121/4572/12).

Отже, позицією Верховного Суду України підтверджуються доводи представника позивача про те, що на позивача (як на нового власника) не переходять обов'язки іпотекодавця згідно ст. 23 ЗУ "Про іпотеку", якщо договір, по якому другий відповідач набув майно (а потім передав його в іпотеку), було визнано судом недійсним.

Це також випливає і з прямого змісту ст. 23 ЗУ "Про іпотеку", яка збереження іпотеки для нового власника майна пов'язує виключно з переходом права власності (права господарського відання) на предмет іпотекивід іпотекодавця до іншої особи. Суд вважає, що тут мається на увазі виключно перехід права власності за згодою сторін (добровільний), а не відновлення права власності на майно за особою, яка його з певних підстав втратила.

Суд відхиляє доводи представників відповідача про те, що в цьому питанні перевагу слід надати висновкам постанов КАГС та ВГСУ в справі № 08/5026/1759/2011 зі спору між тими ж учасниками, якими суди зазначили, що оскільки на момент оформлення майна в іпотеку договір купівлі-продажу від 22.01.2007 року із гр. ОСОБА_3 не було скасовано, іпотека є чинною, то слід вважати, що в 2010 році відбувся перехід права власності на предмет іпотеки до позивача і тому на це майно іпотекодержателю можна звертатися стягнення, у кого б це майно не перебувало.

З урахуванням вимог ст.111-28 ГПК України у суду немає обґрунтованих доводів, щоб при вирішенні даного спору відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України (розділ 3 Листа Верховного Суду України від 01.02.2015 року "Аналіз судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна") з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Також слід зазначити, що після визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 22.01.2007 року, другого відповідача, ПП "Комфорт-К" вже не можна і далі вважати повносправним іпотекодавцем спірного майна, оскільки його повноваження як власника на розпорядження цим майном фактично анульовані через визнання договору купівлі-продажу недійсним.

З цього випливає, що на момент передачі спірного майна до статутного фонду ТОВ "Добролюкс 11", позивач не мав діла ні з яким законним іпотекодавцем, тим більше, що майно було повернуто другим відповідачем на користь гр. ОСОБА_3 І саме ОСОБА_3, а не ПП Комфорт-К", який виступав як іпотекодавець за спірними іпотечними договорами, передав майно у статутний фонд позивача в якості 100%-го внеску (а.с. 146 том 2 - документ із оглянутої в засіданнях справи № 08/5026/1759/2011).

Отже, на думку суду, зібраними у справі доказами та правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у розділі 3 Листа від 01.02.2015 року "Аналіз судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна", безспірно доводиться той факт, що майно ( нежитлові приміщення підвалу № І, № ІІ, з № IV до № XXXVI, № XXXVIII, № XXXIX, з № L до № LVIII, приміщення першого поверху з № 17 до № 27, № 29, № 29а, з № 30 до № 35, № 37, № 37а, з № 38 до № 42, з № 44 до № 66, № 71, № 72 у будівлі Д-5 по АДРЕСА_1) зареєстровано в даний час на праві власності за позивачем і на це майно не може бути звернено стягнення з боку ПАТ "ВТБ Банк" як на іпотечне майно в порядку ст. 23 ЗУ "Про іпотеку".

Право власності позивача на спірні приміщення на час вирішення спору не скасовано і ніким не оспорюється в судових інстанціях.

Суд погоджується із доводами представника позивача про те, що при передачі в 2007 році майна в іпотеку за спірними договорами відповідачами було порушено вимоги ст. 5 ЗУ "Про іпотеку", яка, зокрема, встановлює такі вимоги:

Предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов:

нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація;

нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення;

нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Частина об'єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотека поширюється на частину об'єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості.

Нерухоме майно передається в іпотеку разом з усіма його приналежностями, якщо інше не встановлено іпотечним договором.

Цим вимогам спірні договори іпотеки не відповідають, виходячи з такого:

У відповідності до п. 4.3. Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно ( в редакції станом на час укладення спірних іпотечних договорів), затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року N 7/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 р. за N 157/6445 (який втратив чинність лише у грудні 2012 року) передбачено, що при поділі нерухомого майна для кожного з об'єктів нерухомого майна відкриваються нові розділи Реєстру прав і нові реєстраційні справи, кожному з об'єктів нерухомого майна присвоюється новий реєстраційний номер.

З матеріалів справи не вбачається, що у січні та травні 2007 року іпотечне майно було зареєстровано як окремі об'єкти нерухомості та виділялося в натурі зі складу приміщення Д-5 по АДРЕСА_1.

Все нерухоме майно по АДРЕСА_1 по Єдиному державному реєстру рахується як єдиний об'єкт, що знаходиться у володінні співвласників, без виділення об'єктів в натурі.

Станом на сьогоднішній день продовжує діяти Інструкція щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, яка затверджена наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 р. N 55 і зареєстрована в Міністерстві юстиції України від 6 липня 2007 р. за N 774/14041. Дана інструкція передбачає порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна (далі - об'єкти нерухомого майна), крім земельних ділянок, та застосовується суб'єктами господарювання, які здійснюють технічну інвентаризацію об'єктів нерухомого майна (далі - суб'єкти господарювання) при підготовці проектних документів щодо можливості проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна. Поділ на самостійні об'єкти нерухомого майна провадиться відповідно до законодавства з наданням кожному об'єкту поштової адреси.

Сторони спірних договорів навіть після їх укладення не вжили ніяких дій по приведенню цих договорів до вимог чинного законодавства (ст. 5 ЗУ "Про іпотеку") з урахуванням положень вказаної Інструкції, на що мали право та можливості.

Незважаючи на те, що позивачу на праві власності в даний час належить лише частина нерухомого майна, переданого в іпотеку, позивач просить визнати недійсними спірні договори іпотеки в повному обсязі, виходячи з такого:

У відповідності до положень ст. 217 ЦК України - недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсність інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Враховуючи те, що вже безспірним є факт відсутності у ПП "Комфорт-К" прав власника майна, переданого в іпотеку за спірними договорами (на час укладення цих договорів) внаслідок визнання недійсним договору купівлі-продажу від 22.01.2007 року (а.с. 17 том 1), а предмет іпотеки за обома спірними договорами ніколи не був окремо виділеним в натурі та зареєстрованим майном, то немає підстав вважати, що із виключенням зі спірних договорів частини майна, що належить позивачу, в інших частинах іпотечні договори слід вважати такими, що відповідають вимогам чинного законодавства.

Такі ж висновки викладено і в розділі 3 Листа Верховного Суду України від 01.02.2015 року "Аналіз судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна", де зазначено наступне:

об'єкти нерухомого майна можуть бути предметом іпотеки лише за таких умов: майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; воно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Відсутність хоча б однієї з указаних ознак є підставою для визнання договору іпотеки недійсним.

Враховуючи викладене, суд погоджується із доводами позивача про те, що спірні договори іпотеки підлягають визнанню недійсними у повному обсязі, незважаючи на те, що позивачу належить на праві власності лише частина предмету іпотеки.

При цьому суд також враховує і те, що позиція в цій частині позивача та третіх осіб (які разом є співвласниками всього іпотечного майна за предметами спірних договорів) співпадає повністю, представником позивача та третіх осіб у справі є одна особа.

У відповідності до ст. 215, 203 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Наявність підстав для визнання спірних договорів недійсними (порушення вимог чинного законодавства (ст. 5 ЗУ "Про іпотеку") на час укладення договорів) позивачем зібраними у справі доказами доведена.

Суд відхиляє доводи представника першого відповідача про те, що визнання недійсним договору купівлі-продажу від 22.01.2007 року (а.с. 17 том 1) є повністю незаконним, а перевагу при вирішенні спору слід надати тій обставині, що банк фактично залишається із непогашеним основним боргом у розмірі 1 200 000,00 доларів США, якщо вважати, що іпотека є незаконною і на предмет іпотеки не можна звертати стягнення в порядку ст. 23 ЗУ "Про іпотеку" щодо позивача, як нового власника майна.

В даному питанні судове рішення із встановленими фактами про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 22.01.2007 року є обов'язковим для врахування при розгляді даної справи в силу ст. 35 ГПК України та того, що згідно ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Крім того, банківські установи при видачі кредитів задля отримання прибутку здійснюють підприємницьку діяльність на свій страх і ризик, а тому і несуть всі втрати від такої діяльності.

Враховуючи, що сторони у справі, як господарюючі суб"єкти, є рівноправними, перший відповідач не може наполягати, що саме йому та його майновим правам повинна бути надана перевага у вирішенні спору.

На думку суду, факт збереження у Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів про обтяження іпотекою майна, що належить в даний час позивачу, щодо якого іпотекодавцем все ще рахується ПП "Комфорт-К" на підставі обох спірних договорів іпотеки, є безперечним доказом порушення прав позивача як власника майна. За змістом обох договорів, на предмет іпотеки нотаріусом накладено заборону його відчуження, що позбавляє позивача як власника в повному обсязі реалізувати свої повноваження на володіння, користування та розпорядження майном.

Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, на думку суду, є єдино можливим і ефективним для реального захисту та відновлення його порушеного права, виходячи з такого:

Суд прийшов до висновку, що чинні записи у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно свідчать про поширення обтяження іпотеки на майно, що в даний час належить позивачу на праві власності. При цьому право власності позивача на спірне майно не скасовано та не оспорюється в даний час.

У відповідності до п. 5) ст. 2 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" , обтяження це - заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, встановлена законом, актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або така, що виникла на підставі договору.

Відповідачі в ході розгляду справи стверджували, що вони вважають

законним звернення стягнення на нерухоме майно позивача в порядку ст. 23 ЗУ "Про іпотеку" в будь-який час, бо іпотека щодо нього не припинилася.

Як вбачається із положень ст. 17 ЗУ "Про іпотеку", іпотека припиняється у разі:

- припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору;

- реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону;

- набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки;

- визнання іпотечного договору недійсним;

- знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється;

- з інших підстав, передбачених цим Законом.

Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою.

Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Сторони не змогли довести суду, що на час вирішення спору вже настали передбачені ст. 17 (чи іншими нормами) ЗУ "Про іпотеку" обставини і вона припинилася, що б автоматично відновило права позивача.

Також представники обох сторін не змогли пояснити, яким ще способом, крім визнання іпотечного договору недійсним, можна домогтися скасування у реєстрі записів про обтяження майна позивача іпотекою.

За результатами всебічного вирішення спору суд прийшов до висновку про те, що позивач володіє законним і не спростованим на час вирішення спору правом власності на нерухоме майно, яке обтяжено іпотекою, про що внесено записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно і позивач має право вимагати скасування такого обтяження, оскільки на його майно не може бути звернуто стягнення в порядку ст. 23 ЗУ "Про іпотеку".

При цьому така ситуація, яка не має свого прямого вирішення через норми спеціального законодавства (ЗУ "Про іпотеку") чи через норми загального цивільного права, є порушенням прав позивача, які гарантовані статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідне положення Конвенції передбачає:" кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права".

З урахуванням ситуації, що склалася у позивача, суд вважає, що він не має у своєму розпорядженні ніякого іншого ефективного засобу юридичного захисту свого права, а ніж заявити позов про визнання недійсними спірних договорів іпотеки. Лише такий позов у випадку його задоволення може призвести до скасування обтяження іпотекою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з чим позивач пов'язує відновлення своїх прав.

Положеннями ст. 13 Конвенції передбачається, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження".

Таким чином стаття 13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу юридичного захисту для забезпечення дотримання суті конвенційних прав і свобод, у якій би формі вони не закріплювалися в національному правопорядку.

Представники обох сторін не довели та суд не встановив, що в законодавстві Україні існує інший спосіб захисту та реального відновлення позивачем свого права власності у всій повноті його складових із скасуванням обтяження іпотекою, ніж позов про визнання недійсними обох іпотечних договорів.

Законодавством України також не передбачено для позивача механізму, що б забезпечував власнику майна відповідне відшкодування за порушення його прав.

Суд не може врахувати як законні підстави для відмови позивачу в позові, доводи представника першого відповідача (ПАТ "ВТБ Банк" ) про те, що у випадку визнання недійсними обох іпотечних договорів погашення кредитного боргу ПАТ "Комфорт-К" стає безперспективним і банк отримає величезні збитки.

Дана обставина у чинному законодавстві України не визначаться як безумовний доказ підтвердження дійсності договору іпотеки та збереження чинності її обтяження за будь-яких обставин.

В ході розгляду справи обома відповідачами заявлено клопотання про застосування строку позовної давності до позовних вимог із клопотанням відмовити з цих підстав у позові (а.с. 70,116 том 1).

Розглянувши ці клопотання судом встановлено наступне:

У відповідності до ч. 3-5 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

З цього випливає, що якщо порушеного права судом не встановлено, то відмовити у позові слід саме з цих підстав, а не через пропуск строку позовної давності, але якщо порушене право мало місце, а причини пропуску строку позовної давності не є поважними, то відмовляти у позові слід з підстав пропуску строку позовної давності. В протилежному випадку порушене право підлягає захисту.

У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки правочин за загальним правилом визнається недійсним з моменту його укладення (ст. 236 ЦК України), то і про своє порушене право особа зазвичай взнає з моменту укладення договору.

Обидва спірні договори укладено між відповідачами 2007 року.

Позивач вважає, що він не пропустив строк позовної давності, оскільки він лише у серпні 2013 року після завершення всіх судових проваджень з приводу доведення права власності на спірне майно як на внесок ОСОБА_3 до статутного фонду ТОВ "Добролюкс-11", отримав судові рішення у спорах, які стосуються спірного майна та первинні документи про право власності, які дали змогу позивачу звертатися до суду за захистом своїх прав. Саме з цього періоду позивач обраховує строк позовної давності для подачі позову.

Ст. 331 ЦК України визначає, що якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 2 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (від 01.07.2004 року) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За доводами позивача, у 2013 році він вимушений був проводити реєстраційну дію щодо своїх прав на спірне нерухоме майно, як первинну, оскільки відновити правомірність володіння майном станом на 2010 рік для позивача вже було технічно не можливо.

Представник позивача вважає, що перебування спірного майна у тривалому спорі, скасування рішенням суду в певний період часу первинних правоустановлючих документів на майно позивача, повністю унеможливлювало його звернення до суду з позовом про визнання спірних іпотечних договорів недійсними для захисту права власності.

Натомість представники відповідачів вважають, що навіть володіючи самими свідоцтвами про право власності на нерухоме майно від 2010 року (а.с. 9-10), позивач до 2013 року міг безперешкодно подати аналогічний позов про визнання іпотечних договорів недійсними.

Також представники відповідачів просять звернути увагу на те, що позивач не є учасником спірних договорів, а про свої порушені права та незаконність спірних іпотечних договорів міг довідатися від гр. ОСОБА_3, який виступив засновником всіх Добролюксів та був учасником спорів щодо іпотечного майна.

На думку суду, з норм ЦК України випливає, що якщо правочин визнається недійсним з моменту його укладення (ст. 236 ЦК), то і порушене право зацікавленою особою повинно доводитися на цей же момент. Виходячи із предмету спору, саме із чинністю на даний час спірних договорів позивач пов'язує порушення своїх прав.

З цього випливає, що саме з моменту укладення спірних договорів слід обраховувати і перебіг строку позовної давності для визнання їх недійсними, якщо не буде встановлено іншої дати обізнаності позивача із фактом існування спірних договорів. Це випливає з того, що саме в момент укладення спірних договорів виникло триваюче до нинішнього часу обтяження спірного майна іпотекою, з чим позивач пов'язує порушення своїх прав. Ніякі інші дії, що призвели б до такого порушення, стосовно нього не вчинялися.

За змістом ч. 1 ст. 267 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Норми ЦК України про позовну давність прямо не дозволяють позивачу обраховувати її з моменту, коли він оформив своє право власності на спірне майно і встановив, що його право власності виявляється обтяженим майновими правами іншої особи, що виникли ще у попередні періоди.

ЦК України також не передбачає виниклих у позивача обставин, як таких, що переривають чи зупиняють перебіг строків позовної давності.

Однак ситуація позивача має свої особливості, які слід враховувати при вирішенні спору, що полягають в наступному:

1. Право власності за позивачем на спірні приміщення підвалу та першого поверху у будівлі по вул. Добровольського, 1 на час вирішення спору зареєстровані належним чином (з серпня 2013 року), це право власності не скасовано та не оспорюється.

Доводи відповідачів про незаконність цієї реєстрації та внесення спірного майна до статутного фонду позивача суд до уваги не приймає, оскільки це питання не є предметом спору у справі.

2.В даний час права позивача, як власника, обтяжені іпотекою, яка оформлена від імені Приватного підприємства "Комфорт-К", права якого на розпорядження предметом іпотеки фактично анульовані визнанням недійсним договору купівлі-продажу від 22.01.2007 року, за яким іпотечне майно було придбано.

3. Порушення права позивача на розпорядження та вільне володіння своїм майном є безсумнівно порушеним через обтяження його іпотекою та підлягає захисту.

4. При цьому, як вже попередньо вказав суд у даному рішенні, Верховний Суд України в аналогічній ситуації висловив позицію про те, що на позивача не поширюється ст. 23 ЗУ "Про іпотеку" щодо права іпотекотримача (ПАТ "ВТБ Банк") звернути стягнення на предмет іпотеки при переході права власності на нього до іншої особи. Такий перехід права власності не мав місця, оскільки відбулося скасування права власності на майно іпотекодавця та повернення його у власність продавця.

5. В ході розгляду справи учасниками процесу не доведено і судом не встановлено іншого способу захисту та відновлення права позивача, окрім як домагатися визнання недійсними обох іпотечних договорів. Лише ця дія призведе до реального скасування обтяження спірного майна іпотекою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Позивач подав позов про захист свого права власності, для підтвердження і захисту якого воно дійсно повинно бути належним чином оформлено та зареєстровано і в цьому суд погоджується із відповідними доводами представника позивача.

Суд вважає, що незалежно від будь-якого трактування правовідносин сторін, обставин справи та різних способів обрахунку сторонами перебігу строку позовної давності для заявленого позову у даній справі, у ситуації позивача слід визнати, що строк позовної давності для пред'явлення даного позову є пропущеним, однак із поважних причин, тому порушене право підлягає захисту.

Цими поважними причинами суд вважає в т.ч. тривале судове оскарження, скасування та остаточне відновлення позивачем реєстрації свого права власності на спірне майно лише у 2013 році. Згідно пояснень позивача (а.с. 125-132 том 1) він лише у 2012-2013 роках зміг отримати всі судові рішення, які стосуються спірного майна (в т.ч. у справах де позивач не був стороною) та якими він обґрунтовує свої позовні вимоги.

З моменту укладення спірних договорів позивач ніяким чином не міг їх оскаржувати, оскільки його право власності (яке остаточно зареєстровано лише у 2013 році) станом на 2007 рік не було порушеним.

У відповідності до ч. 2 ст. 2 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Оскільки іншого способу захисту та відновлення порушеного права, ніж визнання спірних іпотечних договорів недійсними для позивача не існує, порушене право позивача підлягає захисту і позов слід задовольнити повністю.

Керуючись ст. 49, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним іпотечний договір № 11/07-і від 31.01.2007 року між Приватним підприємством "Комфорт-К" та Акціонерним комерційним банком "Мрія" (перейменований у Публічне акціонерне товариство "ВТБ Банк") із змінами та доповненнями.

3. Визнати недійсним іпотечний договір № 18.1/07-ДИ1 від 21.05.2007 року між Приватним підприємством "Комфорт-К" та Акціонерним комерційним банком "Мрія" (перейменований у Публічне акціонерне товариство "ВТБ Банк") із змінами та доповненнями.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного господарського суду протягом 10 днів.

Повне рішення складено 23 травня 2016 року (понеділок)

Суддя Н.М. Спаських