ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"16" травня 2016 р.Справа № 916/530/16

Господарський суд Одеської області у складі судді Бездолі Ю.С.

при секретарі судового засідання: Шевченко К.О.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність від 01.09.2015р., ОСОБА_2, довіреність від 19.04.2016р.

від відповідача: ОСОБА_3, довіреність від 01.01.2016р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву: Підприємства у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю «ДЖЕРЕЛО» (65031, м. Одеса, вул. Грушевського, буд. 41, )

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий будинок «КОРОВАЙ» (65005, м. Одеса, вул. Прохорівська, буд. 47, кімн. 1, )

про: стягнення 13247,44 грн., -

Суть спору: Підприємство у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю «ДЖЕРЕЛО» звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий будинок «КОРОВАЙ» про стягнення 28413,57 грн.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобовязань за договором поставки №000465 від 03.01.2011р. в частині повної та своєчасної оплати поставленого товару.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 09.03.2016р. порушено провадження у справі та прийнято позовну заяву до розгляду; розгляд справи призначено на 30.03.2016р. об 11:00; витребувано додаткові документи.

24.03.2016р. за вх.№7392/16 до суду від відповідача надійшов відзив на позов та додаткові документи, які залучено судом до матеріалів справи. У відзиві на позовну заяву відповідач визнав станом на 15.03.2016р. наявний основний борг у розмірі 19637,58 грн. та пеню у розмірі 5722,04 грн., заперечив проти задоволення позову в частині нарахування 3% річних та індексу інфляції, просив в цій частині у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення позивачем ОСОБА_4 угоди №1 від 10.03.2011р. до договору поставки №000465 від 03.01.2011р.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 30.03.2016р. розгляд справи відкладено на 20.04.2016р. об 11:00; витребувано додаткові документи.

19.04.2016р. за вх.№10037/16 до суду від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, яка прийнята судом до розгляду та відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідача 17039,47 грн., а також додаткові документи, які залучено судом до матеріалів справи.

20.04.2016р. за вх.№10150/16 до суду від відповідача надійшли додаткові документи, які залучено судом до матеріалів справи.

20.04.2016р. за вх.№2-2114/16 до суду від відповідача надійшло клопотання про продовження строку розгляду справи на 15 днів.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 20.04.2016р. задоволено клопотання відповідача і продовжено строк розгляду справи до 19.05.2016р.

У судовому засідання 20.04.2016р. оголошувалась перерва до 16.05.2016р. об 11:00.

13.05.2016р. за вх.№11899/16 до суду від позивача надійшли письмові пояснення на відзив відповідача.

16.05.2016р. за вх.№12021/16 до суду від позивача надійшли додаткові документи, які залучено судом до матеріалів справи.

16.05.2016р. за вх.№2-2570/16 до суду від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, яка прийнята судом до розгляду та відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідача 13247,44 грн., з яких: 9637,58 грн. боргу, 2737,50 грн. пені, 282,15 грн. 3% річних, 590,21 грн. індексу інфляції, та додаткові документи, які залучено судом до матеріалів справи.

У судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги в повному обсязі з урахуванням заяв про зменшення розміру позовних вимог, просили суд їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково на суму основного боргу та пені, водночас відповідач заперечив проти нарахування 3% річних та індексу інфляції з підстав, викладених у відзиві на позов.

Відповідно до вимог ст. 85 ГПК України в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, господарський суд встановив:

03.01.2011р. між Підприємством у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю «ДЖЕРЕЛО» (Постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий будинок «КОРОВАЙ» (Покупець, відповідач) укладений договір поставки №000465, відповідно до якого Постачальник зобовязується передавати Покупцю у власність товар протягом строку дії договору в асортименті, вказаному в заявці Покупця, а Покупець зобовязується приймати та оплачувати товар на умовах даного договору.

Згідно з п.п. 2.1-2.3 договору Постачальник здійснює поставку товару на підставі заявок Покупця, за наявності у останнього ліцензії на право торгівлі алкогольними напоями та інших дозвільних документів, необхідних для здійснення торгівлі. Поставка товару здійснюється протягом 2 календарних днів з дня надходження заявки. Постачальник може здійснювати поставку в формі товарного кредиту, за домовленістю з Покупцем.

Відповідно до п.3.1 договору ціна товару визначається виходячи з цін, вказаних в прайс-листах.

Пунктами 3.2, 3.3 договору передбачено, що оплата поставленого товару здійснюється протягом 21 календарного дня з дня поставки. Днем виконання грошового зобовязання, передбаченого даним пунктом договору, є день надходження грошових коштів на розрахунковий рахунок або в касу Постачальника.

Згідно з п.4.1 договору за несвоєчасне виконання грошових зобовязань, передбачених п.3.2 даного договору, Покупець сплачує Постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діє в період, за який стягується пеня, від суми неоплаченого товару, за кожен день прострочення платежу.

У відповідності до п.4.3 договору за прострочення платежу за поставлений товар Покупець сплачує Постачальнику 3% річних, а також суму заборгованості з урахуванням індексу інфляції (ст. 625 ЦК України).

Згідно з п.4.7 договору сторони зобовязуються за необхідності проводити звірку взаєморозрахунків та підписувати акти звірок.

Пунктом 8.1 договору передбачено, що даний договір укладається на невизначений строк. Кожній стороні надається право розірвати даний договір, попередньо підписавши акт звірки і сплативши всі заборгованості за договором, попередивши іншу сторону про розірвання за два тижні.

10.03.2011р. сторонами укладено ОСОБА_4 угоду №1 до договору поставки №000465 від 03.01.2011р., згідно з п.1 якої сторони дійшли згоди, що Постачальник надає Покупцю право отримувати 3% (три відсотки) від суми оплаченого Покупцем товару, в т.ч. ПДВ, як плату за послуги за: надання фіксованого місця на полках магазину і виконання дій, направлених на збільшення обсягу продажу товару Продавця. Договір вступає в силу після складання планограми продукції кожного магазину, затвердженої обома сторонами.

На виконання умов договору позивач поставив, а відповідач прийняв товар, що підтверджується наявними в матеріалах справи накладними: № від 05.03.2015р. на суму 1361,88 грн., № від 03.04.2015р. на суму 252,72 грн., № від 03.04.2015р. на суму 707,94 грн., № від 03.04.2015р. на суму 541,74 грн., № від 03.04.2015р. на суму 2801,20 грн., № від 03.04.2015р. на суму 740,20 грн., № від 03.04.2015р. на суму 366,50 грн., № від 03.04.2015р. на суму 1119,98 грн., № від 04.04.2015р. на суму 1584,94 грн., № від 07.04.2015р. на суму 1492,56 грн., відповідними товарно-транспортними накладними, актами звірки розрахунків сторін за період з 01.03.2015р. по 31.03.2015р., з 01.05.2015р. по 30.05.2015р., з 01.06.2015р. по 30.06.2015р., поясненнями обох сторін.

Поставлений позивачем за період з 05.03.2015р. по 07.04.2015р. товар відповідачем оплачений частково, внаслідок чого сума боргу відповідача перед позивачем на даний час складає 9637,58 грн., що підтверджується відповідними виписками по рахунку, платіжним дорученням, зробленим на вимогу ухвали суду актом звірки взаємних розрахунків сторін за період з 01.03.2016р. по 31.03.2016р., поясненнями позивача та визнано відповідачем.

Неналежне виконання відповідачем своїх зобовязань за договором поставки №000465 від 03.01.2011р. в частині повної та своєчасної оплати поставленого товару стало підставою для звернення позивача до господарського суду з відповідним позовом.

Проаналізувавши наявні у справі докази та надавши їм правову оцінку, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обовязку.

За ст. 509 ЦК України передбачено, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є, зокрема, договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України).

За вимогами ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до вимог ч.1, ч.7 ст. 193 ГК України, які кореспондуються з вимогами ст. 526 ЦК України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

У відповідності до ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу вимог ст. 610, ч.2 ст. 615 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Одностороння відмова від зобовязання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобовязання.

Відповідно ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч.5 ст. 78 ГПК України у разі визнання відповідачем позову господарський суд приймає рішення про задоволення позову за умови, що дії відповідача не суперечать законодавству або не порушують прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб.

Виходячи з наявних матеріалів справи господарським судом встановлено, що відповідач не виконав належним чином свої зобовязання за договором поставки №000465 від 03.01.2011р. в частині повної та своєчасної оплати поставленого товару, внаслідок чого у нього виник борг перед позивачем, який на даний час складає 9637,58 грн., що визнано відповідачем.

За таких обставин, господарський суд дійшов висновку про правомірність, обґрунтованість та необхідність задоволення позовних вимог Підприємства у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю «ДЖЕРЕЛО» в частині стягнення з відповідача 9637,58 грн. боргу.

В якості відповідальності за порушення відповідачем грошових зобовязань за договором, позивачем нараховано відповідачу пеню, 3% річних та індекс інфляції.

Щодо заявлених позовних вимог про стягнення з відповідача 2737,50 грн. пені слід зазначити наступне.

Відповідно до ст.ст. 546, 549 ЦК України виконання зобовязань за договором можуть забезпечуватися неустойкою (штрафом, пенею). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Водночас вимогами п.3 ч.1 ст. 611 ЦК України передбачено, що одним із наслідків порушення зобовязання є сплата неустойки, а в силу вимог ч.2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюються договором або актом цивільного законодавства.

Згідно зі ч.1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями в цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання зобовязання.

У ч.6 ст. 231 ГК України також встановлено, що штрафні санкції за порушення грошових зобовязань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, за увесь час користування чужими грошовими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ч.6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Сплата відповідачем пені передбачена п.4.1 договору поставки №000465 від 03.01.2011р.

Позивачем нараховано відповідачу пеню на суму боргу за договором поставки №000465 від 03.01.2011р. за визначені періоди у розмірі 2737,50 грн., яку відповідач визнав.

Між тим, господарський суд не може в повному обсязі прийняти до уваги виконаний позивачем розрахунок пені, оскільки останній виконаний позивачем частково неправильно, а саме: позивачем неправильно визначено дату накладної № від 04.04.2015р. на суму 1584,94 грн., у звязку з чим помилково включено останній день строку оплати поставленого товару за даною накладною до періоду прострочення виконання відповідачем грошових зобовязань; по іншим накладним господарський погоджується з розрахунком позивача, вважає його обґрунтованим.

З огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 ГПК України господарський суд має зясовувати обставини, повязані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у звязку з порушенням грошового зобовязання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобовязання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо зясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобовязати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобовязати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Така ж правова позиція викладена і у п.1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» (з наступними змінами і доповненнями).

Господарським судом самостійно, з урахуванням конкретних обставин справи, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого мало місце невиконання зобовязання, виконано розрахунок пені за накладною № від 04.04.2015р., в результаті чого з урахуванням розрахунку позивача визначено, що пеня за період з 27.03.2015р. по 27.09.2015р. склала 8,88 грн., за період з 25.04.2015р. по 25.10.2015р. склала 1856,39 грн., за період з 26.04.2015р. по 25.10.2015р. склала 447,96 грн., за період з 29.04.2015р. по 29.10.2015р. склала 421,68 грн., що загалом складає 2734,91 грн., які підлягають стягненню з відповідача.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Щодо доводів відповідача про відсутність підстав для стягнення з нього 282,15 грн. 3% річних та 590,21 грн. індексу інфляції через неналежне невиконання позивачем вимог п.1 ОСОБА_4 угоди №1 від 10.03.2011р. до договору поставки №000465 від 03.01.2011р. в частині несвоєчасної оплати позивачем 11364 грн., які були зараховані в якості зустрічних однорідних вимог з простроченням, а саме - 31.07.2015р., господарський суд дійшов наступних висновків.

Предметом позову у даній справі є стягнення з відповідача боргу за поставлений товар за договором поставки №000465 від 03.01.2011р. Вимоги щодо стягнення боргу з позивача у даній справі відповідачем, зокрема, шляхом заявлення зустрічного позову не заявлялись.

Окрім того, формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно повязується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 06.06.2012р. у справі №6-49цс12, від 24.10.2011р. у справі №6-38цс11, прийнятих за наслідками розгляду заяв про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 17.10.2011р. у справі №6-42цс11, прийнятій за наслідками розгляду заяв про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Відповідно до вимог ст. 111-28 ГПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

З огляду на те, що згадану ст. 625 ЦК України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - «Загальні положення про зобовязання», ця стаття застосовується до всіх грошових зобовязань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, повязані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобовязань.

Така ж правова позиція викладена і у п.1.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» (з наступними змінами і доповненнями).

За таких обставин, господарський суд дійшов висновку про недоведеність доводів відповідача про відсутність підстав для нарахування 3% річних та індексу інфляції на суму боргу.

Господарський суд приймає до уваги розрахунок розміру індексу інфляції, зроблений позивачем як такий, що відповідає вимогам законодавства.

Однак, господарський суд не може в повному обсязі прийняти до уваги виконаний позивачем розрахунок 3% річних, оскільки останній виконаний позивачем частково неправильно, а саме: позивачем неправильно визначено дату накладної № від 04.04.2015р. на суму 1584,94 грн., у звязку з чим помилково включено останній день строку оплати поставленого товару за даною накладною до періоду прострочення виконання відповідачем грошових зобовязань, окрім того, нараховані на суму боргу 3% річних обчислені з арифметичними помилками.

Господарським судом самостійно, з урахуванням конкретних обставин справи, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого мало місце невиконання зобовязання, виконано розрахунок 3% річних та визначено, що 3% річних за період з 27.03.2015р. по 15.04.2016р. складають 0,94 грн., з 25.04.2015р. по 15.04.2016р. - 191,46 грн., з 26.04.2015р. по 15.04.2016р. - 46,34 грн., що загалом складає 282,01 грн.

Враховуючи вищевикладене, є правомірними та підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 282,01 грн. 3% річних та 590,21 грн. індексу інфляції.

За таких обставин, позовні вимоги Підприємства у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю «ДЖЕРЕЛО» підлягають частковому задоволенню.

Іншого сторонами не доведено.

Інші наявні в матеріалах справи документи вищевикладених висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України судовий збір покладається на обох сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов Підприємства у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю «ДЖЕРЕЛО» задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий будинок «КОРОВАЙ» (65005, м. Одеса, вул. Прохорівська, буд. 47, кімн. 1, ) на користь Підприємства у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю «ДЖЕРЕЛО» (65031, м. Одеса, вул. Грушевського, буд. 41, ) 9637 (девять тисяч шістсот тридцять сім) грн. 58 коп. боргу, 2734 (дві тисячі сімсот тридцять чотири) грн. 91 коп. пені, 282 (двісті вісімдесят дві) грн. 01 коп. 3% річних, 590 (пятсот девяносто) грн. 21 коп. індексу інфляції та 1377 (одну тисячу триста сімдесят сім) грн. 72 коп. судового збору.

3. В решті позову відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно з ч.5 ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його підписання до Одеського апеляційного господарського суду через господарський суд Одеської області.

Повне рішення складено 23 травня 2016 р.

Суддя Ю.С. Бездоля