ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

24 травня 2016 р. Справа № 918/318/16

Господарський суд Рівненської області у складі головуючого - судді Торчинюка В.Г., розглянувши матеріали справи

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнегаз збут"

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

про стягнення заборгованості в сумі 2 967 грн. 42 коп.

В засіданні приймали участь:

від позивача: Янкевич Л.Д. за довіреністю від 30 березня 2016 року № 577;

від відповідача: не з'явився.

В судовому засіданні 24 травня 2016 року, відповідно до статті 85 ГПК України, проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Рівнегаз збут" звернувся до господарського суду Рівненської області з позовною заявою до відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, в якій просив суд стягнути заборгованість в сумі 4 530 грн. 28 коп.

29 квітня 2016 року ухвалою суду порушено провадження по справі, розгляд якої призначено на 10 травня 2016 року.

10 травня 2016 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду уповноважений представник позивача подав клопотання, в якому повідомив суд, що немає можливості забезпечити явку свого уповноваженого представника в судове засідання, просив суд провести розгляд справи за відсутності представника позивача.

Ухвалою суду від 10 травня 2016 року відкладено розгляд справи на 24 травня 2016 року.

24 травня 2016 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду уповноважений представник позивача подав заяву про зменшення розміру позовних вимог від 23 травня 2016 року № 897, в якій останній повідомляє суд, що відповідачем на момент розгляду позову заборгованість частково погашена на суму 1 546 грн. 25 коп., з огляду на вищезазначене, позивач просив суд стягнути з відповідача 2 604 грн. 72 коп. заборгованості, 320 грн. 12 коп. пені, 37 грн. 36 коп. інфляційних та три відсотки річних в сумі 21 грн. 83 коп.

У той же час, уповноважений представник позивача подав заяву про уточнення позовних вимог від 24 травня 2016 року № 897/1, в якій просив суд стягнути з відповідача на свою користь 2 604 грн. 72 коп. заборгованості, 320 грн. 12 коп. пені, 20 грн. 75 коп. інфляційних та три відсотки річних в сумі 21 грн. 83 коп.

Заява позивача про зменшення розміру позовних вимог прийнята судом до розгляду.

У відповідності до частини 4 статті 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Враховуючи те, що заява про зменшення розміру позовних вимог прийнята судом до розгляду і вона подана в передбачений ГПК України порядок та спосіб, повноважною особою позивача, відтак суд її задовольняє, а тому має місце нова ціна позову 2 967 грн. 42 коп.

У судовому засіданні 24 травня 2016 року позивач підтримав позов з підстав зазначених у позовній заяві з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, наполягав на задоволенні позову.

Відповідач не забезпечив явку уповноваженого представника у судове засідання 24 травня 2016 року, хоча про місце дату та час судового засідання був повідомлений належним чином.

Cуд на підставі статті 75 ГПК України дійшов висновку про розгляд справи за наявними в ній матеріалами без участі відповідача, належним чином повідомленого про дату, час та місце розгляду справи.

Аналогічна правова позиція знайшла своє відображення у пункті 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" яким роз'яснено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них, справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

1 липня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Рівнегаз збут" (надалі - постачальник) та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 (надалі - споживач) був укладений договір № 2015/ТП-КП-100276 на постачання природного газу за регульованим тарифом (надалі - договір, а.с. 8 - 13).

Відповідно до пункту 1.1. договору постачальник постачає природний газ (надалі - газ) споживачу в обсягах і порядку, передбачених договором для забезпечення потреб споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість газу у розмірах, строках, порядку та на умовах, передбачених договором.

Згідно пункту 1.2 договору передача газу за договором здійснюється на межах балансової належності об'єктів споживача відповідно до актів розмежування ділянок обслуговування (надалі - пункти призначення). Перелік комерційних вузлів обліку газу та газопостачаючого обладнання визначаються Сторонами в додатку 1 до договору.

Пунктом 2.5 договору сторони погодили, що за підсумками розрахункового періоду споживач протягом двох робочих днів погоджує з Газорозподільним підприємством акт про фактичний обсяг спожитого газу за розрахунковий період, який є підставою для оформлення актів приймання-передачі газу між відповідними суб'єктами ринку природного газу.

Акти приймання-передачі газу є підставою для остаточних розрахунків Споживача з Постачальником (пункт 3.9 Договору).

Згідно пункту 4.6 договору оплата вартості послуг з постачання газу здійснюється споживачем на умовах щомісячної/щодекадної 100% попередньої оплати договірного обсягу постачання газу, визначеного в додатку 3 до договору, не пізніше ніж за три робочих дні до початку розрахункового періоду, крім оплати вартості послуг з постачання суб'єктами господарювання, які виробляють теплову енергію.

У відповідності до частини 5 пункту 4.6 договору у випадку недоплати вартості послуг з постачання газу за розрахунковий період споживач проводить остаточний розрахунок не пізніше 5 числа місяця, наступного за розрахунковим.

Договір набирає чинності з дати його підписання та укладається на строк до 31 грудня 2015 року (пункт 10.1 договору).

Вказана угода підписана уповноваженими представниками сторін та скріплена печатками цих суб'єктів господарювання.

Статтею 204 ЦК України презумується правомірність правочину.

На час розгляду справи доказів недійсності чи розірвання договору від 1 липня 2015 року № 2015/ТП-КП-100276 на постачання природного газу за регульованим тарифом, зокрема відповідних судових рішень з цього приводу, господарському суду не надано.

На виконання умов договору позивач, відповідно до актів прийому передачі природного газу (а.с. 15 - 16), у листопаді-грудні 2015 року поставив відповідачу природного газу на суму 5 060 грн. 97 коп.

Відповідач взяті на себе зобов'язання щодо оплати отриманого газу виконав частково, сплативши 8 грудня 2015 року 910 грн. 00 коп., внаслідок чого за відповідачем утворилась заборгованість на суму 4 150 грн. 97 коп.

Суд зазначає, що борг відповідач перед позивачем оплатив частково, на суму 910 грн. 00 коп. та 1 546 грн. 25 коп., що стверджується матеріалами справи, зокрема: платіжним дорученням від 8 грудня 2015 року № 0PL879560 на суму 910 грн. 00 коп. та платіжним дорученням від 11 травня 2016 року № ЗРВ00018513 на суму 1 546 грн. 25 коп.

З урахуванням зазначеного вище, основна сума боргу відповідача з урахуванням заяв про зменшення розміру позовних вимог складає 2 604 грн. 72 коп.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарський договір є підставою виникнення господарських зобов'язань.

Частиною 1 статті 179 Господарського кодексу України визначено, що майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і не господарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Згідно статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 статті 691 ЦК України встановлено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до положень частини 1 та частини 2 статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Із встановлених вище обставин слідує, що відповідач не виконав своїх зобов'язань щодо оплати отриманого газу на суму 2 604 грн. 72 коп., тому позов в частині стягнення з фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнегаз збут" основної суми боргу підлягає задоволенню на вищезазначену суму.

Окрім того, позивач покликаючись на пункт 6.2.2 договору просив суд стягнути з відповідача на свою користь пеню з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог нараховану в розмірі 320 грн. 12 коп. грн. за період з 6 січня 2016 року по 10 березня 2016 року на суму основного боргу в розмірі 4 150 грн. 97 коп.

Пунктом 6.2.2 договору передбачено, що у разі порушення строків оплати із споживача стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов'язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно з частиною 3 статті 549 ЦК України вищезазначеної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання (частина 1 статті 550 ЦК України).

Частиною 1 статті 552 ЦК України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов'язку в натурі.

Приписами статті 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно статей 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Перевіривши розрахунок пені наданий позивачем судом встановлено, що він здійснений арифметично вірно, відтак до стягнення з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнегаз збут" підлягає пеня з урахуванням заяв про зменшення розміру позовних вимог в сумі 320 грн. 12 коп.

Окрім того, позивач нарахував відповідачу з урахуванням заяв про зменшення розміру позовних вимог 3% річних в сумі 21 грн. 83 коп. та 20 грн. 75 коп. інфляційних втрат.

Згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши їх нарахування, судом встановлено, що вони здійснені арифметично вірно, відтак до стягнення з фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнегаз збут" підлягає 21 грн. 83 коп. три процента річних та 20 грн. 75 коп. інфляційних втрат.

Враховуючи усе вищезазначене позов підлягає задоволенню на загальну суму 2 967 грн. 42 коп., з яких: 2 604 грн. 72 коп. основна сума боргу, 320 грн. 12 коп. пеня, 21 грн. 83 коп. три процента річних та 20 грн. 75 коп. інфляційні втрати.

Згідно статті 49 ГПК України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі статті 49 ГПК України на відповідача покладаються судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 1 378 грн. 00 коп.

Керуючись статями 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код: НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнегаз збут" (33027, місто Рівне, вулиця Білякова,4, ідентифікаційний код: 39589441) 2 604 (дві тисячі шістсот чотири) грн. 72 коп. основної суми боргу, 320 (триста двадцять) грн. 12 коп. пені, 20 (двадцять) грн. 75 коп. інфляційних втрат, 21 (двадцять одна) грн. 83 коп. три процента річних та 1 378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн. 00 коп. судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено "25" травня 2016 року

Суддя Торчинюк В.Г.