РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2016Справа №910/5638/16

За позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву

До Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

Про примусове виселення з державного майна

Представники сторін:

від позивача: Гармашов Б.С. - по дов.

від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про примусове виселення з державного майна.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.04.2016р. порушено провадження у справі №910/5638/16 та призначено її розгляд на 25.04.2016р., а також частково задоволено клопотання Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву про відстрочення сплати судового збору, відстрочено сплату судового збору до 25.04.2016р.

Доказів сплати судового збору станом на 25.04.2016 позивачем не надано.

Представники сторін в судове засідання 25.04.2016 не з'явились, вимоги ухвали про порушення провадження у справі не виконали, про причини неявки суд не повідомили, про дату та час розгляду справи були повідомлені належним чином.

Відповідно до п. 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" у разі відстрочення або розстрочення сплати судового збору господарський суд повинен зазначити в ухвалі (про прийняття заяви чи скарги до провадження або в іншій) конкретний строк (строки) сплати судового збору, який (які) не може бути пізнішим за дату, на яку судом призначено розгляд заяви чи скарги. У разі перенесення цієї дати (в зв'язку з відкладенням розгляду справи або з інших причин) відповідно може бути продовжено й строк (строки), на які відстрочено або розстрочено сплату судового збору, про що господарським судом зазначається у відповідній ухвалі.

Враховуючи вищевикладені обставини, з метою забезпечення доступу до правосуддя, суд вважає за доцільне продовжити строк, на який відстрочено сплату судового збору до 16.05.2016р.

У зв'язку з неявкою в судове засідання представників сторін, ухвалою від 25.04.2016р. розгляд справи було відкладено на 16.05.2016р.

13.05.2016р. до господарського суду надійшло клопотання Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву про відстрочення сплати судового збору до набрання рішення по справі законної сили та письмове підтвердження відсутності аналогічного спору.

В судовому засіданні 16.05.2016р. позивачем подано клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, яке судом розглянуто та задоволено.

Представник позивача під час розгляду справи у судовому засіданні 16.05.2016р. позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання 16.05.2016р. не з'явився, представника не направив, всіма правами, що передбачені Господарським процесуальним кодексом України не скористався, проте, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду спору.

Наразі, з огляду на неявку відповідача в судове засідання 16.05.2016р. господарський суд зазначає наступне. Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

За висновками суду, незважаючи на те, що відповідач не з'явився у судове засідання 16.05.2016р., справа може бути розглянута за наявними у ній документами у відповідності до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка вказаних учасників судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

В судовому засіданні 16.05.2016р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

11.12.2009р. між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (орендар) було укладено договір №4723 оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, відповідно до п.1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно - нежилі приміщення площею 127 кв.м, розміщені за адресою: АДРЕСА_2 у напівпідвальному приміщенні будівлі гуртожитку №2, що перебуває на балансі Київського геологорозвідувального технікуму, вартість якого визначена згідно зі звітом про незалежну оцінку станом на 31.03.2009р. і становить 1014958 грн.

У п.1.2 договору №4723 від 11.12.2009р. зазначено, що майно передається в оренду з метою: розміщення фізкультурно-спортивного закладу, діяльність якого спрямована на організацію та проведення занять різними видами спорту - 115 кв.м в погодинне користування (180 годин на місяць); розміщення майстерні з ремонту одягу - 12 кв.м.

За умовами п.3.1 укладеного між сторонами правочину орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої Постановою №796 від 04.10.1995р. Кабінету Міністрів України, і становить без податку на додану вартість за базовий місяць оренди - серпень 2008р. - 3735,44 грн.

Орендна плата за перший базовий місяць грудень 2009р. встановлюється шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за вересень, жовтень, листопад, грудень 2009р.

Нарахування податку на додану вартість на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному законодавством. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць (п.п.3.2, 3.3 договору №4723 від 11.12.2009р.).

У п.10.1 вказаного правочину зазначено, що договір укладено строком на один рік, останній діє з 11.12.2009р. до 11.12.2010р. включно.

Згідно п.10.4 договору №4723 від 11.12.2009р. у разі відсутності заяви однієї зі сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені ним, з урахування змін у законодавстві на дату продовження правочину.

Договором №4723/01 від 17.12.2010р. дію договору №4723 від 11.12.2009р. було продовжено на два роки, а саме до 11.12.2012р.

Договором №4723/02 від 24.04.2013р. сторонами погоджено внесення змін до договору №4723 від 11.12.2009р. в частині розміру орендної плати та порядку визначення її розміру й продовжено строк дії правочину до 11.12.2013р.

У відповідності до змісту договору №4723/03 від 24.04.2013р. сторонами було досягнуто згоди щодо зміни балансотримувача об'єкта оренди на Київський національний університет імені Тараса Шевченка.

З наявних в матеріалах справи документів вбачається, що орендарем прийнято у користування нежилі приміщення площею 127 кв.м, розміщені за адресою: АДРЕСА_2 у напівпідвальному приміщенні будівлі гуртожитку №2, про що складено акт б/н від 11.12.2009р. приймання-передавання орендованого майна.

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №4723 від 11.12.2009р. як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача судового процесу взаємних цивільних прав та обов'язків з оренди нерухомого майна, що належить до державної власності.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно з ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За приписом ст.180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до ст.631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У ч.1 ст.2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» зазначено, що орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ст.759 Цивільного кодексу України).

Статтею 763 Цивільного кодексу України передбачено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Як зазначалось вище, у п.10.1 вказаного правочину зазначено, що договір укладено строком на один рік, що діє з 11.12.2009р. до 11.12.2010р. включно.

Договором №4723/01 від 17.12.2010р. договір №4723 від 11.12.2009р. було продовжено на два роки, а саме до 11.12.2012р. Договором №4723/02 від 24.04.2013р. строк дії укладеного між сторонами правочину було продовжено до 11.12.2013р.

Згідно п.10.4 договору №4723 від 11.12.2009р. у разі відсутності заяви однієї зі сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені ним, з урахування змін у законодавстві на дату продовження правочину.

Згідно зі ст.17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п'ять років, якщо орендар не пропонує менший термін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов'язки за договором, має переважне право, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника. У разі якщо власник має намір використовувати зазначене майно для власних потреб, він повинен письмово попередити про це орендаря не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору.

Відтак якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється. При цьому такі заперечення можуть бути висловлені останнім, як до закінчення терміну дії договору оренди, так і протягом одного місяця після закінчення дії цього строку. Аналогічну правову позицію наведено у постанові від 16.06.2015р. Вищого господарського суду України по справі №925/2355/14.

З представлених до матеріалів справи документів вбачається, що Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву відмовилось від подальшого продовження договору №4723 від 11.12.2009р., про що повідомило Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 листом №30-06/13093 від 25.11.2013р.

Одночасно, аналогічне повідомлення міститься у листі №30-06/1938 від 25.02.2014р. Регіонального відділення Фонду державного майна України.

Як свідчать матеріали справи, Господарським судом міста Києва розглядалась справа №910/23405/14 за позовом Першого заступника прокурора Печерського району міста Києва в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про звільнення приміщення.

Рішенням від 02.12.2014р. Господарського суду міста Києва по справі №910/23405/14, яке набуло законної сили 19.12.2014р., позовні вимоги Першого заступника прокурора Печерського району міста Києва в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву задоволено в повному обсязі: зобов'язано Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 повернути нежитлове приміщення, загальною площею 127,00 кв.м., розміщене за адресою: АДРЕСА_3, у напівпідвальному приміщенні будівлі гуртожитку №2, Регіональному відділенню Фонду державного майна України по м. Києву шляхом його звільнення та передачі по акту приймання-передавання.

У вказаному рішенні судом встановлено, що Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву лист №30-06/13093 від 25.11.2013р. про відмову від продовження договору №4723 від 11.12.2009р. було направлено 29.11.2013р., що свідчить про припинення дії укладеного між сторонами правочину.

Статтею 35 Господарського процесуального кодексу України передбачено підстави звільнення від доказування. Зокрема, господарським процесуальним законодавством визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Аналогічну позицію щодо преюдиціальної дії рішень суду наведено у п.2.6 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Преюдиціальність - це обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Наведеної позиції також дотримується Вищий господарський суд України у постановах від 30.01.2013р. по справі №5020-660/2012 та від 06.03.2014р. по справі №910/11595/13.

Таким чином, рішення від 02.12.2014р. господарського суду міста Києва по справі №910/23405/14, має преюдиціальне значення, а встановлені ним факти, зокрема, щодо повідомлення орендодавцем про відсутність наміру до продовження договору та його припинення повторного доведення не потребують.

За таких обставин, з огляду на всі фактичні обставини справи, приймаючи до уваги, що орендодавцем за договором №4723 від 11.12.2009р. було у передбаченому чинним законодавством України порядку висловлено заперечення проти пролонгації договору, отже, що строк дії договору №4723 від 11.12.2009р. закінчився та пролонгованим після 11.12.2013р. у відповідності до ст.17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», укладений між сторонами правочин не був.

Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 291 Господарського кодексу України та ст.26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачено, що договір оренди припиняється, в тому числі, у разі закінчення строку, на який його було укладено.

У ст. 785 Цивільного кодексу України зазначено, що у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

У разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов'язаний повернути орендодавцеві об'єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди (ст. 27 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»).

За умовами п.10.9 договору №4723 від 11.12.2009р. у разі припинення або розірвання договору майно протягом трьох робочих днів повертається орендарем орендодавцю/балансоутримувачу.

Майно вважається поверненим орендодавцю/балансоутримувачу з моменту підписання сторонами акта приймання-передавання. Обов'язок щодо складання акту приймання-передавання про повернення майна покладається на орендаря (п.10.10 договору №4723 від 11.12.2009р.).

Отже, з огляду на припинення договору №4723 від 11.12.2009р., суд дійшов висновку, що строк повернення орендарем Регіональному відділенню Фонду державного майна України по місту Києву державного майна, отриманого у користування на підставі спірного правочину, настав.

Проте, за твердженнями позивача, які з боку відповідача не спростовані, орендарем приміщення ані орендодавцю, ані балансоутримувачу повернуто не було, акту приймання-передавання не складено.

Вказані обставини також було встановлено у рішенні 02.12.2014р. Господарського суду міста Києва по справі №910/23405/14, що має преюдиціальне значення при розгляді справи №910/5638/16.

Одночасно, в матеріалах справи також відсутні належні та допустимі у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України докази виконання рішення по справі №910/23405/14.

За таких обставин, приймаючи до уваги все вищезазначене у сукупності, суд дійшов висновку щодо обґрунтованості позовних вимог Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про примусове виселення з державного майна та наявності достатніх підстав для їх задоволення.

З приводу сплати судового збору за подання позову та клопотання заявника про відстрочення його внесення до моменту набрання рішенням по справі законної сили суд зазначає наступне.

За приписами ст.1 Закону України «Про судовий збір» судовий збір - це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Статтею 2 вказаного нормативно-правового акту визначено, що платники судового збору - громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене цим Законом.

За приписами ч.1 ст.8 Закону України «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі.

Як вказувалось вище, ухвалою від 01.04.2016р. Господарського суду міста Києва частково задоволено клопотання Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву про відстрочення сплати судового збору, відстрочено сплату судового збору до 25.04.2016. Ухвалою від 25.04.2016р. термін відстрочення було продовжено до 16.05.2016р.

Проте, станом на момент прийняття рішення по справі заявником судовий збір до Державного бюджету України внесено не було.

Відповідно до п.3.3 Постанови №7 від 21.02.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» якщо строк (строки), на який (які) судом було відстрочено або розстрочено сплату судового збору, закінчився, а таку сплату не здійснено, господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи може своєю ухвалою продовжити цей строк (але не довше ніж до прийняття судового рішення по суті справи), або звільнити сторону від сплати судового збору, або стягнути несплачену суму судового збору у прийнятті судового рішення.

У разі коли господарським судом було відстрочено сплату позивачем судового збору, який з тих чи інших причин до прийняття рішення зі справи сплачено не було, а останнє прийнято на користь позивача, то стягнення суми судового збору здійснюється безпосередньо з відповідача у доход Державного бюджету України (п.3.4 Постанови №7 від 21.02.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України»).

Таким чином, з огляду на висновки суду щодо задоволення позову Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву, враховуючи приписи ст.49 Господарського процесуального кодексу України та позицію пленуму Вищого господарського суду України, судовий збір в розмірі 1378 грн. підлягає стягненню з відповідача в дохід Державного бюджету України, а клопотання позивача про відстрочення сплати судового збору, що надійшло до суду 13.05.2016р., підлягає залишенню без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.22, 27, 43, 49, 75, 81, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Задовольнити позовні вимоги.

2. Виселити Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 (04214, АДРЕСА_1, іпн НОМЕР_1) з державного нерухомого майна загальною площею 127 кв.м, у напівпідвальному приміщенні будівлі гуртожитку №2, розміщеного за адресою: АДРЕСА_2 що перебуває на балансі Київського національного університету імені Тараса Шевченка.

3. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (04214, АДРЕСА_1, іпн НОМЕР_1) судовий збір в сумі 1378 грн. в дохід Державного бюджету України.

4. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

23.05.2016 р.

Суддя О.М. Спичак