ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" травня 2016 р. Справа № 922/282/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Барбашова С.В. , суддя Білецька А.М.

при секретарі - Кохан Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, за довіреністю № 34 від 15.01.16 року, ОСОБА_2, за довіреністю № 2685 від 16.05.14 року.

відповідача - ОСОБА_3, договір про надання правової допомоги б/н від 24.02.16 року.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 (вх. № 1078 Х/3-12) на рішення господарського суду Харківської області від 21 березня 2016 року по справі № 922/282/16

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_5, м. Харків

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4, м. Харків

про стягнення 479966,68 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 21.03.2016 року по справі № 922/282/16 (суддя Чистякова І.О.) позов задоволено частково в сумі 453858,66 грн. Стягнуто з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 суму заборгованості за договором №3 оренди нерухомого майна від 01.11.2008 року в розмірі 257857,14 грн., інфляційних втрат в сумі 176632,14 грн., 3% річних в розмірі 19369,38 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 6807,88 грн. Врешті частини позову в сумі 26108,02 грн. відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Фізична особа - підприємець ОСОБА_4 звернулась до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 21 березня 2016 року по справі № 922/282/16 та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

В апеляційній скарзі заявник посилається на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм чинного законодавства України і що суд першої інстанції не в повному обсязі з'ясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, неправильно та неповно дослідив докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, а також на те, що суд невірно застосував норми як матеріального, так і процесуального права, що потягло за собою неправильне вирішення господарського спору та згідно статті 104 Господарського процесуального кодексу України є підставою для його скасування.

Фізична особа - підприємець ОСОБА_5 у відзиву на апеляційну скаргу та його представник в судовому засіданні зазначив, що рішення господарського суду Харківської області було винесено без порушення приписів чинного матеріального та процесуального законодавства, та з урахуванням всіх доказів поданих сторонами, та доказів, які були витребувані судом. Просить рішення господарського суду Харківської області від 21.03.2016 року по справі № 922/282/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши в судовому засіданні пояснення учасників судового процесу, дослідивши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статті 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Як свідчать матеріали справи, 01.11.2008 року між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_5 (орендодавець - позивач у справі) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 (орендар - відповідач у справі) було укладено договір оренди нерухомого майна № 3, відповідно до умов якого орендодавець (позивач) зобов'язався передати, а орендар (відповідач) прийняти в строкове платне користування нежитлові приміщення 1-го поверху № 37-38 загальною площею 259,2 кв.м., що знаходяться в будівлі літ. "А-9" за адресою: АДРЕСА_3 (пункт 1.1 договору).

Відповідно до пункту 2.1 договору об'єкт оренди передається орендодавцем орендарю на підставі акту приймання - передачі на протязі трьох календарних днів з моменту підписання цього договору.

Згідно з пункту 2.3. договору по закінченню строку оренди або у випадку дострокового розірвання цього договору орендар зобов'язаний на протязі 14 календарних днів з моменту закінчення строку дії договору або з дати його дострокового розірвання повернути орендодавцю об'єкт оренди за актом приймання - передачі в належному стані, в будь-якому разі, не гіршому, ніж при передачі його в оренду, з урахуванням показників природного фізичного зносу.

Відповідно до пункті 4.1 договору розмір орендної плати складає 20000,00 грн. в місяць.

Згідно з пунктом 4.2. договору орендна плата сплачується орендарем до 5-го числа кожного поточного місяця авансом в готівковій або в безготівковій (шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок) формі.

Пунктом 6.1.встановлено, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до 31.12.2009 року.

На думку позивача, протягом 2010-2013 року, а також протягом січня 2014 року відповідач користуватися нерухомим майном визначеним договором, проте не сплачував орендну плату.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У відповідності до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України договір - є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Згідно зі статтею 626 Цивільного Кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

З приписів статті 3 Цивільного кодексу України вбачається, що однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Разом із тим частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (стаття 6 Цивільного кодексу України).

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України ).

Статтею 180 Господарського кодексу України передбачено, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості.

Матеріали справи містять договір №3 оренди нерухомого майна від 01.11.2008 року, що був укладений сторонами по справі та містить всі істотні умови щодо предмету договору, орендної плати, строків сплати тощо.

Дослідивши умови договору, на підставі якого виникло зобов'язання між сторонами, колегія суддів вважає його договором найму (оренди).

Відповідно до частини 1 статті 759 Цивільного Кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до частини 1 статті 283 Господарського Кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Договір найму укладається на строк, встановлений договором (частина 1 статті 763 Цивільного кодексу України).

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на договір оренди нерухомого майна № 3 від 01.11.2008 року, строк дії якого закінчився 31.12.2009 року, зазначаючи, що орендар продовжував користування майно після закінчення терміну дії договору.

Якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений (стаття 764 Цивільного кодексу України).

При цьому, необхідно зазначити, що конструкція поновлення договору оренди розрахована тільки на ті договори найму, що були укладені на визначений строк.

Строк володіння і (чи) користування орендарем майном завжди визнавався одною із найбільш значимих умов договору оренди (найму).

За умовами пункту 6.1 договір діє до 31.12.2009 року. Пролонгація договору здійснюється у відповідності до вимог чинного законодавства України.

Суд першої інстанції, за наявними в справі доказами, визнав доведеним факт поновлення договору оренди на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Проте, колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції.

Згідно частини 1 статті 631 Цивільного Кодексу України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснювати свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

У свою чергу, закінчення строку дії договору за загальним правилом припиняє права і обов'язки його сторін, але не звільняє сторони від відповідальності за порушення умов договору.

За матеріалами справи встановлено, що позивач просить суд стягнути орендні платежі поза межами встановленого договором строку, а саме з лютого 2013 року по 25.02.2014 року.

Спір у даній справі виник у зв'язку із тим, що відповідач не визнає факту поновлення договору оренди на новий строк, не визнає, що протягом 2010-2013 року, а також протягом січня 2014 року користувався орендованим приміщенням.

В частині 4 статті 284 Господарського кодексу України передбачено, що строк договору оренди визначається за погодженням сторін; у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Правові наслідки продовження користування майном після закінчення строку договору оренди безпосередньо передбачені статтею 764 Цивільного кодексу України , статтею 17 названого вище Закону та опосередковано нормою частини четвертої статті 291 Господарського кодексу України, згідно з якою правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму ЦК України.

Відповідно до статті 764 Цивільного кодексу України, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму (оренди), то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Умовами договору № 3 від 01.11.2008 року передбачено, що приміщення від орендодавця орендарю передається за актом приймання - передачі (пункт 2.1 договору), а також повернення приміщення орендарем орендодавцю здійснюється за актом приймання-передачі (пункт 2.3 договору).

До матеріалів справи позивачем надано акт від 01.11.2008 року приймання - передачі нерухомого майна до договору №3 оренди нерухомого майна від 01.11.2008 року, який підтверджує виконання контрагентами умов договору оренди.

Згідно з пунктом 6.1 договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до 31.12.2009 року, у зв'язку з чим наявні підстави вважати, що договір оренди нежитлового приміщення припинив свою дію з 31.12.2009 року, у зв'язку із закінченням терміну на який він був укладений .

Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження продовження користування відповідачем орендованими приміщенням після закінчення строку дії договору № 3 від 01.11.2008 року, а саме після 31.12.2009 року.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи позивач не звертався до відповідача листами з вимогою звільнити займане ним приміщення. Також відсутні письмові докази щодо звернення позивача до відповідача з вимогою про оплату орендних платежів у спірний період.

Позивач також не довів чинення орендарем перешкод у доступі до приміщень, оскільки в такому разі орендар не був позбавлений можливості звернутися із заявами та скаргами до правоохоронних органів або ж позовом про усунення перешкод у користуванні майном.

Колегія суддів зазначає, що єдиним підтверджуючим фактом користування відповідачем приміщенням протягом дії договору є визнання цього відповідачем, оскільки позивачем не надано підписаних актів виконаних робіт, складання яких передбачено пунктом 4.6 договору або доказів направлення позивачем таких актів відповідачу на підпис, а також не надано жодного документу, що підтверджував би здійснення відповідачем часткових оплат, що свідчило б про користування приміщеннями після закінчення дії договору оренди.

Відповідач заперечує факт користування приміщеннями після 31.12.2009 року, а отже позивач повинен довести такий факт, однак позивачем не надано жодного доказу на підтвердження своїх посилань.

Із загальними положеннями про найм, а саме із статтей 759, 762 Цивільного кодексу України, обов'язок внесення орендної плати, безумовно, пов'язаний із фактичним отриманням послуг з користування, визначеним договором.

Враховуючи, що договір найму є реальним правочином, для укладання якого поряд зі згодою сторін, необхідне вчинення фактичних дій, як-то з користування майном з боку орендаря.

Проте, позивачем належними та допустимими доказами не підтверджено використання відповідачем орендованих приміщень після спливу строку дії договору (після 31.12.2009 року).

Також за матеріалами справи колегією суддів встановлено, що спірний договір оренди був предметом розгляду у справі №922/1591/14.

Позивачем до стягнення в даному позові заявлена сума 300000,00 грн., яка виникла станом на 01.09.2011 року. Така заборгованість виникла за наступні періоди: з жовтня 2008 року по грудень 2009 року (період дії договору оренди) у сумі 142500,00 грн.; за період з січня 2010 року по вересень 2011 року у сумі 157500,00 грн.

В обґрунтування того, що строк дії договору оренди був пролонгований, позивачем до матеріалів справи №922/1591/14 було надано додаткову угоду № 3 від 25.12.2009 року про продовження строку дії договору оренди нерухомого майна № 3 від 01.10.2008 року до 31.12.2010 року та зміну розміру орендної плати на 7125,00 грн. в місяць, додаткову угоду № 4 від 25.12.2010 року про продовження строку дії договору оренди нерухомого майна № 3 від 01.10.2008р. до 31.12.2011 року.

По справі №922/1591/14 була призначена судова почеркознавча експертиза, на вирішення якої поставлено питання: Чи виконані підписи на договорі від 10.10.2011 року про проведення взаєморозрахунків між сторонами по договору оренди нерухомого майна № 3 від 01.11.2008 року, на додатковій угоді № 3 від 25.12.2009 року на додатковій угоді № 4 від 25.12.2010 року, на додатковій угоді № 5 від 31.08.2011 року від імені ОСОБА_4 особисто ОСОБА_4, в тому числі навмисно зміненим підписом, чи іншою особою?

Згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи № 1928 від 10.04.2015 року: підписи від імені ОСОБА_4 в договорі від 10.10.2011 року про проведення взаєморозрахунків між сторонами по договору оренди нерухомого майна № 3 від 01.11.2008 року, виконаний на лицьовій стороні першого аркуша документа, в правому нижньому куті; в договорі від 10.10.2011 року про проведення взаєморозрахунків між сторонами по договору оренди нерухомого майна № 3 від 01.11.2008 року, виконаний на лицьовій стороні другого аркуша документа, в графі "СПД ФЛ ОСОБА_4.", в рядку перед словами "(ОСОБА_4.)"; в додатковій угоді № 3 від 25.12.2009 року, виконаний на лицьовій стороні документа, в графі "АРЕНДАТОР СПД ФЛ ОСОБА_4.", в рядку перед словами "(ОСОБА_4.)"; в додатковій угоді № 4 від 25.12.2010 року, виконаний на лицьовій стороні документа, в графі "АРЕНДАТОР СПД ФЛ ОСОБА_4.", в рядку перед словами "(ОСОБА_4.)"; в додатковій угоді № 5 від 31.08.2011 року, виконаний на лицьовій стороні документа, в графі "АРЕНДАТОР СПД ФЛ ОСОБА_4.", в рядку перед словами "(ОСОБА_4.)", - виконані не ОСОБА_4, а іншою особою.

Висновок експерта є належним та допустимим доказом, що підтверджує той факт, що договір від 10.10.2011 року про проведення взаєморозрахунків між сторонами по договору оренди нерухомого майна № 3 від 01.11.2008 року, додаткова угода № 3 від 25.12.2009 року, додаткова угода № 4 від 25.12.2010 року, додаткова угода № 5 від 31.08.2011 року, підписані не ОСОБА_4.

Рішенням господарського суду Харківської області від 12.05.2015 року по справі №922/1591/14 встановлено, що позовні вимоги позивача (ФОП ОСОБА_5.) засновані на договорі, який з боку відповідача підписаний не ним, а іншою особою, що встановлено висновком судово-почеркознавчої експертизи №1928 від 10.04.2015 року. Крім того, суд визнав, що позивач не довів факт користування відповідачем орендованими за договором № 3 від 01.11.2008 року приміщеннями після закінчення строку його дії.

Статтею 35 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, а також рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України" та рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Відповідно до статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов'язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом (стаття 13 Закону України "Про судоустрій України").

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що ключовими принципами, які мають скеровувати тлумачення статті 6 Конвенції, є верховенство права, правова певність і належне відправлення правосуддя; при цьому право на справедливий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі преамбули Конвенції, яка виголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін, а одним з основних аспектів верховенства права є принцип правової певності, який, серед іншого, вимагає, щоб остаточні рішення судів не могли бути поставлені під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v. Russia» від 24.07.2003 року та «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2004 року).

Отже, визначені факти у рішенні господарського суду по справі №922/1591/14 дають підстави стверджувати, що позивачем не доведено факт користування відповідачем орендованими за договором приміщеннями після закінчення строку його дії, документи на які послався позивач не містить підпису відповідача, а інших доказів не надано.

Щодо наявних в справі договорів суборенди, то колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 1 статті 774 Цивільного кодексу України передання наймачем речі у користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, за пунктом 3.10 договору, передача об'єкта оренди або його частини в суборенду орендарем іншим господарським суб'єктам може бути здійснена лише при наявності письмової згоди орендодавця шляхом погодження орендодавцем наданих орендарем договорів суборенди.

Отже, наймач, будучи стороною в договорі найму, може укласти договір піднайму, в якому він сам виступає як наймодавець. Як наслідок, ці договори (договір оренди та договір піднайму) пов'язані між собою як первісний і похідний (додатковий), у силу чого передача речі в піднайм допускається з урахуванням волі наймодавця.

Колегією суддів встановлено, що згідно договорів суборенди, приміщення по пр. Фрунзе,26 в м. Харкові, які знаходились в орендному користуванні у орендаря у відповідності до умов договору, було передано в суборенду, однак дозвіл позивача на укладання договорів суборенди в матеріалах справи відсутній, що суперечить зазначеному пункту договору та приписам частини 1 статті 774 Цивільного кодексу України.

Таким чином, враховуючи що процедура укладання договорів піднайму є порушеною, колегія суддів не може взяти до уваги дані договори суборенди.

В розрізи викладених обставин, твердження позивача про продовження строку дії договору оренди є хибними, жодні надані ним докази не підтверджують продовження дії договору оренди після 31.12.2009 року.

Враховуючи, що із закінченням терміну дії договору оренди речове право на користування орендованим приміщенням припинилося, відповідач втратив статус орендаря, відсутні будь-які правові підстави для задоволення позову у даній справі.

Згідно постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що в рішенні суду не повністю відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є не вичерпними, не відповідають дійсності і не підтверджуються достовірними доказами, отже рішення не відповідає вимогам чинного законодавства України, наявні підстави для його скасування.

Відтак, доводи апеляційної скарги відносно порушення господарським судом Харківської області норм процесуального та матеріального права при розгляді поданої позовної заяви, приймаються судом апеляційної інстанції, як підстава для скасування оскаржуваного рішення, з урахуванням мотивів, викладених у даній постанові.

У відповідності з пункту 4 частини 3 статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Харківської області від 21.03.2016 року по справі № 922/282/16 прийняте без належного з'ясування обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права, отже наявні підстави для його скасування, апеляційна скарга Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 104 та статтею 105, 106 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 задовольнити.

Рішенням господарського суду Харківської області від 21.03.2016 року по справі № 922/282/16 скасувати та прийняти нове рішення.

В позові відмовити.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 (61022, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 (61068, АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 9304,90 грн.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Барбашова С.В.

Суддя Білецька А.М.