РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.05.2016Справа №910/7320/16
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Містер Хорека"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Стерек"

про стягнення 4 362,29 грн., -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Головатенко О.М. (представник за довіреністю від 13.05.2016р.);

від відповідача: не з'явились.

Обставини справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Містер Хорека" (надалі також - позивач) звернулось до суду з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Стерек" (надалі також - відповідач) суми заборгованості за Договором поставки №МХ-002571 від 20.08.2012р. в розмірі 4 362,29 грн., з яких 2 873,26 грн. сума основного боргу, 1 286,64 грн. сума інфляційних втрат та 202,39 грн. 3 % річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач своїх обов'язків за договором в повному обсязі не виконав, повну вартість отриманого від позивача товару у строки визначені Договором не сплатив.

Відповідач письмового відзиву на позовну заяву до матеріалів справи не надав, явку свого представника в судове засідання не забезпечив, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.04.2016р. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі, розгляд призначено на 17.05.2016р.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

У п. 3 Постанови №11 від 17.10.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення" розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010р., "Смірнова проти України" від 08.11.2005р., "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006р., "Літоселітіс Проти Греції" від 05.02.2004р.)

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

В судовому засіданні 17 травня 2016 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розгляд справи відбувався з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

20 серпня 2012 року між позивачем (постачальник за Договором) та відповідачем (покупець за Договором) було укладено Договір поставки №МХ-002571 (надалі - Договір), згідно п. 1.1. якого постачальник зобов'язувався в порядку та на умовах, визначених цим Договором, поставляти покупцю товар, а покупець зобов'язувався в порядку та на умовах, визначених цим договором приймати та оплачувати товар.

Постачальник поставляє товар за замовленням покупця, яке може бути здійснено із застосуванням телефонного (факсимільного) зв'язку, за допомогою електронної пошти або через представника покупця ( п. 3.1. Договору).

Відповідно до п. 4.1. Договору постачальник поставляє товар за цінами, узгодженими з покупцем в специфікаціях та/або первинних документах.

Як передбачено в п. 5.2. Договору оплата покупцем здійснюється на умовах відстрочення платежу, протягом 7 (семи) календарних днів з моменту приймання кожної окремої партії товару покупцем. Оплата може здійснюватись, як частинами, так і загальною сумою/вартістю зазначеною в специфікації та/або первинних документах.

Позивачем у відповідності до умов Договору було поставлено відповідачу товар на загальну суму 3 273,26 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи належним чином засвідченими копіями товарно-транспортних накладних, а саме:

- №МХ-27573 від 19.12.2013р. на суму в розмірі 2 935,34 грн.;

- №МХ-27596 від 19.12.2013р. на суму в розмірі 337,92 грн.

Товар було прийнято відповідачем, що підтверджується підписами його уповноваженого представника на зазначених товарно-транспортних накладних.

У зв'язку з не проведенням відповідачем повної оплати вартості отриманого за Договором товару позивач був змушений звернутись до суду з даним позовом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші угоди.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. (ст. 626 Цивільного кодексу України).

У відповідності до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до частини 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно із частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

З врахуванням викладеного, беручи до уваги п. 5.2. Договору, обов'язок відповідача щодо оплати вартості поставленого товару повинен бути виконаний протягом 7 (семи) календарних днів з моменту приймання товару, а тому прострочення оплати вартості товару за Договором у відповідача перед позивачем виникло:

- за товарно-транспортною накладною №МХ-27573 від 19.12.2013р. з 27.12.2013р.;

- за товарно-транспортною накладною МХ-27596 від 19.12.2013р. з 27.12.2013р.

Доказів на підтвердження оплати вартості поставленого товару, в тому числі станом на час розгляду справи в суді, до матеріалів справи не надано.

Таким чином, з урахуванням викладеного, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 2 873,26 грн. є обґрунтованими.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 1 286,64 грн. інфляційних втрат та 202,39 грн. 3 % річних.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з положеннями пунктів 3.1. та 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до п. 2. Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. № 01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (див. постанову Вищого господарського суду України від 01.02.2012 N 52/30).

Згідно з пунктом 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши надані позивачем розрахунки інфляційних втрат та 3% річних, судом встановлено, що вони здійснені за період більший, ніж у відповідача виникло прострочення оплати вартості поставленого товару.

Так, позивач нараховує інфляційні втрати за товарно-транспортною накладною №МХ-27573 від 19.12.2013р. за грудень 2013р., в той час як прострочення платежу за вказаною накладною почалося з 27.12.2013р., відтак відповідний розрахунок суми інфляційних втрат мав починатися з наступного місяця (січень 2014р.), а за товарно-транспортною накладною МХ-27596 від 19.12.2013р. позивач нараховує інфляційні втрати за жовтень-грудень 2013р., в той час як прострочення платежу за вказаною накладною почалося з 27.12.2013р., а відповідний розрахунок суми інфляційних втрат мав починатися також з наступного місяця (січень 2014р.).

З урахуванням викладеного, заявлені суми інфляційних втрат в розмірі 12,68 грн. за товарно-транспортною накладною №МХ-27573 від 19.12.2013р. за грудень 2013р. та сума інфляційних втрат в розмірі 3,72 грн. за товарно-транспортною накладною МХ-27596 від 19.12.2013р. за жовтень-грудень 2013р. задоволенню не підлягають.

Перевіривши розрахунок суми інфляційних втрат позивача в іншій частині, судом встановлено, що нараховані позивачем суми не перевищують вірного розміру таких втрат, відтак до стягнення з відповідача з урахуванням заявлених позовних вимог підлягає сума інфляційних втрат в розмірі 1 270,24 грн.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок суми 3% річних, судом встановлено, що позивач нараховує відсотки з 26.12.2013р., тоді як прострочення платежу за вказаними вище накладними почалося з 27.12.2013р., а тому обґрунтованою сумою 3 % річних за період з 27.12.2013р. по 30.03.2016р. є сума 171,92 грн. за товарно-транспортною накладною №МХ-27573 від 19.12.2013р. та 22,91 грн. за товарно-транспортною накладною МХ-27596 від 19.12.2013р., що разом становить 194,83 грн.

Таким чином, вимоги позивача в частині стягнення з відповідача суми інфляційних втрат та 3 % річних підлягають частковому задоволенню та стягненню 1 270,24 грн. та 194,83 грн. відповідно.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: - чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; - чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; - яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Відповідачем не надано до матеріалів справи доказів, що підтверджують та обґрунтовують відсутність у нього підстав для невиконання зобов'язань, передбачених умовами Договору, укладеного з позивачем.

За таких обставин, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено, що позовні вимоги в справі №910/7320/16 підлягають частковому задоволенню та стягненню з відповідача на користь позивача 2 873,26 грн. суми основного боргу, 1 270,24 грн. інфляційних втрат та 194,83 грн. 3% річних.

Судовий збір позивача у розмірі 1 370,43 грн., пропорційно сумі задоволених позовних вимог, відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Стерек" (, адреса: 01004, м. Київ, вул. Червоноармійська, буд. 19) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Містер Хорека" (, адреса: 04212, м.Київ, вул. Маршала Тимошенка, буд. 9) суму основного боргу в розмірі 2 873,26 грн. (дві тисячі вісімсот сімдесят три гривні 26 копійок), інфляційні втрати в розмірі 1 270,24 грн. (одна тисяча двісті сімдесят гривень 24 копійки), 3% річних в розмірі 194,83 грн. (сто дев'яносто чотири гривні 83 копійки) та суму судового збору в розмірі 1 370,43 грн. (одна тисяча триста сімдесят гривень 43 копійки).

3. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

4. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 23.05.2016р.

Суддя Морозов С.М.