РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2016Справа № 910/20375/15

Суддя Плотницька Н.Б., розглянувши справу

за первісним позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Такіра"

про звернення стягнення на предмет іпотеки

та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Такіра"

до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"

третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача за зустрічним позовом Приватний навчально-виховний комплекс "Дошкільний

навчальний заклад - загальноосвітній навчальний заклад "ЯМБ"

про зобов'язання вчинити дії.

Представники:

від позивача (відповідача за зустрічним позовом): Сущенко Ю.В.- представник за

довіреністю

від відповідача (позивача за зустрічним позовом): не з'явились

від третьої особи: не з'явились

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

07.08.2015 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "Такіра" про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що у зв'язку з неналежним виконанням Товариством з обмеженою відповідальністю "Такіра" зобов'язань щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом за кредитним договором № 93/07/00-/KL від 10.04.2007, що забезпечені договором іпотеки від 10.04.2007, позивач має право задовольнити свої вимоги щодо погашення заборгованості з повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом та штрафних санкцій, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання права власності на предмет іпотеки.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.08.2015 порушено провадження у справі № 910/20375/15, розгляд справи призначено на 14.09.2015.

19.08.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшло клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

25.08.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшло клопотання про припинення провадження у справі.

У відповідності до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, для дослідження та оцінки доказів по справі у судовому засіданні 14.09.2015 оголошено перерву до 12.10.2015.

21.09.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшло клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

12.10.2015 до Господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою відповідальністю "Такіра" надійшла зустрічна позовна заява з вимогами до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" про зобов'язання вчинити дії.

Свої зустрічні позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач ухиляється від відступлення права вимоги як кредитора за кредитним договором № 93/07/00-/KL від 10.04.2007 та договором іпотеки від 10.04.2007.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.10.2015 прийнято зустрічну позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Такіра" з вимогами до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" про зобов'язання Публічного акціонерного товариства "Дельтабанк" укласти із Приватним навчально-виховним комплексом "Дошкільний навчальний заклад - загальноосвітній навчальний заклад "ЯМБ" договір про відступлення права вимоги, за яким останній стає кредитором за кредитним договором № 93/07/00-/KL від 10.04.2007 для спільного розгляду з первісним позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "Такіра" про звернення стягнення на предмет іпотеки за договором № 93/07/00-/KL від 10.04.2007, залучено до участі у справі Приватний навчально-виховний комплекс "Дошкільний навчальний заклад - загальноосвітній навчальний заклад "ЯМБ" в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача за первісним позовом, розгляд справи відкладено на 09.11.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.11.2015, у зв'язку із неналежним виконанням сторонами вимог суду в частині подачі витребуваних доказів, розгляд справи було відкладено на 23.11.2015, сторін попереджено про настання правових наслідків невиконання вимог ухвали суду.

17.11.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача за первісним позовом надійшло клопотання про залучення до участі у справі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору.

23.11.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача за первісним позовом та відповідача за первісним позовом надійшли письмові докази по справі.

Судове засідання, призначене на 23.11.2015, не відбулося у зв'язку з перебуванням судді на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.11.2015 розгляд справи призначено на 15.12.2015.

15.12.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача за зустрічним позовом надійшов відзив на позовну заяву.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.12.2015 призначено судову оціночну експертизу по справі № 910/20375/15, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.12.2015 зупинено провадження у справі до проведення Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз судової експертизи (або до дачі висновку чи повідомлення про неможливість проведення експертизи), що призначена ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.12.2015 у справі № 91020375/15, та повернення матеріалів справи до суду.

Супровідним листом від 21.12.2015 матеріали справи направлено до Київського науково-дослідного інституту судових експертиз.

22.01.2016 на адресу Господарського суду міста Києва від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшов лист про погодження строку проведення експертизи, про забезпечення виконання попередньої оплати експертизи та клопотання про надання додаткових матеріалів, необхідних для вирішення питань, поставлених перед експертизою.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.06.2016 поновлено провадження у справі № 910/20375/15 поновлено провадження у справі для розгляду клопотання судового експерта про надання додаткових матеріалів, необхідних для вирішення питань, поставлених перед експертизою; зобов'язано сторін надати додаткові документи необхідні для проведення експертизи; погоджено строк проведення судової будівельно-технічної експертизи у справі № 910/20375/15, що може перевищувати більше двох місяців; зобов'язати Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" оплатити вартість експертного дослідження протягом 15 днів з моменту отримання рахунку, відповідно до направленого Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз рахунку; зупинено провадження у справі до проведення Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз судової експертизи (або до дачі висновку чи повідомлення про неможливість проведення експертизи), що призначена ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.12.2015 у справі № 91020375/15, та повернення матеріалів справи до суду.

15.02.2016 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду.

Супровідним листом від 16.02.2016 надані позивачем документи було направлено до Київського науково-дослідного інституту судових експертиз.

14.04.2016 на адресу Господарського суду міста Києва від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшло повідомлення про неможливість надання висновку експерта.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.04.2016 поновлено провадження у справі та справу призначено до розгляду на 16.05.2016.

10.05.2016 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Представники відповідача та третьої особи у судове засідання 16.05.2016 не з'явились, вимоги ухвали суду не виконали, представник від третьої особи клопотань про відкладення розгляду справи не подав, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення № 019.

Розглянувши, подане через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником відповідача, клопотання про відкладення розгляду справи, суд вважає його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки неможливість забезпечення явки представника у судове засідання не є підставою для відкладення розгляду справи. Крім того, суд зазначає, що відповідач не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 Господарського процесуального кодексу України, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Проте, відповідач наданими йому процесуальними правами не скористався.

У судове засідання 16.05.2016 з'явився представник позивача надав документи на виконання вимог ухвали суду. Представник позивача в повному обсязі підтримав надані 17.11.2015 та 04.01.2016 до відділу діловодства суду заяву про забезпечення позову, клопотання про залучення до участі Національний банк України, Генеральну прокуратуру України та Фонд гарантування вкладів фізичних осіб в якості третьої особі, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача.

Розглянувши зазначену заяву та заслухавши пояснення представника позивача, суд визнав заява позивача про забезпечення позову таким, що не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не надано доказів в підтвердження викладених у заяві обставин, а також не обґрунтовано належним чином те, що невжиття заходів до забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Розглянувши клопотання про залучення до участі Національний банк України, Генеральну прокуратуру України та Фонд гарантування вкладів фізичних осіб в якості третьої особі, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача, суд дійшов висновку, що прийняття рішення в даній справі не впливає на права та обов'язки Національного банку України, Генеральної прокуратури України та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо однієї з сторін, а тому, суд відмовляє у задоволенні клопотань відповідача про залучення вказаних осіб до участі у даній справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог.

Представник позивача також надав пояснення по суті справи відповідно до яких в повному обсязі підтримав заявлені позовні вимоги та просить суд їх задовольнити.

Крім того, розглянувши клопотання представника відповідача при припинення провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України з огляду на третейське застереження, суд дійшов висновку, що зазначене клопотання відповідача не підлягає задоволенню, у зв'язку з необґрунтованістю та враховуючи рішення Конституційного Суду України від 10.01.2008 року у справі N 1-3/2008 (N 1-рп/2008) за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VIII "Третейське самоврядування" Закону України "Про третейські суди" (справа про завдання третейського суду) визначено, що практика Європейського суду з прав людини свідчить, що звернення фізичних та/або юридичних осіб до третейського суду є правомірним, якщо відмова від послуг державного суду відбулася за вільним волевиявленням сторін спору (Рішення у справі "Девір проти Бельгії" від 27 лютого 1980 року).

У судовому засіданні 16.05.2016 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

10.04.2007 між Акціонерним комерційним банком "Форум" (банк за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Такіра" (позичальник за договором) укладено кредитний договір № 93/07/00-/KL, відповідно до умов якого банк надає позичальнику кредитні кошти у формі кредитної лінії для придбання та ремонту будівлі і поповнення обігових коштів зі сплатою 12 % річних та строком повернення кредиту по 09.04.2012.

21.12.2011 між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" (кредитор за договором), яке стало кредитором за кредитним договором № 93/07/00-/KL від 10.04.2007 згідно з умовами договору про відступлення права вимоги (про заміну кредитора в зобов'язанні), укладеного між кредитором та Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк", посвідченим приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Соколовим О.Є. від 14.12.2011 за реєстровим № 5209, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Такіра" (позичальник за договором) укладено додатковий договір до кредитного договору № 93/07/00-/KL від 10.04.2007, відповідно до якого сторони домовились викласти кредитний договір в наступній редакції.

Відповідно до пункту 1.1. кредитного договору кредитор надає позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання на умовах, визначених цим договором, в межах відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 16 153 783 грн 18 коп., який зменшується відповідно до графіку зменшення максимального ліміту заборгованості, наведеному в додатку № 1 до цього договору.

Згідно з пунктом 1.1.1 кредитного договору надання кредиту здійснюється окремими частинами, надалі за текстом кожна частина окремо "транш": транш-1 у сумі 9 446 000 грн 00 коп.; транш-2 у сумі 6 707 783 грн 18 коп.

У відповідності до умов пункту 1.1.1.1 кредитного договору з урахуванням додаткового договору № 16 від 05.08.2013 за користування траншем -1 позичальник сплачує 15 % річних в порядку, визначеному цим договором. Кінцевий термін погашення заборгованості за траншем-1 до 11.12.2016 (включно) на умовах, визначених цим договором та додатковими договорами до нього.

За користування траншем-2 позичальник сплачує 0,001% річних, в порядку, визначеному цим договором. Кінцевий термін погашення заборгованості за траншем-2 не пізніше 15.12.2021 на умовах, визначених цим договором та додатковими договорами (пункту 1.1.1.2 кредитного договору).

Пунктом 2.7 кредитного договору сторонами погоджено, що сплата процентів за користування кредитом (траншем) здійснюється у валюті наданого кредиту (траншу) в наступному порядку: проценти, що нараховані за користування траншем-1, за період з грудня 2011 року по серпень 2012 включно, сплачуються щомісячно, не пізніше 10 числа місяця, наступного за місяцем, в якої нараховані проценти, в сумі по 10 000,00 грн. Нараховані та несплачені вказаний період проценти сплачуються, починаючи з вересня 2012 року до кінця строку повернені заборгованості за вказаним траншем, рівними частинами щомісячно, не пізніше 10 числа кожного місяця; проценти, що нараховані за користування траншем-1, починаючи з вересня 2012 року сплачуються щомісячно, не пізніше 10 числа місяця, наступного за місяцем, в якому нараховані проценти; проценти, що нараховані за користування траншем-2, сплачуються щомісячно, не пізніше 10 числа місяця, наступного за місяцем, в якому нараховані проценти.

Відповідно до пунктів 3.3.4 та 3.3.5 кредитного договору позичальник зобов'язується протягом строку використання кредиту сплачувати проценти за їх використання, повернути кредитору у повному обсязі кредит зі сплатою процентів та комісій кредитора та можливих штрафних санкцій у терміни та в порядку визначені цим договором.

У відповідності до пункту 4.3 кредитного договору у випадку невиконання позичальником зобов'язань, визначених пунктом 3.3. цього договору, протягом бльше 10 календарних днів від дня закінчення строку, встановленого для їх виконання цим договором, на одинадцятий календарний день строк користування кредитом вважається таким, що закінчився та, відповідно, позичальник зобов'язаний погасити наявну заборгованість за кредитом, сплатити нараховані проценти, комісії та штрафні санкції. Після повного погашення заборгованості позичальника за цим договором дія цього договору припиняється. Виконання позичальником даного обов'язку не потребує від кредитора надіслання жодних передніх письмових повідомлень та/або вимог до позичальника.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного договору, суд дійшов до висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є кредитним договором.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

У відповідності до норм статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів належних йому.

Як встановлено судом, позивачем на виконання умов кредитного договору Товариству з обмеженою відповідальністю "Такіра" було надано кредит на умовах, передбачених укладеним між сторонами за кредитним договором № 93/07/00-/KL від 10.04.2007, що підтверджується наявною в матеріалах справи випискою з особового рахунку відповідача та меморіальними ордерами.

Судом встановлено, що позичальник в порушення умов договору та норм чинного законодавства належним чином не виконував взяті на себе зобов'язання з повернення кредиту та своєчасної сплати відсотків за користування кредитом, у зв'язку з чим станом на 30.07.2015 в останнього виникла заборгованість за строковим кредитом по траншу-1 у розмірі 6 100 000 грн 00 коп., заборгованість за простроченим кредитом по траншу-1 у розмірі 1 600 000 грн 00 коп., заборгованість за строковими процентами по траншу-1 у розмірі 126 575 грн 34 коп., заборгованість за простроченими процентами по траншу-1 у розмірі 5 139 391 грн 00 коп., заборгованість за строковим кредитом по траншу-2 у розмірі 6 707 783 грн 18 коп., заборгованість за строковими процентами по траншу-2 у розмірі 27 571 грн 75 коп., заборгованість за простроченими процентами по траншу-2 у розмірі 669 886 грн 99 коп.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Враховуючи вищезазначене, факт наявності у Товариства з обмеженою відповідальністю "Такіра" заборгованості за кредитним договором № 93/07/00-/KL від 10.04.2007 з повернення кредиту по траншам 1 та 2 в розмірі 14 407 783 грн 18 коп. та заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом по траншам 1 та 2 у розмірі 5 963 425 грн 08 коп. перед банком належним чином доведений, документально підтверджений та позичальником не спростований.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань, позивач нарахував відповідачу пеню за несвоєчасне повернення кредиту по траншу-1 у розмірі 213 660 грн 42 коп., 3 % річних від суми простроченого кредиту по траншу-1 у розмірі 13 263 грн 46 коп., пеню за несвоєчасне повернення відсотків за кредитом по траншу-1 у розмірі 562 700т грн 28 коп., 3 % річних від суми прострочених процентів по траншу-1 у розмірі 28 153 грн 11 коп., пеню за несвоєчасне повернення відсотків за кредитом по траншу-2 у розмірі 1 104 грн 70 коп., 3 % річних від суми прострочених процентів по траншу-2 у розмірі 55 грн 24 коп. та штраф у розмірі 8 399 967 грн 16 коп.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд зауважує, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з нормами статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до частини 2 статті 551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Нормами статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" встановлено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з пунктом 4.1. кредитного договору у випадку прострочення позичальником строків сплати процентів, комісій, а також прострочення строків повернення кредиту, визначених цим договором, позичальник сплачує кредитору пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період прострочення, від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення.

У випадку порушення позичальником вимог пункту 3.3. цього договору, позичальник зобов'язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 1% від суми кредиту, визначеного пунктом 1.1 цього договору, за кожний випадок порушення (пункт 4.2. кредитного договору).

Дії відповідача є порушенням умов договору, що є підставою для застосування відповідальності (стягнення пені та штрафу) відповідно до умов пунктів 4.1. та 4.2. договору та захисту майнових прав та інтересів позивача, відповідно до норм статті 625 Цивільного кодексу України.

Судом враховано викладене у пункті 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", а саме те, що з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

З огляду на вищенаведене та доведення факту несвоєчасності виконання грошового зобов'язання за кредитним договором № 93/07/00-/KL від 10.04.2007, позивачем були правомірно нараховані пеня за несвоєчасне повернення кредиту по траншу-1 у розмірі 213 660 грн 42 коп., 3 % річних від суми простроченого кредиту по траншу-1 у розмірі 13 263 грн 46 коп., пеня за несвоєчасне повернення відсотків за кредитом по траншу-1 у розмірі 562 700т грн 28 коп., 3 % річних від суми прострочених процентів по траншу-1 у розмірі 28 153 грн 11 коп., пеня за несвоєчасне повернення відсотків за кредитом по траншу-2 у розмірі 1 104 грн 70 коп., 3 % річних від суми прострочених процентів по траншу-2 у розмірі 55 грн 24 коп. та штраф у розмірі 8 399 967 грн 16 коп.

Частиною 1 статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

10.04.2007 між Акціонерним комерційним банком "Форум" (іпотекодержатель за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Такіра" (іпотекодавець за договором) укладено договір іпотеки посвідченим приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Колєсником С.А. від 10.04.2007 за реєстровим № 2463, відповідно до умов даний договір забезпечує виконання іпотекодавцем зобов'язань, що випливають з укладеного між іпотекодавцем та іпотекодержателем кредитного договору № 93/07/00-/KL від 10.04.2007, та з будь-яких додаткову угод до нього, які можуть бути укладені в майбутньому, в тому числі стосовно будь-яких збільшень основного зобов'язання або процентів за основним зобов'язанням.

27.12.2011 між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" (іпотекодердатель за договором), яке стало іпотекодержателем за договором іпотеки від 10.04.2007 згідно з умовами договору про відступлення права вимоги (про заміну кредитора в зобов'язанні), укладеного між кредитором та Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк", посвідченим приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Соколовим О.Є. від 14.12.2011 за реєстровим № 5209, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Такіра" (іпотекодавець за договором) укладено додатковий договір до договору іпотеки посвідченого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Колєсником С.А. від 10.04.2007 за реєстровим № 2463, відповідно до якого сторони домовились викласти договір іпотеки в наступній редакції.

Відповідно до умов договору іпотеки іпотекодавець з метою забезпечення належного виконання зобов'язання, що випливає з кредитного договору № 93/07/00-/KL від 10.04.2007, укладеного між іпотекодавцем та іпотеко держателем, а саме зобов'язання щодо повернення іпотекодержателю кредит у розмірі 16 153 783 грн 18 коп. у строк та на умовах, зазначених у кредитному договорі та додаткових договорах до кредитного договору, що можуть бути укладені в майбутньому; сплатити іпотеколержателю проценти за користування кредитом у розмірі у строки (терміни) та на умовах, зазначених у кредитному договорі та додаткових договорах до кредитного договору, що можуть бути укладені в майбутньому; відшкодувати іпотекодержателю витрати, пов'язані в зв'язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки, що передбачені законодавством та кредитним договором; сплатити на користь іпотекодержателя штрафні санкції у випадку неналежного виконання позичальником

зобов'язань за кредитним договором; відшкодувати іпотекодержателю в повному обсязі інші витрати, пов'язані з обслуговуванням та виконанням кредитного договору та цього договору; передає, а іпотекодержатель приймає в іпотеку в порядку і на умовах, визначених цим договором, нерухоме майно, а саме: нежилий будинок (літ. А, A1, А2) загальною площею 2191,40 кв. м., що розташований за адресою: м. Київ, вул. Туполєва Академіка, буд. 7В (сім «В»), надалі за текстом - "предмет іпотеки, майно". Право власності на предмет іпотеки зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 20.04.2007, про що зроблено запис № 123п в книзі 7538п, що підтверджується Реєстраційним посвідченням № 038727.

Згідно з пунктом 2.3 договору іпотеки ринкова вартість предмету іпотеки згідно із висновком про вартість об'єкту оцінки, що наданий 20.122011 суб'єктом оціночної дальності ТОВ "Консалтингова компанія "Бі.Еф.Сі", станом на 20.12.2011 становить 19 054 750 грн 00 коп. Заставна вартість предмету іпотеки за згодою сторін становить складає 19 054 750 грн 00 коп.

Відповідно до пункту 7.1 договору іпотеки іпотекодержатель набуває право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки у випадку, якщо у момент настання у строку (терміну) виконання зобов'язань, вони не будуть виконані (виконані належним чином) та у випадку, якщо інформація або документи, надані іпотекодавцем при укладені цього договору виявляться недостовірними та/або недійсними, у випадку не виконання та/або неналежного виконання зобов'язань за кредитним договором та цим договором, а також у інших випадках, передбачених кредитним договором, цим договором та чинним законодавством України.

У відповідності до умов пункту 7.2 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса; переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку" та умовами цього договору; продажу іпотеко держателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку встановленому статтею 38 Закону України "Про іпотеку".

Статтею 1 Закону України "Про іпотеку" визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною 1 статті 12 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Частиною 1 статті 33 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до частини 3 статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється, зокрема, на підставі рішення суду.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 35 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Згідно з частиною 1 статті 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Відповідно до частини 3 статті 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Виходячи з норм законодавства, насамперед статтей 36, 37 Закону України "Про іпотеку", чинним законодавством не виключається можливість звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки за рішенням суду. У цих нормах задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття ним права власності на предмет іпотеки ототожнюється із способом звернення стягнення, який, поряд з іншими, може застосовуватися, якщо його передбачено договором.

Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення у договорі іпотекодержатель на підставі частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України має право вимагати застосування його судом.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути: визнання права.

Відповідно до частини 1 статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За вимогами статті 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах не заборонених законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Таким чином, враховуючи вищезазначене, факт наявності у Товариства з обмеженою відповідальністю "Такіра" заборгованості за кредитним договором № 93/07/00-/KL від 10.04.2007 за строковим кредитом по траншу-1 у розмірі 6 100 000 грн 00 коп., заборгованість за простроченим кредитом по траншу-1 у розмірі 1 600 000 грн 00 коп., заборгованість за строковими процентами по траншу-1 у розмірі 126 575 грн 34 коп., заборгованість за простроченими процентами по траншу-1 у розмірі 5 139 391 грн 00 коп., заборгованість за строковим кредитом по траншу-2 у розмірі 6 707 783 грн 18 коп., заборгованість за строковими процентами по траншу-2 у розмірі 27 571 грн 75 коп., заборгованість за простроченими процентами по траншу-2 у розмірі 669 886 грн 99 коп., а також обов'язку щодо сплати пені за несвоєчасне повернення кредиту по траншу-1 у розмірі 213 660 грн 42 коп., 3 % річних від суми простроченого кредиту по траншу-1 у розмірі 13 263 грн 46 коп., пені за несвоєчасне повернення відсотків за кредитом по траншу-1 у розмірі 562 700т грн 28 коп., 3 % річних від суми прострочених процентів по траншу-1 у розмірі 28 153 грн 11 коп., пені за несвоєчасне повернення відсотків за кредитом по траншу-2 у розмірі 1 104 грн 70 коп., 3 % річних від суми прострочених процентів по траншу-2 у розмірі 55 грн 24 коп. та штрафу у розмірі 8 399 967 грн 16 коп. належним чином доведений, документально підтверджений та відповідачем не спростований, та враховуючи, що у забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 93/07/00-/KL від 10.04.2007 між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Такіра" 27.12.2011 укладено додатковий договір до договору іпотеки, посвідченийприватним нотаріусом Київського нотаріального округу Соколовим О.Є. 27.12.2011 за реєстровим № 5547, позовні вимоги про звернення стягнення на передане в іпотеку майно в рахунок погашення заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю "Такіра" шляхом визнання права власності на предмет іпотеки, визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо заявлених зустрічних позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Такіра" до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" про зобов'язання укласти з Приватним навчально-виховним комплексом "Дошкільний навчальний заклад - загальноосвітній навчальний заклад "ЯМБ" договір про відступлення права вимоги (заміну кредитора у зобов'язанні), за яким новий кредитор за кредитним договором № 93/07/00-/KL від 10.04.2007 стає Приватний навчально-виховний комплекс "Дошкільний навчальний заклад - загальноосвітній навчальний заклад "ЯМБ", та про зобов'язання відповідача відступити Приватному навчально-виховному комплексу "Дошкільний навчальний заклад - загальноосвітній навчальний заклад "ЯМБ" право іпотекодержателя за договором іпотеки від 10.04.2007, суд зазначає наступне.

У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За правилами статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Разом з тим, згідно з частиною 1 статті 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Статтею 181 Господарського кодексу України визначений загальний порядок укладання господарських договорів, відповідно до якого господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках.

Частиною 3 статті 181 Господарського кодексу України встановлено, що сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини 1 цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

Згідно зі статтею. 187 Господарського кодексу України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов'язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 Цивільного кодексу України), та є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції (стаття 640 Цивільного кодексу України).

Стаття 641 Цивільного кодексу України встановлює, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття. Відповідь особи, відповідно до статті 642 Цивільного кодексу України, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Відповідно до частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов'язку боржника третьою особою.

Згідно з частиною 1 статті 513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Судом встановлено, що позивачем за зустрічним позовом не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження факту настання обставин, в наслідок яких відбувається заміна кредитор у зобов'язанні, а саме у даному випадку виконання Приватним навчально-виховним комплексом "Дошкільний навчальний заклад - загальноосвітній навчальний заклад "ЯМБ" зобов'язань Товариства з обмеженою відповідальністю "Такіра" за кредитним договором № 93/07/00-/KL від 10.04.2007 перед Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк". Крім того, позивачем не надано суду доказів дотримання ані позивачем за зустрічним позовом, ані третьою особою порядку щодо звернення до відповідача з пропозицією укладення договорів щодо відступлення права вимоги за кредитним договором № 93/07/00-/KL від 10.04.2007 та договором іпотеки від 10.04.2007.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Такіра" до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" про зобов'язання укласти з Приватним навчально-виховним комплексом "Дошкільний навчальний заклад - загальноосвітній навчальний заклад "ЯМБ" договір про відступлення права вимоги (заміну кредитора у зобов'язанні), за яким новий кредитор за кредитним договором № 93/07/00-/KL від 10.04.2007 стає Приватний навчально-виховний комплекс "Дошкільний навчальний заклад - загальноосвітній навчальний заклад "ЯМБ", та про зобов'язання відповідача відступити Приватному навчально-виховному комплексу "Дошкільний навчальний заклад - загальноосвітній навчальний заклад "ЯМБ" право іпотекодержателя за договором іпотеки від 10.04.2007, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Крім того, суд вважає за необхідне відзначити, що відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України, статтею 20 Господарського кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

При цьому, предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права саме - заходами, які прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб'єктивних цивільних прав та (або) усунення наслідків такого порушення.

Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб'єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

За приписами частини 3 статті 203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Водночас, закріпивши принцип свободи договору, Цивільний кодекс України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абзацу 2 частини 3 статті 6 та статті 627 Цивільного кодексу України при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Тож, виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, меж здійснення особою цивільних прав і виконання цивільних обов'язків (статті 3, 6, 12 - 15, 20 Цивільного кодексу України) можна дійти висновку про те, що в разі ухилення від укладення договору, обов'язковість укладення чого визначення нормами закону, таке право підлягає захисту судом на підставі пункту 1 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов'язкової дії.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, що викладена у постанові від 10.10.2012 № 6-110цс12 та в силу приписів статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України є обов'язковою для врахування судом.

При цьому, суд наголошує, що у даному випадку позивачем не наведено норм законодавства, які б передбачали обов'язок відповідача укласти договори щодо відступлення права вимоги за кредитним договором № 93/07/00-/KL від 10.04.2007 та договором іпотеки від 10.04.2007, а відтак - у даному випадку суд виходить із закріпленого в законі принципу вільного волевиявлення сторін на укладення договору та визначення його умов.

Відповідно до статті 44 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно зі статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" від 28.12.2014, № 80-VIII, з 1 січня 2015 року мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становить 1218 грн 00 коп.

Згідно з пунктом 2 частини 2 стстатті4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру ставка судового збору встановлюється в 1 розмірі мінімальної заробітної плати у місячному розмірі.

Судом враховано рекомендації, викладені у пунктах 2.10. та 2.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", стосовно того, що у випадках об'єднання в одній заяві вимог як майнового, так і немайнового характеру судовий збір згідно з пунктом 3 статті 6 Закону підлягає сплаті як за ставками, встановленими для позовів майнового характеру, так і за ставками, встановленими для розгляду позовних заяв зі спорів немайнового характеру, крім того, якщо в позовній заяві об'єднано дві або більше вимог немайнового характеру, пов'язаних між собою підставами виникнення або поданими доказами, судовий збір сплачується окремо з кожної з таких вимог.

Якщо господарським судом у процесі розгляду прийнятої заяви (скарги) з'ясовано факт недоплати судового збору, суд у залежності від конкретних обставин справи може: зобов'язати позивача (заявника, скаржника) доплатити належну суму судового збору і подати суду відповідні докази у встановлений ним строк та за необхідності відкласти розгляд справи або оголосити перерву в засіданні; у разі неподання доказів оплати - стягнути належну суму судового збору за результатами вирішення спору з урахуванням приписів частин першої - четвертої статті 49 Господарського процесуального кодексу України (пункт 2.23 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України").

Судом встановлено, що Товариством з обмеженою відповідальністю "Такіра" у зустрічному позові заявлено дві вимоги немайнового характеру, у зв'язку з чим позивач за зустрічним позовом повинен був сплатити судовий збір в розмірі 2 436 грн 00 коп. Проте, до зустрічної позовної заяви позивачем додано квитанцію № 345 від 09.10.2015 яка свідчать сплату останнім судового збору лише у розмірі 1 218 грн 00 коп. Таким чином, позивачем за зустрічним позовом не доплачено судовий збір в розмірі 1 218 грн 00 коп., у зв'язку з чим зазначена сума судового збору підлягає стягненню з Товариства з обмеженою відповідальністю "Такіра" до державного бюджету України.

У відповідності до частини 3 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно з пунктом 2 частиною 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" (в редакції чинній на день звернення позивача за позовом до суду) за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлюється в розмірі 2 відсотків ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 60 розмірів мінімальної заробітної плати у місячному розмірі.

Згідно зі статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" від 28.12.2014, № 80-VIII, з 1 січня 2015 року мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становить 1218 грн 00 коп.

Нормами пункту 22 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" (в редакції чинній на день звернення позивача за позовом до суду) встановлено, що від сплати судового збору звільняється уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - у справах, пов'язаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку.

Постановою Правління Національного банку України від 02.03.2015 № 150 Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" віднесено до категорії неплатоспроможних. Відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних від 02.03.2015 № 51 (в редакції рішення виконавчої дирекції Фонду № 71 від 08.04.2015 ) розпочато процедуру виведення ПАТ "Дельта Банк" з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації та призначено уповноважену особу на здійснення тимчасової адміністрації.

Враховуючи викладене та виходячи з розміру заявлених позовних вимог, витрати по сплаті судового збору до державного бюджету покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 44, ч. 1 ст. 49, ст. 82, ст. 82-1, ст. 84, ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Первісний позов задовольнити повністю.

2. Визнати право власності за Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" (01133, м. Київ, вул. Щорса , буд. 36-Б, ідентифікаційний код 34047020) на нежилий будинок (літ. А, A1, А2) загальною площею 2191,40 кв. м., що розташований за адресою: м. Київ, вул. Туполєва Академіка, буд. 7В (сім «В») в рахунок погашення заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю "Такіра" (04128, м. Київ, вул. Туполєва, буд. 7-В, ідентифікаційний код 34762371) заборгованості за кредитним договором № 93/07/00-/KL від 10.04.2007 за строковим кредитом по траншу-1 у розмірі 6 100 000 (шість мільйонів сто тисяч) грн 00 коп., заборгованості за простроченим кредитом по траншу-1 у розмірі 1 600 000 (один мільйон шістсот тисяч) грн 00 коп., заборгованості за строковими процентами по траншу-1 у розмірі 126 575 (сто двадцять шість тисяч п'ятсот сімдесят п'ять) грн 34 коп., заборгованості за простроченими процентами по траншу-1 у розмірі 5 139 391 (п'ять мільйонів сто тридцять дев'ять тисяч триста дев'яносто одна) грн 00 коп., заборгованості за строковим кредитом по траншу-2 у розмірі 6 707 783 (шість мільйонів сімсот сім тисяч сімсот вісімдесят три) грн 18 коп., заборгованості за строковими процентами по траншу-2 у розмірі 27 571 (двадцять сім тисяч п'ятсот сімдесят одна) грн 75 коп., заборгованості за простроченими процентами по траншу-2 у розмірі 669 886 (шістсот шістдесят дев'ять тисяч вісімсот вісімдесят шість) грн 99 коп., пені за несвоєчасне повернення кредиту по траншу-1 у розмірі 213 660 (двісті тринадцять тисяч шістсот шістдесят) грн 42 коп., 3 % річних від суми простроченого кредиту по траншу-1 у розмірі 13 263 (тринадцять тисяч двісті шістдесят три) грн 46 коп., пені за несвоєчасне повернення відсотків за кредитом по траншу-1 у розмірі 562 700 (п'ятсот шістдесят дві тисячі сімсот) грн 28 коп., 3 % річних від суми прострочених процентів по траншу-1 у розмірі 28 153 (двадцять вісім тисяч сто п'ятдесят три) грн 11 коп., пені за несвоєчасне повернення відсотків за кредитом по траншу-2 у розмірі 1 104 (одна тисяча сто чотири) грн 70 коп., 3 % річних від суми прострочених процентів по траншу-2 у розмірі 55 (п'ятдесят п'ять) грн 24 коп. та штрафу у розмірі 8 399 967 (вісім мільйонів триста дев'яносто дев'ять тисяч дев'ятсот шістдесят сім) грн 16 коп.

3. В задоволенні зустрічного позову відмовити повністю.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Такіра" (04128, м. Київ, вул. Туполєва, буд. 7-В, ідентифікаційний код 34762371) в дохід Державного бюджету України (р/р 3001, Одержувач: Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, Банк одержувача: Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, МФО 820019, ідентифікаційний код 37993783, код платежу: 22030001) судовий збір у розмірі 73 080 (сімдесят три тисячі вісімдесят) грн 00 коп. за розгляд первісного позову та 1 218 (одна тисяча двісті вісімнадцять) грн 00 коп. недоплаченого судового збору за подання зустрічного позову.

5. Після набрання рішенням законної сили видати накази.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 23.05.2016

Суддя Н.Б. Плотницька