ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.05.2016 р. Справа №917/527/16

за позовом Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", вул. Шолуденка, 1 , м. Київ , 04116

до Комунальне підприємство "Теплоенерго", вул. Чапаєва, 68, м. Кременчук, Полтавська область, 39600

про стягнення 322 629,98 грн.

суддя Тимощенко О.М.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1 дов. №174/16 від 27.04.2016 року

від відповідача: ОСОБА_2 дов. б/н від 19.11.2014 року

В судовому засіданні 19.05.2016 року суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення у відповідності до ст. 85 ГПК України та повідомив дату складення повного тексту рішення.

СУТЬ СПРАВИ: розглядається позовна заява про стягнення 322 629,98 грн. за договором про реструктуризацію заборгованості №14/12-292 від 25.06.2012 року, а саме:

- 295635,18 грн. - сума, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів, з яких: 30772,50 грн. за прострочення грошового зобов'язання на суму 476605,28 грн., що стягнута за рішенням суду №917/2408/13, та 264862,68 грн. за прострочення грошового зобов'язання на суму 500802,56 грн., що стягнута за рішенням суду №917/1753/14;

- 26994,80 грн. 3% річних від основного боргу, з яких: 5206,24 грн. за прострочення грошового зобов'язання на суму 476605,28 грн., що стягнута за рішенням суду №917/2408/13 та 21788,56 грн. за прострочення грошового зобов'язання на суму 500802,56 грн., що стягнута за рішенням суду №917/1753/14.

14.04.2016 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву (арк. с. 77-78), в якому відповідач зазначає, що у підприємства були відсутні кошти на ведення господарської діяльності що унеможливило прискорене погашення заборгованості КП "Теплоенерго" перед ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України".

Представник позивача підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні в повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечував та надав контррозрахунок 3% річних за період з 19.08.2014 року по 31.01.2016 року та інфляційних за серпень 2014 року - січень 2016 року.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши подані докази, суд встановив:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 14.01.2014 року по справі №917/2408/13 позовні вимоги Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" до Комунального підприємства "Теплоенерго" про стягнення 529 460,47 грн. боргу за договором про реструктуризацію заборгованості №14/12-292 від 25.06.2012 року (за договором поставки природного газу №10/11-23ТЕ-03 від 29.10.2010) яка складається з 476 605,28 грн. основного боргу, 8651,84 грн. пені, 33 362,36 грн. штрафу, 360,19 грн. інфляційних, 10480,80 грн.3 % річних були задоволенні повністю.

Даним рішенням встановлено наступне.

25 червня 2012 року між ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" (надалі - Позивач, Кредитор) та Комунальним підприємством "Теплоенерго" (надалі - Відповідач, Боржник) був укладений договір про реструктуризацію заборгованості №14/12-292 (надалі - Договір). Згідно з зазначеним Договором, Кредитор та Боржник домовились про розстрочення погашення заборгованості у вигляді основного боргу, що виник у Боржника перед Кредитором за договором поставки природного газу №10/11-23ТЕ-03 від 29.10.2010 (п. 1.1 Договору).

Відповідно до п. 2.1 загальна сума основного боргу, що підлягає реструктуризації відповідно до п. 1.1 цього Договору, складає 2 253 611,68 грн., станом на 31.05.2012, що підтверджується актом звірки взаєморозрахунків (копія в матеріалах справи, оригінал оглянуто в судовому засіданні).

Згідно п. 2.2 Договору Боржник зобов'язується сплатити у повному обсязі суму основного боргу, вказану в п. 2.1 цього Договору, шляхом сплати зобов'язання частинами відповідно до графіку погашення заборгованості (надалі - Графік). Грошові кошти по платежах поточного місяця згідно з Графіком повинні надходити від Боржника на рахунок Кредитора у сумі, визначеній Графіком, не пізніше останнього числа місяця, в якому платіж підлягає виконанню.

Згідно п. 2.3 Договору зобов'язання Боржника по сплаті чергового платежу вважаються виконаними за умови надходження на рахунок Кредитора грошових коштів в термін та сумі, встановлених у п. 2.2 даного Договору на відповідний місяць.

Як стверджує, Позивач та підтверджується матеріалами справи, на момент звернення з позовом до суду, сума основного боргу Відповідача перед Позивачем, становить 476 605,28 грн.

Отже, в рішенні суду від 14.01.2014 року встановлено наявність між сторонами зобов'язань, що виникли з договору про реструктуризацію заборгованості №14/12-292 від 25.06.2012 року. Також судом встановлено порушення відповідачем вимог договору про реструктуризацію заборгованості №14/12-292 від 25.06.2012 року в частині оплати в сумі 476 605,28 грн. Крім того судом на підставі ст.. 625 ЦК України стягнуто з відповідача інфляційні втрати в сумі 360,19 грн. за період з серпня 2012 року по жовтень 2013 року та 3% річних в сумі 10 480,80 грн. за період з 01.08.2012 року по 29.11.2013 року.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 19.02.2014 у справі №917/2408/13 рішення залишено без змін. Отже, зазначене рішення набрало законної сили за приписами ст. 85 ГПК України.

Факти, встановлені в рамках справи №917/2408/13, не мають доводитись знов в рамках справи № 917/527/16.

В рамках даної справи позивач просить суд стягнути з відповідача 5206,24 грн. 3% річних за період з 30.11.2013 року по 24.03.2016 року та 30 772,50 грн. інфляційних за період з листопада 2013 року по лютий 2016 року включно на суму основного боргу 476 605,28 грн., стягнуту в рамках справи №917/2408/13 та з урахування проведених відповідачем проплат.

Крім того, рішенням господарського суду Полтавської області від 21.04.2015 року по справі № 917/1753/14 позовні вимоги Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" до Комунального підприємства "Теплоенерго" про стягнення 624 713, 45 грн. заборгованості по договору про реструктуризацію заборгованості № 14/12-292 від 25.06.2012р. яка складається з 500 802,56 грн. основного боргу, 7 561,24 грн. 3% річних, 45 573,03 грн. інфляційних 35 056,18 грн. штрафу, 35 720,43 грн. пені були задоволені частково. З Комунального підприємства "Теплоенерго" на користь Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" було стягнуто 500802,56 грн. основного боргу, 31522,46 грн. пені, 30674,14 грн. штрафу, 7407,24 3% річних, 45447,83 грн. інфляційних, 12317,81 судового збору. В іншій частині позовних вимог було відмовлено.

В рішенні суду №917/1753/14 від 21.04.2015 року встановлено наявність між сторонами зобов'язань, що виникли з договору про реструктуризацію заборгованості №14/12-292 від 25.06.2012 року та порушення відповідачем вимог договору про реструктуризацію заборгованості №14/12-292 від 25.06.2012 року в частині оплати в сумі 500 802,56 грн. Крім того, судом на підставі ст. 625 ЦК України стягнуто з відповідача інфляційні втрати в сумі 45 447,83 грн. за період з листопада 2013 року по липень 2014 року (включно) та 3% річних в сумі 7 407,24 грн. за період з 01.12.2013року по 18.08.2014 року. Зазначене рішення набрало законної сили за приписами ст. 85 ГПК України.

Факти, встановлені в рамках справи №917/1753/14, не мають доводитись знов в межах справи № 917/527/16.

В рамках даної справи позивач просить суд стягнути з відповідача 21 788,56 грн. 3% річних за період з 19.08.2014 року по 01.02.2016 року та 264 862,68 грн. інфляційних за період з серпня 2014 року по січень 2016 року включно на суму основного боргу 500 802,56 грн. стягнуту в рамках справи №917/1753/14 та з врахування проведених відповідачем проплат.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Правочин за приписами ст. 204 Цивільного кодексу України є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Положеннями статей 627, 628 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до вимог ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно ст. 599 Цивільного кодексу України та ст. 202 Господарського кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 610, ст. 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не припустив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

При цьому, судом відповідно до положень ст. 111-28 ГПК України враховано правову позицію, викладену у постановах Верховного суду України від 20.12.2010 р. № 10/25, від 04.07.2011 р. № 13/210/10, від 12.09.2011 р. № 6/433-42/183, від 14.11.2011 р. № 12/207, від 23.01.2012р. № 37/64, про те, що чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з прийняттям судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Відповідно до п. 7.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання. При цьому слід мати на увазі, що у разі коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа відповідної заборгованості саме як неустойки у зв'язку з прийняттям такого рішення залишається незмінною, і тому на неї в силу припису частини другої статті 550 ЦК України проценти не нараховуються, інфляційні ж нарахування та нарахування трьох процентів річних на цю заборгованість можуть здійснюватися на загальних підставах відповідно до частини другої статті 625 названого Кодексу з дня, наступного за днем набрання законної сили відповідним судовим рішенням.

За приписами п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В межах господарських справ №917/2408/13 та №917/1753/14 встановлено порушення відповідачем вимог договору про реструктуризацію заборгованості №14/12-292 від 25.06.2012 року в частині проведення оплат.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про правомірність вимог позивача, щодо стягнення з відповідача 5206,24 грн. 3% річних за період з 30.11.2013 року по 24.03.2016 року та 30 772,50 грн. інфляційних за період з листопада 2013 року по лютий 2016 року включно на суму основного боргу 476 605,28 грн. стягнуту в рамках справи №917/2408/13 та з врахування проведених відповідачем проплат та про стягнення з відповідача 21 788,56 грн. 3% річних за період з 19.08.2014 року по 01.02.2016 року та 264 862,68 грн. інфляційних за період з серпня 2014 року по січень 2016 року включно на суму основного боргу 500 802,56 грн. стягнуту в рамках справи №917/1753/14 та з врахування проведених відповідачем проплат (розрахунок перевірено за допомогою калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій "Ліга:Еліт 9.1.3").

Відповідно до положень ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує встановлена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Оскільки в силу частини 3 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду, суд приймає до уваги рішення господарських судів у справі №917/2408/13 та №917/1753/14 та встановлені у них факти, при цьому ці факти не можуть ставитися судом під сумнів.

Відповідно до статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України).

Частиною 1 ст.43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Таким чином, на підставі матеріалів справи суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 5206,24 грн. 3% річних за період з 30.11.2013 року по 24.03.2016 року та 30 772,50 грн. інфляційних за період з листопада 2013 року по лютий 2016 року включно на суму основного боргу 476 605,28 грн. стягнуту в рамках справи №917/2408/13 з врахування проведених відповідачем проплат та про стягнення з відповідача 21 788,56 грн. 3% річних за період з 19.08.2014 року по 01.02.2016 року та 264 862,68 грн. інфляційних за період з серпня 2014 року по січень 2016 року включно на суму основного боргу 500 802,56 грн. стягнуту в рамках справи №917/1753/14 з врахування проведених відповідачем проплат обґрунтовані, підтверджуються наявними доказами (в мат. справи) і підлягають задоволенню.

Наданий відповідачем контррозрахунок 3% річних за період з 19.08.2014 року по 31.01.2016 року та інфляційних за серпень 2014 року - січень 2016 року судом до уваги не приймається, оскільки відповідачем не вірно визначено періоди прострочення та суму заборгованості, на яку нараховуються 3% річних та інфляційних.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на відповідача.

На підставі матеріалів справи та керуючись 33,35,43,49,82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Комунального підприємства "Теплоенерго" (вул. Чапаєва, 68, м. Кременчук, 39617, ідентифікаційний код 31700972) на користь Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 1 №7 у AT "Укргазбанк" м. Київ, МФО 320478, ) 5206,24 грн. 3% річних за період з 30.11.2013 року по 24.03.2016 року, 30 772,50 грн. інфляційних за період з листопада 2013 року по лютий 2016 року включно, 21 788,56 грн. 3% річних за період з 19.08.2014 року по 01.02.2016 року, 264 862,68 грн. інфляційних за період з серпня 2014 року по січень 2016 року включно, 4839,45 грн. судового збору.

Видати наказ із набранням цим рішенням законної сили.

Повне рішення складено 24.05.2016 р.

Суддя Тимощенко О.М.