РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

"20" травня 2016 р. Справа № 906/98/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючий суддя Грязнов В.В.

суддя Розізнана І.В. ,

суддя Мельник О.В.

секретар судового засідання Петрук О.В.

за участю представників сторін:

позивача- Баранов О.В. (довіреність від 31.03.2016р.);

відповідача- Бабій В.В. (довіреність від 21.05.2015р.);

ОСОБА_1 (довіреність №391 від 21.04.2016р.);

третьої особи- Чекулаєв С.О. (довіреність №18-02025/38235 від 04.06.2015р.),

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції з окружним адміністра-тивним судом м.Києва апеляційну скаргу Позивача-Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» на рішення господарського суду Житомирської області від 24.03.2016 року у справі №906/98/16

за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» м.Київ

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні Позивача:

Національний банк України м.Київ

до Публічного акціонерного товариства «Пиво-безалкогольний комбінат

«Радомишль» м.Радомишль Житомирської області

про визнання правочину недійсним

та за зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства «Пиво-безалкогольний

комбінат «Радомишль» м.Радомишль Житомирської області

до Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» м.Київ

про визнання припиненими:

- зобов'язання ПАТ «Пиво-безалкогольний комбінат «Радомишль» за кредитним дого-вором №19956-20/13-1 на відкриття відновлюваної кредитної лінії від 04.03.2013р.;

- права застави за договором застави рухомого майна (обладнання) №20103-20/13-6 від 04.03.2013р.;

- права застави за договором застави товарів в обороті №20104-20/13-6 від 04.03.2013;

- іпотеки за договором іпотеки від 04.04.2013р.,-

Рішенням господарського суду Житомирської області від 24.03.2016р. у справі №906/98/16 (суддя Гансецький В.П.) відмовлено у задоволенні первісного позову Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» (надалі в тексті Банк), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні Позивача Національний банк України (надалі в тексті Націо-нальний банк) до Публічного акціонерного товариства «Пиво-безалкогольний комбінат «Радо-мишль» про визнання правочину недійсним та задоволено зустрічний позов ПАТ «Пиво-безалко-гольний комбінат «Радомишль» до ПАТ «Банк «Київська Русь» про визнання припиненими: - зобо-вязання ПАТ «Пиво-безалкогольний комбінат «Радомишль» за кредитним договором №19956-20/13-1 на відкриття відновлюваної кредитної лінії від 04.03.2013р.; - права застави за договором застави рухомого майна (обладнання) №20103-20/13-6 від 04.03.2013р.; - права застави за договором застави товарів в обороті №20104-20/13-6 від 04.03.2013р.; - іпотеки за договором іпотеки від 04.04. 2013р.(т.2, арк.справи 93-98).

Приймаючи рішення суд виходив з того, що відсутні підстави для визнання недійсним вчи-неного ПАТ «Пиво-безалкогольний комбінат «Радомишль» (надалі в тексті Товариство) правочи-ну шляхом подання заяви від 19.03.2015р., оскільки цей правочин вчинений відповідно до вимог ЦК України та таким правочином не порушені ні права ОСОБА_2, ні права Національного банку, оскі-льки спірна сума грошових коштів (у перерахунку на гривні) фактично залишилась у ПАТ «Банк «Київська Русь». Крім того, оскільки зобовязання Товариства перед ПАТ «Банк «Київська Русь» зі сплати заборгованості за кредитним договором №19956-20/13-1 від 04.03.2013р. є припиненими у повному обсязі (шляхом зарахування зустрічних грошових вимог та сплатою у виконавчому про-вадженні стягнутої суми за наказом № 906/607/15), тому заявлені у зустрічному позові застава та іпотека також є припиненими.(т.1, арк.справи 97).

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, ПАТ «Банк ПАТ «Банк «Київська Русь» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Київ-ська Русь» ОСОБА_3 подало скаргу до Рівненського апеляційного господарського суду, в якій просить скасувати рішення господарського суду Житомирської області від 24.03.2016р. у даній справі та прийняти нове, яким задоволити первісний позов у повному обсязі.(т.2, арк.справи 114-119).

Скаржник вважає, що рішення прийняте з неправильним застосуванням судом першої інс-танції норм матеріального права та процесуального права і неповним зясуванням усіх істотних об-ставин справи. Позивач вважає, що оспорюваним правочином порушено переважне право НБУ як заставодержателя. Крім того, зазначає, що на момент подання Відповідачем заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог, вимоги ОСОБА_2 повернути всю суму заборгованості за кредитним до-говором не були зрілими тобто такими строк виконання яких настав. Звертає увагу, що 19.03.2015 року Банк визнано неплатоспроможним і прийнято рішення про запровадження з 20.03.2015р. тим-часової адміністрації, призначено уповноважену особу, а тому відповідно до ч.ч. 1, 3, 5 ст.36 Зако-ну України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку. Так, органи управління ОСОБА_2 не мали жодних повноважень стосовно погодження правочинів 19.03.2015р. вказує, що суд неправомірно прийняв зустрічну позовну заяву, оскільки такий позов мав би розглядатися в межах іншої справи.(т.2, арк.справи 117-119).

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 21.04.2016р. прийнято до про-вадження апеляційну скаргу ОСОБА_2, розгляд скарги призначено на 11.05.2016р.(т.2, арк.справи 112).

Ухвалою від 28.04.2016р. задоволено клопотання Товариства про проведення судового засі-дання в режимі відеоконференції.(т.2, арк.справи 129-130).

Напередодні судового засідання 10.05.2016р. на електронну адресу та до канцелярії апеля-ційного суду надійшов відзив Відповідача на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.(т.2, арк.справи 140-149, 156-165).

Представник Національного банку України у судовому засіданні 11.05.2016р. подав додат-кові пояснення, у яких повністю підтримує апеляційну скаргу ОСОБА_2.(т.2, арк справи 175-177).

У судовому засіданні 11.05.2016р. оголошувалася перерва до 20.05.2016р.(т.2, арк.справи 184, 186-187).

У судових засіданнях апеляційної інстанції у режимі відеоконференції з окружним адмініс-тративним судом м.Києва 11 та 20 травня 2016р. представник ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі, надав пояснення в обґрунтування своєї правової позиції. Представник НБУ пов-ністю підтримав апеляційну скаргу Позивача, крім того наголосив на порушенні інтересу держави оспорюваним правочином. Представники Товариства заперечили проти доводів та вимог апеляцій-ної скарги, надали свої пояснення.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інс-танції норм матеріального та процесуального права, Рівненський апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, ПАТ «Банк «Київська Русь»-банк та ПАТ «Пиво-безалко-гольний комбінат «Радомишль»-позичальник уклали кредитний договір від 04.03.2013р. №19956-20/13-1 на відкриття відновлювальної кредитної лінії (надалі в тексті Кредитний договір), відпо-відно до п.1.1, п.1.1.1 якого банк зобовязався відкрити позичальнику відновлювальну відкличну кредитну лінію та надати кредитні кошти у розмірі та на умовах, визначених цим договором, а по-зичальник зобовязався повернути кредит та сплатити проценти та інші платежі. Ліміт кредитної лінії 8 000 000,00 доларів США.(т.1, арк.справи 54-63).

Кінцевий термін повернення кредиту - 30.03.2015р.(п.1.1.2 Кредитного договору).

Згідно п.4.6 Кредитного договору, сплата позичальником процентів здійснюється щомісяч-но в строк з 25-го числа по останній робочий день поточного місяця на рахунок № в ОСОБА_2, виходячи із фактичної заборгованості за кредитом. Проценти нараховані за останній (не оп-лачений) період користування кредитом, сплачуються позичальником одночасно з остаточним по-верненням кредиту.

Відповідно до п.6.1.4 Кредитного договору, позичальник, зокрема, зобовязався достроково повернути всю заборгованість за договором, а саме: повернути всю суму кредиту, сплатити усі на-раховані проценти, винагороди банку, штрафні санкції (за наявності), а також сплатити всі інші платежі, передбачені договором, у випадках, строки та в порядку, передбачених п.п.9.1, 9.2 догово-ру. Невиконання позичальником зобовязань передбачених цим пунктом, є підставою для здійc-нення банком договірного списання суми заборгованості позичальника за договором та/або приму-сового стягнення (в тому числі шляхом звернення стягнення на заставне майно) суми заборговано-сті за договором.

Матеріалами справи стверджено, що сторони 29.03.2013р. уклали договір №1 про внесення змін до Кредитного договору, згідно якого погодили виключити з структури забезпечення нерухо-ме майно.(т.1, арк.справи 64-65).

Крім того, 30.10.2014р. сторони уклали договір №3 про внесення змін до Кредитного дого-вору, яким змінили ліміт кредитної лінії до 4 800 000,00 доларів США та кінцевий термін повер-нення кредиту до 29.12.2015р, (т.1, арк.справи 66-67).

Договором №4 про внесення змін до Кредитного договору, укладеним 30.01.2015р. сторони внесли зміни до додатку 1, виклавши його в новій редакції і змінили графік зменшення ліміту кре-дитної лінії та визначили кінцевий термін погашення кредиту 29.1.2.2016р.(т.1, арк.справи 68-69).

Матеріали справи свідчать, що на забезпечення виконання Кредитного договору сторони ук-лали Договір застави рухомого майна (обладнання) №20103-20/13-6 від 04.03.2013р.; Договір заста-ви товарів в обороті №20104-20/13-6 від 04.03.2013р. та Договір іпотеки від 04.04.2013р.(т.1, арк. справи 160-168, 169-177, 178-187).

Кредитний договір, договори про внесення змін до Кредитного договору, договори застави та іпотеки підписані уповноваженими представниками ОСОБА_2 і Товариства, скріплені відтисками печаток сторін, а договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом та зареєстрований в реєстрі за №565.(т.1, арк.справи 62, 65, 67, 69, 164, 165, 173, 187).

Матеріалами справи стверджується, що згідно умов Кредитного договору Банк перерахував на рахунок Товариства кредитні кошти на загальну суму 14 200 000,00 дол. США, про що свідчать меморіальні ордери: №9548 від 04.03.2013р. на суму 6 000 000,00 дол. США, №4140 від 11.03.2013 року на суму 2 000 000,00 дол.США, №0743 від 31.03.2014р. на суму 3 000 000,00 дол.США, № 6757 від 27.06.14р. на суму 3 200 000,00 дол.США.(т.1, арк.справи 70-73).

З матеріалів справи вбачається, що 04.03.2014р. ОСОБА_2 уклав з Національним банком України кредитний договір №09 (зі змінами та доповненнями), предметом якого є надання ОСОБА_2 кредиту для збереження ліквідності у сумі 385 000 000,00 грн. з терміном повернення кредиту до 10.06.2015 року включно.(т.1, арк.справи 22-31).

Додатковим договором від 24.06.2015р. №2 до кредитного договору №09 від 04.03.2014р., доповнено п.1.8 розділу 1 наступним: «Забезпеченням за цим кредитним договором виступають майнові права за укладеними позичальником кредитними договорами з юридичними особами на загальну суму 327 807 065 грн. 60 коп., згідно з реєстром, який є додатком до договору застави майнових прав від 24.06.2014р. №09/3МП-2».(т.1, арк.справи 34-35).

Крім того, 24.06.14р. ОСОБА_2 уклав з Національним банком України договір застави майнових прав №09/ЗМП-2, предметом якого є майнові права за кредитними договорами, що укладені між за-ставодавцем-ПАТ «Банк «Київська Русь» і юридичними особами, перелік яких наведений у Додат-ку №1, який є його невідємною частиною.(т.1, арк.справи 44-53).

Так, згідно Додатку №1 Банк передав майнові права (права вимоги), зокрема, за укладеним з Товариством Кредитним договором у заставу Національному банку України.(т.1, арк.справи 53).

Згідно п.п.2.1.1, 3.4.2 договору застави майнових прав, до повного виконання умов кредит-ного договору заставодавець (Банк) не має права без відома та попередньої згоди заставодержа-теля (Національного банку України) відчужувати предмет застави.

Матеріали справи свідчать, що у звязку з невиконанням Товариством умов Кредитного дого-вору в частині повернення тіла кредиту та відсотків за його користування, Банк направив лист від 18.03.2015р. №1717/20 про відкликання кредиту (одержано адресатом 18.03.2015р.), в якому пові-домив про зупинення ОСОБА_2 подальшого кредитування позичальника та вимагав протягом 30 ка-лендарних днів з дати надіслання листа достроково повернути кредит і сплатити проценти за ко-ристування. ОСОБА_2 зазначив, що заборгованість за кредитом складає 4 800 000,00 дол.США, а забор-гованість по процентах, нарахованих за період з 01.01.2015р. по 17.03.2015р. 116 533,33 дол.США. (т.1, арк.справи 74).

Матеріали справи також містять договір відступлення прав вимоги від 19.03.2015р., укладе-ний Всеукраїнською спортивною громадською організацією «Федерація футболу України»-первіс-ний кредитор та ПАТ «ПБК «Радомишль», відповідно до умов якого первісний кредитор відсту-пив, а новий кредитор набув права вимагати від ПАТ «Банк «Київська Русь» повернення банківсь-ких вкладів за договорами банківського вкладу, укладених ПАТ «Банк «Київська Русь» та сервіс-ним кредитором, в сумі:

- 330 000,00 євро за договором банківського вкладу «Прогресивний» №70135-20-01.1 від 11.06.2014р.;

- 500 000,00 євро за договором банківського вкладу «Гнучкий» №45503-20-01.1 від 08.04. 2014р.;

- 3 500 000,00 євро за договором банківського вкладу «Прогресивний» №74195-20-01.1 від 27.08.2013р.;

- 313 000,00 євро за договором банківського вкладу «Прогресивний» №65174-20-01.1 від 22.07.2013р.(т.1, арк.справи 190-192, 196-217).

З матеріалів справи вбачається, що листом від 19.03.2015р. Товариство і Всеукраїнська спор-тивна громадська організація «Федерація футболу України» (надалі в тексті Федерація футболу) повідомили Банк (вх.№3553 від 19.03. 2015р.) про укладення ними договору відступлення і просили перерахувати кошти вкладника на рахунок Відповідача.(т.1, арк.справи 195). Разом з тим, 19.03. 2015р. за вх.№3556 ОСОБА_2 вручено заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог, в якій То-вариство, визнаючи заборгованість на загальну суму 4 916 533,33 дол.США, визначену ОСОБА_2 станом на 17.03.2015р. у повідомленні про відкликання кредиту, посилаючись на статтю 601 ЦК Ук-раїни повідомило останнього про зарахування грошових вимог ПАТ «ПБК «Радомишль» до ПАТ «Банк «Київська Русь», які виникли згідно з договорами банківського вкладу, загальна сума яких складає 4 643 000 євро та про припинення грошового зобовязання Товариства перед ОСОБА_2 за Кредитним договором від 04.03.2013р. №19956-20/13-1 в сумі 4 916 533,33 доларів США. Товарис-тво зазначило, що з урахуванням офіційного валютного курсу НБУ станом на 19.03.2015р. внаслі-док зарахування однорідних грошових вимог заборгованість ПАТ «ПБК «Радомишль» як позича-льника перед ОСОБА_2 повністю погашена, при цьому борг ОСОБА_2 складає 381,181 євро.(т.1, арк. справи 17-19, 223-225).

Матеріали справи також містять:

- рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 17.07.2015р. №138 про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк «Київська Русь» з відшкодування з боку Фонду коштів за вкладами фізичних осіб, відповідно до Плану регулювання з 17.07.2015р. та призначення уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «Банк «Київська Русь» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків ОСОБА_3Ю.(т.1, арк.справи 21).

- рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 25.08.2015р. № 155/44 про делегування Фондом повноважень ліквідатора ПАТ «Банк «Київська Русь» уповноваже-ній особі Фонду на ліквідацію ОСОБА_3Ю.(т.1, арк.справи 20).

- постанову Вищого господарського суду України від 16.12.2015р. у справі №906/607/15, якою залишено без змін постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 08.10.2015р. про часткове задоволення позову ПАТ «Банк «Київська Русь» за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні Позивача Національного банку України про стяг-нення з ПАТ «ПБК «Радомишль» 4 967 133,32 дол.США, що еквівалентно 101 076 739 грн. 20 коп. заборгованості за Кредитним договором. З Відповідача на користь Позивача стягнуто 224 814 грн. 74 коп. пені за порушення строків сплати кредиту, 11 222 грн. 54 коп. пені за порушення строків сплати відсотків, 55 232,88 дол.США -30% річних, 1 556 грн. 61 коп. витрат зі сплати судового збо-ру та відмовлено в частині 4 800 000 дол. США заборгованості за кредитом, 167 133,32 дол.США відсотків, решти пені і 30% річних. Погоджуючись, з висновком судів про безпідставність вимог в частині стягнення основного боргу, суд касаційної інстанції зокрема зазначив, що постановою Пра-вління Нацбанку України від 19.03.2015р. №190 ПАТ «Банк «Київська Русь» віднесено до категорії неплатоспроможних, а рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 19.03.2015р. №61 розпочато з 20.03.2015р. процедуру виведення ОСОБА_2 з ринку та запровадже-но в банку тимчасову адміністрацію строком на три місяці з 20.03.2015р. по 19.06.2015р. включно. В цей же час Відповідачем відповідно до вимог ст.601 ЦК України вчинено правочин про зараху-вання зустрічних однорідних вимог шляхом подання заяви ОСОБА_2 від 19.03.2015р., що зумовлює припинення зобовязань Товариства перед ПАТ «Банк «Київська Русь» зі сплати заборгованості за кредитним договором №19956-20/13-1 від 04.03.2013р., які є припиненими у повному обсязі.(т.2, арк.справи 10);

Перевіривши дотримання місцевим судом вимог чинного законодавства при ухваленні ос-каржуваного рішення, апеляційний суд вважає, що скарга ОСОБА_2 безпідставна та не підлягає задо-воленню з огляду на наступне:

Відповідно до ст.173 Господарського кодексу України (надалі в тексті ГК України) госпо-дарський договір є однією з підстав виникнення господарських зобовязань і є обовязковим для виконання сторонами. Аналогічно врегульовано підстави виникнення господарського зобовязан-ня у ст.ст. 11, 629 Цивільного кодексу України (надалі в тексті ЦК України).

Зобовязанням, відповідно до ст.509 ЦК України є правовідношення, в якому одна сторона (бор-жник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати май-но, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а креди-тор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Такі ж правила встановлює і ст. 174 ГК України.

Предметами спорів у даній справі є визнання недійсним правочину та визнання зобовязань припиненими.

Матеріалами справи стверджено, що з моменту укладення Кредитного договору 04.03.2013р. між сторонами виникли кредитні відносини, оскільки взаємовідносини сторін підпадають під де-фініцію статті 1054 ЦК України, коли за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умо-вах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити процен-ти.

Крім того, ст.345 Господарського кодексу України (надалі в тексті ГК України) передбаче-но, що кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кре-дитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобовязань позича-льника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обовязки, права і відповідальність сторін що-до видачі та погашення кредиту.

Позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у строк та в по-рядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зо-бовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.(ст.1049 ЦК України).

Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з роз-строченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимага-ти дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.(ст.1050 ЦК України).

З огляду на зазначене факт отримання Відповідачем кредитних коштів зумовлює виник-нення у нього зобовязання повернути кредитні кошти, а також сплатити проценти за користування ними.

Зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Ци-вільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства. При цьому, одностороння відмо-ва від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.(ст.ст. 525, 526 ЦК України).

Статтею 33 ГПК України встановлено обовязок кожної сторони повинна довести ті обста-вини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

У позовній заяві Банк зазначає, що неправомірність зарахування однорідних зустрічних ви-мог зумовлена забороною відчуження активів та приорітетним правом НБУ. Натомість, Товарист-во у зустрічному позові вказує на припинення договорів застави та іпотеки, якими забезпечувались зобовязання за Кредитним договором, оскільки останній припинився повністю внаслідок зараху-вання зустрічних грошових вимог.

Частиною 2 статті 1050 та статтею 1052 ЦК України передбачено, що позикодавець має пра-во вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йо-му відповідно до статті 1048 цього Кодексу, у разі прострочення повернення чергової частини по-зики та сплати процентів, або у разі невиконання позичальником обовязків, встановлених догово-ром позики, щодо забезпечення повернення позики.

Разом з тим, господарське зобовязання, всі умови якого виконано належним чином, припи-няється, якщо виконання прийнято управненою стороною. Господарське зобовязання припиняєть-ся зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.(ч.ч. 1, 3 ст. 203 ГК України). Аналогічні підстави припинення зобовязання зарахуванням зустрічних однорід-них вимог, строк виконання яких настав передбачають ч.1 ст.598 та ст.601 ЦК України.

При цьому, припинення зобовязання зарахуванням зустрічної однорідної вимоги це одно-стороння угода, яка оформляється заявою однієї з сторін і вимоги, які можуть підлягати зараху-ванню, мають відповідати таким умовам: вимоги сторін мають бути зустрічні (кредитор за одним зобовязанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобовязанням є кредитором за дру-гим); однорідні (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, у звязку з чим за-рахування як спосіб припинення зазвичай застосовується до зобовязань по передачі родових ре-чей, зокрема грошей).

Правило про однорідність вимог розповсюджується на їх правову природу, але не стосуєть-ся підстави виникнення такої вимоги. Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які ви-пливають із різних підстав (різних договорів тощо); строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що набуття ПАТ «ПБК «Радомишль» від Федерації футболу права вимоги до ОСОБА_2 є правомірним в силу ст.ст. 204, 512, 514, 516 ЦК України. Крім того, такий правочин є чинним і не оспорюється. То-му, в силу договору відступлення прав вимоги від 19.03.2015р. Товариство є кредитором ОСОБА_2 що-до вимог, які передбачають повернення грошових коштів.

Суд апеляційної інстанції приймає до уваги, що достатньою умовою вважати зарахування зустрічних вимог завершеним є наявність заяви однієї сторони із повідомленням про це іншої сто-рони (аналогічна правова позиція відображена в постанові ВГСУ від 09 лютого 2011р. у справі № 21/8-08).

Окрім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що у даному випадку в заліку, що проводиться згідно ст.601 ЦК України грошові кошти взагалі не приймають участь, тобто, не від-бувається між сторонами обміну саме грошовими коштами шляхом перерахування на відповідні ра-хунки, отже, сторони спору не повинні мати в наявності грошові суми, що необхідні для заліку, за-лік проводиться винятково в документарній формі. Документарна форма заліку не породжує послі-дуючого обміну коштами, а навпаки передбачає винятково зміну облікових записів щодо заборго-ваностей в бухгалтерському обліку сторін спору.

Таким чином, зміна облікових записів в бухгалтерському обліку сторін спору щодо пога-шення взаємних заборгованостей не потребує наявності грошових коштів у Товариства для фізично-го розрахунку з ОСОБА_2, отже, і не потребує надання Товариству пріоритету перед іншими креди-торами, які включені до реєстру кредиторів банку і розташовані перед Товариством. За рахунок цих коштів неможливо здійснювати погашення заборгованості ОСОБА_2 перед іншими кредиторами, тому взаємозалік ніяким чином не зачіпає інтересів інших кредиторів.

Відтак, станом на 19.03.2015р. строк виконання зобовязань за заявленими вимогами є та-ким, що настав достроково за Кредитним договором у звязку з порушенням позичальником стро-ків сплати платежів, встановлених Кредитним договором, а за договорами банківського вкладу № 70135-20-01.1 від 11.06.2014р. та №45503-20-01.1 від 08.04.2014р. з огляду на настання термінів по-вернення вкладів; за договорами банківського вкладу №74195-20-01.1 від 27.08.2013р. і №65174-20-01.1 від 22.07.2013р. достроково, після спливу триденного терміну з моменту отримання ОСОБА_2 повідомлення вкладника про дострокове отримання суми вкладів.

Тому зобовязання Товариства з повернення суми кредиту та сплати відсотків за його корис-тування за кредитним договором №19956-20/13-1 від 04.03.2013р. припинились у повному обсязі з 19.03.2015р. у звязку із зарахуванням зустрічних однорідних грошових вимог, які виникли у ОСОБА_2 з договорів банківського вкладу, про що останній був письмово повідомлений Товариством.

Посилання ОСОБА_2 на те, що правочин про зарахування зустрічних вимог, вчинений шляхом подання заяви, порушує пріоритетне право Національного ОСОБА_2 України, як заставодержателя май-нових прав за Кредитним договором №19956-20/13-1 від 04.03.2013р. і тому є недійсним судова колегія відхиляє за безпідставністю, оскільки внаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог грошові кошти за обома зобовязаннями як за Кредитним договором, так і за договорами банківсь-кого вкладу фактично залишились у ОСОБА_2.

Колегія суддів також приймає до уваги, що постановою Правління Нацбанку України №190 від 19.03.2015р. ПАТ «Банк «Київська Русь» віднесено до категорії неплатоспроможних, а рішен-ням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №61 від 19.03.2015р. розпочато з 20.03.2015р. процедуру виведення ПАТ «Банк «Київська Русь» з ринку та запроваджено в банку тимчасову адміністрацію.

При цьому, відповідно до п.5 ст.602 ЦК України, зарахування зустрічних вимог не допускає-ться у випадках, встановлених договором або законом.

Процедура виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здій-нення тимчасової адміністрації регулюються нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України у цих пра-вовідносинах.

Частиною 6 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється, зокрема, зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом.

Відповідно до п.3.3 Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затверд-женого рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №2 від 05.07.2012р. Фонд розпочи-нає виведення неплатоспроможного банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації в непла-тоспроможному банку на наступний робочий день після офіційного отримання рішення НБУ про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що заборона здійснення зарахування зустріч-них вимог під час тимчасової адміністрації, встановлена ч.5 ст.6 Закону України «Про систему га-рантування вкладів фізичних осіб», не застосовується до спірних правовідносин, оскільки зараху-вання зустрічних однорідних вимог між сторонами відбулося 19.03.2015р. тобто до запроваджен-ня у Позивача тимчасової адміністрації.

Крім того, відповідно до ч.3 ст.34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізич-них осіб» виконавча дирекція Фонду не пізніше наступного робочого дня після офіційного отри-мання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспромож-них призначає з числа працівників Фонду уповноважену особу Фонду (кілька уповноважених осіб Фонду), якій Фонд делегує всі або частину своїх повноважень тимчасового адміністратора.

Згідно з ч.ч. 2, 4 ст.38 вказаного Закону, протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобовязана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (ук-ладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених час-тиною третьою цієї статті.

Уповноважена особа Фонду протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом лікві-дації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; вжи-ває заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договора-ми; має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням.

З огляду на зазначені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що матеріали справи не мі-стять доказів, які б свідчили, що правочин про зарахування зустрічних однорідних вимог, оформле-ний 19.03.2015р. заявою ПАТ «ПБК «Радомишль» №3556 є нікчемним і був визнаний таким Упов-новаженою особою Фонду на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк «Київська Русь» у звязку з виконанням своїх зобовязань, як і не містять доказів вчинення Уповноваженою особою Фонду дій, повязаних із виявленням таких (нікчемних) правочинів, передбачених ч.4 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Апеляційний суд вважає, що обовязання Відповідача, як позичальника, з повернення суми кредиту та сплати відсотків за користування коштами згідно Кредитного договору №19956-20/13-1 від 04.03.2013р. припинились повністю 19.03.2015р. у звязку із зарахуванням зустрічних однорід-них грошових вимог.

Вказане також підтверджується судовими рішеннями у справі №906/607/15.

Розглядаючи дану справу, колегія суддів приймає до уваги, що визнання договору недійс-ним є одним із способів захисту, який застосовується судом у випадках та порядку, визначеному законодавством.

Правове регулювання визнання правочинів недійсними здійснюється на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Відповідно до п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недій-сності, передбачених законом.

Так, відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Крім того, оспорюваний правочин, в силу ч. 3 ст.215 ЦК України, може бути визнаний недійсним в судовому порядку за позовом однієї із сто-рін цього правочину або іншої заінтересованої особи, яка заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом.

З матеріалів справи не вбачається, а ОСОБА_2 не доведено факту недодержання будь-яких ви-мог законодавства в момент вчинення правочину подання заяви про зарахування однорідних зус-трічних вимог, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення первісного позову.

Розглядаючи спір в частині зустрічного позову, колегія суддів приймає до уваги таке:

Господарським судом Житомирської області 06.11.2015р. видано наказ №906/607/15 на при-мусове виконання постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 08.10.2015р. та ухвали Рівненського апеляційного господарського суду від 28.10.2015р. у справі №906/607/15, а постановою Відділу ДВС Радомишльського районного управління юстиції від 01.02.2016р. відкрито виконавче провадження №49976922 з виконання зазначеного наказу господарського суду від 06.11. 2015р.(т.2, арк.справи 14, 15).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.593 ЦК України, право застави припиняється у разі припинення зо-бовязання, забезпеченого заставою.

Матеріалами справи стверджено, що 08.02.2016р. Товариство сплатило на користь ОСОБА_2 згі-дно платіжних доручень: №8768 від 08.02.2016р. 224 814 грн. 74 коп.; №8769 від 08.02.2016р. 11 222 грн. 54 коп.; №8770 від 08.02.2016р. 1 373 667 грн. 91 коп. і постановою Відділу ДВС Радо-мишльського районного управління юстиції від 11.02.2016р. відповідно до п.8 ч.1 ст.49 Закону Ук-раїни «Про виконавче провадження» закінчено виконавче провадження №49976922 з виконання наказу господарського суду Житомирської області від 06.11.2015р.(т.2, арк.справи 16-19).

Судова колегія зауважує, що згідно ст.1 Закону України «Про заставу», в силу застави кре-дитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобовязання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед ін-шими кредиторами. До окремих видів застав ст.575 ЦК України відносить іпотеку. Іпотекою є заста-ва нерухомого майна, яке залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека вид забезпечення виконан-ня зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згід-но з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зо-бовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед інши-ми кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека, згідно ч.5 ст.3 за-значеного Закону, має похідний характер від основного зобовязання і є дійсною до припинення основного зобовязання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Право іпотеки припиня-ється у випадку припинення основного зобовязання або закінчення строку дії іпотечного догово-ру.(ст.17 Закону України «Про іпотеку»). Аналогічно врегульовує припинення права застави ст.28 Закону України «Про заставу».

Аналізуючи вищезазначені норми права, колегія суддів приймає до уваги, що застава і іпо-тека як види забезпечення виконання зобовязання мають похідний характер від основного (забез-печуваного) зобовязання і є дійсними до моменту припинення основного зобовязання, тобто підс-тавою для її припинення є припинення забезпечуваного ними зобовязання.

Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що договір застави рухомого майна (обладнання) №20103-20/13-6 від 04.03.2013р., договір застави товарів в обороті №20104-20/13-6 від 04.03.2013р. та договір іпотеки від 04.04.2013р., посвідчений приватним нотаріусом Радомишльського районного нотаріального округу ОСОБА_4, які ук-ладені в забезпечення виконання зобовязань за Кредитним договором №19956-20/13-1 від 04.03. 2013р. між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ПАТ «ПБК «Радомишль» є припиненими на підставі ст.28 Закону України «Про заставу» та ст.ст. 3, 17 Закону України «Про іпотеку» у звязку із припи-ненням основного зобовязання у повному обсязі внаслідок зарахування зустрічних грошових ви-мог та сплатою у виконавчому провадженні суми стягнутої за наказом №906/607/15, як вірно зазна-чено судом першої інстанції.

Відтак, з мотивів, викладених вище, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо безпідставності заявленого первісного позову та обґрунтованості зустрічного, а то-му рішення суду першої інстанції належить залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім пе- Отже, з вищевикладених мотивів колегія суддів зазначає, що фактичні обставини, які входять до предмета доказування у цій справі, зясовані судом першої інстанції з достатньою повнотою. В той же час, судом першої інстанції в порядку ст.43 ГПК України всебічно, повно і обєктивно розгляд-нуто всі обставини справи в їх сукупності, досліджено подані сторонами в обґрунтування своїх вимог і заперечень докази, належним чином проаналізовано права і обовязки сторін, враховано по-ложення ст.ст. 32, 33, 34 ГПК України.

З огляду на викладене, доводи Скаржника зазначені в апеляційній скарзі, не визнаються апе-ляційним судом такими, що можуть бути підставою згідно ст.104 Господарського процесуального кодексу України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, тому суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду прийняте у відповідності до норм матеріально-го та процесуального права, тому його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задово-лення.

Керуючись, ст.ст. 33, 34, 35, 43, 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального ко-дексу України, Рівненський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» на рішення господарського суду Житомирської області від 24.03.2016 року у справі №906/98/16 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з Розділом ХІІ-1 Господарського процесуального кодексу України.

3. Справу №906/98/16 повернути до господарського суду Хмельницької області.

Головуючий суддя Грязнов В.В.

Суддя Розізнана І.В.

Суддя Мельник О.В.