ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" травня 2016 р.Справа № 922/1346/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Светлічного Ю.В.

при секретарі судового засідання Ліпчанській В.В.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АСК-Торгагротранс", м. Мерефа
до Державного підприємства "Сільськогосподарське підприємство Дергачівської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Харківської області (№109)", с. Дворічний Кут
про стягнення 11540,71 грн.
за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1 довіреність №20/05 від 01.01.16р., ОСОБА_2 - директора;

відповідача - ОСОБА_3 довіреність №09/174 від 13.05.2016р.;

ВСТАНОВИВ:

Товариства з обмеженою відповідальністю "АСК-Торгагротранс" (позивач) звернувся до господарського суду Харківської області із позовною заявою до відповідача - Державного підприємства "Сільськогосподарське підприємство Дергачівської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Харківської області (№109)", в якій позивач просить стягнути з відповідача суму основного боргу у розмірі 5757,56 грн., 3% річних у розмірі 167,52 грн., індекс інфляції у розмірі 289,48 грн. ті пеню у розмірі 5326,15 грн., посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань згідно договору перевезення №23042015 від 23.04.2015р. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 1378,00 грн.

Присутній представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримував та просив позов задовольнити.

Присутній представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги позивача визнав частково, а саме в сумі основної заборгованості у розмірі 5757,56 грн., 3% річних у розмірі 167,04 грн., інфляційні у розмірі 287,87 грн., пеня у розмірі 5268,17 грн., тобто відповідач не погодився із нарахуванням позивачем 3% річних, інфляційних та пені.

Розглянувши матеріали справи та вислухавши пояснення представника позивача господарським судом встановлено наступне.

23.04.2015 року між позивачем (перевізник) та відповідачем (замовник) було укладено договір перевезення №23042015 (далі по тексту - договір). Відповідно до п. 1.2. договору позивач прийняв на себе зобов'язання за рахунок відповідача здійснювати перевезення вантажів (а саме : ячмінь).

У пункті 4.12. договору зазначено, що замовник зобов'язаний прийняти належним чином надані послуги та оплатити їх.

П. 6.1. договору передбачено, що послуги по даному договору передаються перевізником та приймаються замовником по акту приймання - передачі наданих послуг.

Відповідно до п.5.4. договору відповідачем здійснюється оплата послуг протягом протягом 5-ти банківських днів.

Згідно акту від 24.04.2015р. виконаних робіт №1 по договору перевезення позивач виконав свої зобов'язання по перевезенню товару, а відповідач прийняв товар на загальну суму у розмірі 5757,56 грн., про що свідчать підписи сторін на даному акті.

В порушення вимог договору відповідачем оплата здійснена не була, у зв'язку із чим виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 5757,56 грн., що з боку відповідача не заперечується.

Позивачем в порядку досудового врегулювання спору направлена на адресу відповідачу претензія від 18.03.2016р., в якій позивач просив в десятиденний термін погасити заборгованість перед позивачем, але відповідач не відреагував та суму боргу позивачу не сплатив.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст.193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно відлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 32 Господарського процесуального кодексу України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Враховуючи вказані обставини та те, що відповідач проти наявності основної заборгованості не заперечує, суд дійшов висновку про те, що позовна вимога позивача в частині стягнення коштів в сумі 5757,56 грн. (сума основного боргу) правомірна та обґрунтована, така, що не спростована відповідачем, тому підлягає задоволенню.

Окрім того, позивач просить суд стягнути на його користь 3% річних у розмірі 167,52 грн., індекс інфляції у розмірі 289,48 грн. ті пеню у розмірі 5326,15 грн.

Ч.1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За змістом ст. 217 Господарського кодексу України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції та адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до п.7.3. договору сторони погодили, що за прострочення оплати виконаних робіт замовник сплачує перевізнику пеню в розмірі 0,5 % від суми недоотриманих коштів за кожен прострочений день.

Згідно ч.1 та ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п.6 ст.232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

В силу вимог ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, боржник який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Суд, ознайомившись із розрахунком позивача щодо нарахування 3% річних, інфляційних та пені, враховуючи позицію викладену позицію відповідача висловлену представником у судовому засіданні та здійснивши перерахунок встановив, що позивачем не вірно було нараховано суми 3% річних, інфляційних та пені, тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, а саме в частині стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 167,04 грн., інфляційні в сумі 287,87 грн., пеню у розмірі 5268,17 грн. В іншій частині позовні вимоги є безпідставними, в зв'язку з чим задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. Судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином судові витрати у даній справі покладаються на відповідача, з вини якого спір доведено до суду пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 526, 530 Цивільного кодексу України, статтями 1, 4, 12, 22, 33, 43, 47, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства "Сільськогосподарське підприємство Дергачівської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Харківської області (№109)" (62351, Харківська область, Дергачівський район, с. Дворічний Кут, , ІПН 15, р/р 3361 в ПАТ "Грант", смт. Солоницівка, МФО 351607) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АСК-Торгагротранс" (62472, Харківська область, Харківський район, м. Мерефа, провул. Комсомольський, 12, к. 4, , р/р 4681в АТ "ПроКредит Банк", МФО 320984, ІПН 39247469) суму основного боргу у розмірі 5757,56 грн.; 3% річних у розмірі 167,04 грн., інфляційні в сумі 287,87 грн., пеню у розмірі 5268,17 грн. та судовий збір у розмірі 1370,83 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

3. В іншій частині позовних вимог - у задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 24.05.2016 р.

Суддя ОСОБА_4