ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

11.05.16р. Справа № 904/1688/16
За позовом товариства з обмеженою відповідальністю "БаДМ", м.Дніпропетровськ

до товариства з обмеженою відповідальністю "АПТЕКА №338", м.Дніпропетровськ

про стягнення заборгованості за договором поставки №06070 від 28.12.11р.

Суддя Петренко І.В.

Секретар судового засіданя ОСОБА_1

Представники:

від позивача: представник ОСОБА_2 - довіреність № б/н від 05.04.16р.;

від відповідача: представник ОСОБА_3 - довіреність № б/н від 06.04.16р.

СУТЬ СПОРУ:

15.03.2016р. товариство з обмеженою відповідальністю "БаДМ", м.Дніпропетровськ (далі по тексту - позивач) звернулося до господарського суду з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю "Аптека №338", м.Дніпропетровськ (далі по тексту - відповідач) про стягнення 2709427,36грн. основної заборгованості та 406414,10грн. штрафу.

Судові витрати по справі позивач просив суд стягнути з відповідача.

За результатами розгляду позовної заяви від 14.03.2016р. за вих.№180 ухвалою суду від 17.03.2016р. порушено провадження по справі та призначено слухання на 12.04.2016р.

12.04.2016р. через канцелярію суду отримано заяву позивача про забезпечення позову.

Суд оголошував перерву з 12.04.2016р. до 13.04.2016р.

13.04.2016р. через канцелярію суду отримано клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення пов'язаної з нею іншої справи про визнання договору недійсним.

Суд оголошував перерву з 13.04.2016р. 12год. 30хв. до 13.04.2016р. 14год. 00хв.

Суд відкладав розгляд справи з 13.04.2016р. до 10.05.2016р.

Ухвалою суду від 13.04.2016р. в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

06.05.2016р. через канцелярію суду отримано заяву позивача про зменшення позовних вимог в якій просить суд стягнути з відповідача 2642287,54грн. (два мільйони шістсот сорок дві тисячі двісті вісімдесят сім грн. 54 коп.) основної заборгованості та 406414,10грн. (чотириста шість тисяч чотириста чотирнадцять грн. 10 коп.) штрафу.

Заява позивача про зменшення позовних вимог прийнята судом до розгляду.

10.05.2016р. через канцелярію суду отримано клопотання про призначення експертизи.

11.05.2016р. через канцелярію суду отримано заперечення позивача проти призначення експертизи.

Суд оголошував перерву з 10.05.2016р. на 11.05.2016р.

Відповідно до п.3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

У разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 811 ГПК), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання.

За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Позивач про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується відомостями про явку представника відображеними в протоколі судового засідання від 10.05.2016р.

Відповідач про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується відомостями про явку представника відображеними в протоколі судового засідання від 10.05.2016р.

11.05.2016р. господарський суд продовжив розгляд справи по суті.

Повноважний представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримує та наполягає на їх задоволенні в повному обсязі, з врахуванням заяви про зменшення суми позову.

Повноважний представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечує, просить суд відмовити в задоволенні позову.

Суд заслухав пояснення представників сторін щодо предмету позову.

В судовому засіданні дослідженні надані сторонами та наявні в матеріалах справи докази.

Господарський суд наголошує, що сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи (частина 2 статті 22 Господарського процесуального кодексу України).

В судовому засіданні оглянуто всі оригінали первинних документів на підставі яких виник спір.

Суд розглянув справу за наявними в ній матеріалами відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Судом враховано.

В силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

В силу вимог статті 7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону.

Враховуючи вимоги статті 69 Господарського процесуального кодексу України щодо строків розгляду справи у судовому засіданні, яке відбулося 11.05.2016р. в порядку ст.85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, -

ВСТАНОВИВ:

28.12.2011р. між товариством з обмеженою відповідальністю "БаДМ" (далі по тексту - позивач) та товариством з обмеженою відповідальністю "Аптека №338" (далі по тексту - відповідач) укладено договір поставки №06070 (далі по тексту - договір), відповідно до пункту 1.1 умов якого постачальник зобов'язується поставити та передати у власність покупця лікарські препарати та засоби, засоби гігієни та догляду за хворими, лікувальну косметику та інші форми медичного асортименту (далі по тексту - товар), а покупець зобов'язується прийняти товар та оплатити його на умовах даного договору.

Найменування, асортимент товару визначається за цим договором на підставі прайс-листа постачальника, що діє на момент замовлення товару покупцем. Зміна та (або) оновлення такого прайс-листа здійснюється за внутрішніми правилами постачальника (пункт 1.2 договору).

Товар поставляється за цінами, що діють на момент передачі товару за видатковою накладною (пункт 3.1 договору).

Загальна сума договору (у тому числі ПДВ) складає загальну вартість товару, поставленого відповідно до умов даного договору, і визначається шляхом складання сум товарних партій визначених у видаткових накладних (пункт 3.2 договору).

Покупець зобов'язується сплатити суму за товар в строки, які вказані в накладній на передачу товару (пункт 6.1 договору).

Ціна товару за одиницю вказується у видатковій накладній у гривнях (пункт 6.2 договору).

Даний договір вступає в дію з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і скріплення їх печатками і діє до 31.12.2014р. (пункт 12.1 договору).

На виконання умов укладеного між сторонами договору в період з 24.06.2015р. по 31.12.2015р. позивач поставив на адресу відповідача товар на загальну суму 3524427,36грн.

Як зазначає позивач, заборгованість відповідача підтверджується актом звірки взаємних розрахунків станом на 31.12.2015р., який підписано представниками сторін, підписи яких засвідчені печатками підприємств позивача та відповідача.

Заборгованість, яка зазначена у даній позовній заяві, зменшена на суму платежів, отриманих від відповідача в період з 01.01.2016р. по 30.04.2016р. у розмірі 854000,00грн.; повернень на суму 448,79грн.; актів зміни вартості товару на суму 276914,03грн.

Заборгованість відповідача перед позивачем, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, складає 2642287,54грн.

В додаткових поясненнях по суті позовних вимог позивач зазначає, що на момент укладання між позивачем та відповідачем договору в Україні діяла Інструкція про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей, яка була затверджена наказом Міністерства фінансів України №99 від 15.05.1996р.

Пунктом 13 Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей визначено, що при централізовано-кільцевих перевезеннях цінностей підприємствам їх відпуск постачальниками може здійснюватися без довіреності, якщо одержувач цінностей за підписом керівника і головного бухгалтера підприємства або інших осіб, які уповноважені підписувати довіреності, повідомив постачальника про зразок печатки (штампу), якою матеріально відповідальна особа, що буде приймати цінності, завіряє на супровідних документах (накладній, акті, ордері тощо) свій підпис про одержання цінностей.

Пунктом 5.4 договору визначено, що прийом-передача товару здійснюється на підставі видаткових накладних. Сторони домовилися, що поставка товару за цим договором здійснюється шляхом централізовано-кільцевих перевезеннях, тобто таких перевезень, якими постачальник здійснює систематичне постачання товарів по узгодженим сторонами параметрам (кількість, асортимент, час) за адресою покупця. Покупець зобов'язується надати постачальнику, за підписом керівника та головного бухгалтера, зразки печатки (штампу) (Додаток №1 до договору поставки), якою матеріально відповідальна особа, що буде приймати цінності від постачальника, завіряє свій підпис у видатковій накладній на отримання товару. Наявність на видатковій накладній печатки (штампу) свідчить про прийняття товару покупцем.

На виконання пункту 5.4 договору відповідач надав відповідні зразки штампів та печаток.

Позивач зазначає, що на всіх видаткових накладних міститься печатка або штамп відповідача, що скріплює підпис його відповідальної особи.

Позивач зазначає, що з грудня 2011р. відповідач жодного разу не інформував позивача про втрату печатку або штампів, їх підробку чи інше незаконне використання третіми особами всупереч волі відповідача.

В свою чергу, відповідач доказів належного виконання своїх зобов'язань по вищезазначеному договору на момент розгляду спору до господарського суду не надав.

Крім того, відповідач скористався наданим йому правом на судовий захист, надав заперечення на позовну заяву та зазначив наступне.

Позивачем не надано до суду зразків печатки (штампу) відповідача, за допомогою яких можливо ідентифікувати печатки (штампи) проставлених у вказаному зразку з печатками (штампами) проставленими на видаткових накладних, на які позивач посилається як на підставу свого позову.

Відповідач вказує, що на багатьох накладних відсутні прізвища матеріально відповідальних осіб, їх посади, а також дати здійснення господарських операцій.

Відповідач вважає, що відсутність належним чином оформленої видаткової накладної робить неможливим ідентифікувати господарську операцію, а тому відсутні підстави застосовувати термін платежу, зазначений в таких видаткових накладних та більше того відсутні будь-які правові підстави для нарахування штрафу, встановленого в договорі.

Відповідач вважає, що зобов'язання в частині оплати товару виникає з моменту отримання належним чином оформлених в розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік і фінансову звітність", товаророзпорядчих документів.

Відповідач вважає, що видаткові накладні, надані позивачем не являються належним та допустимим доказом.

Видаткові накладні, на думку відповідача, оформлені з порушенням Закону України "Про бухгалтерський облік і фінансову звітність", а отже не дають позивачу права стягувати борг в строки зазначені в таких видаткових накладних, а тому відсутнє правове обґрунтування стягнення штрафу в розмірі 15% за прострочення оплати товару.

В додаткових поясненнях позивача, які надано до суду 12.04.2016р., окрім висновків, які вказано і в додаткових поясненнях вказано, що протягом дії договору відповідач не заперечував проти накладних та сплачував аналогічні накладні.

Позивач стверджує, що відтиск печатки та штампів відповідача на видаткових накладних позивача, згідно пункту 5.4 договору, є свідченням участі відповідача, як юридичної особи, у здійсненні конкретної товарної операції, в даному випадку - у прийнятті товару.

В додаткових поясненнях позивача, які надано до суду 13.04.2016р. позивач зазначив наступне.

Відповідач стверджує, що спірний договір уклав під впливом тяжких обставин та на вкрай невигідних для себе умовах, однак позивач не погоджується з даною позицією відповідача та вказує, що умови укладеного між сторонами договору не є тими крайніми причинами, які можуть слугувати підставою для визнання договору недійсним в порядку статей 215, 233 Цивільного кодексу України.

Пунктом 4.2 договору визначено, що поставка товару здійснюється окремими партіями. Найменування, асортимент, кількість та бажані терміни постачання партії товару визначаються в заявці, яка оформлюється в довільній формі. Сторони домовилися, що заявки можуть надаватися постачальником у письмовій формі, електронною поштою, факсимільним зв'язком або іншим способом, прийнятним для покупця.

Позивач зазначає, що замовлення товару здійснюється на підставі отриманого від постачальника прайс-листа, в якому зазначено ціни.

Таким чином, в момент замовлення товару, відповідач був обізнаний про ціну товару і мав інформацію для прийняття усвідомленого рішення щодо закупівлі товару та направляючи замовлення на закупівлю цілком усвідомлював вчинення дій щодо згоди з умовами договору, в тому числі з ціною товару.

Позивач слушно зазначає, що відповідач більш ніж 4 (чотири) роки за спірним договором приймав товар за видатковими накладними, будь-які претензії або вимоги щодо невідповідності ціни товару, за яким зроблено замовлення або повернення товару позивачу впродовж терміну оплати у зв'язку з невідповідністю ціни не направляв, а навпаки, підписуючи накладну кожного разу погоджувався з вартістю товару, тобто його придбання відповідало дійсній волі відповідача.

Зазначеним, як вважає позивач, спростовуються посилання відповідача про необізнаність ціни товару.

Об'єми закупівлі, зазначені відповідачем, а отже і ціна, навпаки вказують на сприятливість умов, якими користувався відповідач, здійснюючи закупівлю у позивача.

Не відповідає дійсності, як зазначає позивач, що позивач є єдиним постачальником багатьох лікарських засобів. Відповідні докази відсутні.

Як вказує позивач, згідно долученого самим відповідачем переліку постачальників, останній мав договірні відносини майже з 80 виробниками та постачальниками, отже у відповідача існує реальна можливість здійснювати закупівлю товару від будь-якого аптечного закладу або виробника.

Позивач вказав, що товари, зазначені відповідачем, мають вітчизняні аналоги, вартість яких значно нижча і з урахуванням наявності інших договорів, відповідач безперешкодно міг здійснювати їх закупівлю і у інших постачальників.

Позивач звертає увагу, що вказаний відповідачем товар має аналоги, які весь час виробляються та реалізуються іншими суб'єктами господарювання та іншими постачальниками, окрім позивача, що дає змогу безпосередньо звертатися до інших постачальників, що здійснюють реалізацію лікарських засобів.

В укладеному між сторонами договорі відсутня заборона щодо можливості укладання або здійснення закупівлі товару в будь-яких інших постачальників або виробників, що дає змогу звернутися до будь-якого іншого суб'єкта господарювання з метою укладання договору та здійснення поставки.

Договором не передбачено мінімальний об'єм закупівлі, отже відповідач самостійно встановлює кількість та асортимент товару, що бажає придбати у постачальника.

Як свідчать матеріали справи, позивач уклав спірний договір з протоколом розбіжностей в редакції покупця.

Відповідачем не долучено доказів направлення чи звернення до позивача з пропозицією змінити інші, ніж зазначені в направленому протоколі розбіжностей пункти договору, отже спростовується твердження відповідача про диктат умов і вказується на згоду з усіма умовами, не вказаними в протоколі, без будь-яких застережень та незгоди з іншими умовами.

Тотожні умови співпраці, в тому числі визначення сторонами ціни, термінів поставки та повернення, погоджені сторонами ще з початку 2008 року, що підтверджується укладеним сторонами договором поставки №446 від 02.01.2008р.

На зазначених у спірному договорі умовах, відповідач уклав договір і в 2016 році.

Відтермінування платежу, яким користується відповідач весь час (30 та 45 календарних днів), що підтверджується видатковими накладними свідчать про наявність вигідних умов оплати товару, що дозволяє здійснити його реалізацію та мати додатковий час користування грошовими коштами протягом строку відтермінування платежу.

Позивач дійшов висновку, що поки позивач не вимагав сплати грошові кошти за отриманий товар та поставляв товар у кредит на умовах відтермінування оплати на 30-45 календарних днів, відповідач визнавав договір дійсним і не вважав його укладеним на вкрай невигідних умовах та під впливом тяжких обставин.

Позивач посилається на статтю 42 Господарського кодексу України та зазначає, що слід враховувати специфіку здійснення підприємницької діяльності і виключати можливість визнання угод кабальними, якщо вони були укладені внаслідок власної нерозважливості особи, оскільки за одних і тих же економічних умов одні підприємства процвітають, а інші банкротують.

Відсутність товарів на ринку чи збільшення їх ціни також не повинні тягти за собою визнання угод недійсними, оскільки висока ціна продукту диктується умовами ринку, тому зміна ціни в ринкових умовах є закономірною, що має враховуватися підприємством.

Відповідач, на думку позивача, не зазначив, в яких саме скрутних умовах він перебував про які відомо позивачу, і якими останній скористався.

Предметом позовної заяви є стягнення заборгованості за переліком накладних, розмір яких підтверджується актом звірки розрахунків, який підписано без виправлень та зауважень.

Позивач вважає, що відповідачем не доведено свого скрутного фінансового становища та інших тяжких обставин, які могли вплинути на укладання правочину і які б свідчили про відсутність дійсної волі відповідача на час укладання та дії договору.

Позивач вважає, що укладений між сторонами договір відповідає чинному цивільному та господарському законодавству та не містить будь-яких вкрай невигідних умов для відповідача.

Позивач зазначає, що зупинення провадження у справі є правом, а не обов'язком суду. Позивач зазначає, що розглядаючи позовні вимоги, що випливають з договору, суд в будь-якому випадку перевіряє правомірність правочину, а тому правомірним є висновок, що господарський суд в даному випадку може надати оцінку при стягненні заборгованості по даному договору і в тому числі і вирішити питання про відсутність впливу тяжких обставин, отже правомірний висновок про безпідставність зупинення місцевим господарським судом провадження в даній справі.

Аналогічна правова позиція висвітлена в постанові Вищого господарського суду України від 26.11.2014р. у справі №910/13245/14.

Згідно з частиною другою статті 43 та статтею 33 Господарського кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово (стаття 32 цього Кодексу).

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами процесуального законодавства, рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, суд забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

Дослідивши матеріали справи, оригінали документів наданих позивачем на вимогу суду в судове засідання та заслухавши повноважних представників позивача та відповідача в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу у розмірі 2709427,36грн., слід визнати обґрунтованими, документально доведеними, такими, що не суперечать чинному законодавству України, а отже є такими, що підлягають задоволенню.

Факт отримання відповідачем товару підтверджується матеріалами справи, а саме видатковими накладними, що містяться в матеріалах справи, які підписані представниками сторін та скріплені печатками підприємств позивача та відповідача.

Зобов'язання відповідача, щодо оплати за отриманий товар передбачено умовами договору та нормами законодавства.

З огляду на положення пункту 6.1 договору та відомостей зазначених у видаткових накладних, строк оплати товару отриманого за видатковими накладними є таким, що настав.

Господарський суд вважає, що відповідач визнав себе зобов'язаною особою по відношенню до позивача, оскільки до дій які свідчать про визнання боргу можуть відноситися часткове погашення самим боржником основного боргу.

Господарський суд вважає, що відповідач визнав себе зобов'язаною особою по відношенню до позивача, оскільки до дій які свідчать про визнання боргу можуть відноситися підписання представниками сторін акту взаємних розрахунків. Відповідач не надав суду доказів того, що заборгованість визнана у підписаних зокрема з його боку актах звірки не стосується заборгованості за спірним договором.

Доказів оплати товару в сумі 2642287,54грн. відповідач не надав, доводи позивача, наведені в обґрунтування позову, належними доказами не спростував.

Доказів повернення вказаного товару позивачу відповідачем не надано.

Господарський суд констатує, що на момент укладання між позивачем та відповідачем договору в Україні діяла Інструкція про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей, яка була затверджена наказом Міністерства фінансів України №99 від 15.05.1996р. пунктом 13 якої визначено, що при централізовано-кільцевих перевезеннях цінностей підприємствам їх відпуск постачальниками може здійснюватися без довіреності, якщо одержувач цінностей за підписом керівника і головного бухгалтера підприємства або інших осіб, які уповноважені підписувати довіреності, повідомив постачальника про зразок печатки (штампу), якою матеріально відповідальна особа, що буде приймати цінності, завіряє на супровідних документах (накладній, акті, ордері тощо) свій підпис про одержання цінностей.

Пунктом 5.4 договору визначено, що прийом-передача товару здійснюється на підставі видаткових накладних. Сторони домовилися, що поставка товару за цим договором здійснюється шляхом централізовано-кільцевих перевезеннях, тобто таких перевезень, якими постачальник здійснює систематичне постачання товарів по узгодженим сторонами параметрам (кількість, асортимент, час) за адресою покупця. Покупець зобов'язується надати постачальнику, за підписом керівника та головного бухгалтера, зразки печатки (штампу) (Додаток №1 до договору поставки), якою матеріально відповідальна особа, що буде приймати цінності від постачальника, завіряє свій підпис у видатковій накладній на отримання товару. Наявність на видатковій накладній печатки (штампу) свідчить про прийняття товару покупцем.

На виконання пункту 5.4 договору відповідач надав відповідні зразки штампів та печаток, що підтверджується додатком до договору (а.с.172-197).

Господарський суд констатує, що на всіх видаткових накладних міститься печатка або штамп відповідача, що скріплює підпис його відповідальної особи.

Господарський суд констатує, що в матеріалах справи не міститься доказів того, що в період з грудня 2011р. по теперішній час відповідач інформував позивача про втрату печатку або штампів, їх підробку чи інше незаконне використання третіми особами всупереч волі відповідача.

Твердження відповідача в частині того, що позивачем не надано до суду зразків печатки (штампу) відповідача, за допомогою яких можливо ідентифікувати печатки (штампи) проставлених у вказаному зразку з печатками (штампами) проставленими на видаткових накладних, на які позивач посилається як на підставу свого позову спростовуються долученим до позовної заяви додатком до договору (а.с.172-197) інші докази позивач і не міг надати, а відповідач в свою чергу не спростував їх справжність.

Господарський суд звертає увагу, що довіреність відповідно до статей 1, 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 16.05.1996 № 99, яка була чинна на час укладання та фактично дії договору є первинним, проте не єдиним документом, який підтверджує факт господарської операції і передачі товару. Відсутність довіреності на отримання матеріальних цінностей за наявності інших первинних документів, що підтверджують здійснення господарської операції з передачі товару, не може заперечувати таку господарську операцію (постанова Верховного суду України від 29.04.2015 у справі № 903/679/14).

Твердження відповідача, що на багатьох накладних відсутні прізвища матеріально відповідальних осіб, їх посади, а також дати здійснення господарських операцій спростовано запереченнями позивача про які вказано додаткових поясненнях позивача та в тексті рішення.

Твердження відповідача, що відсутність належним чином оформленої видаткової накладної робить неможливим ідентифікувати господарську операцію, а тому відсутні підстави застосовувати термін платежу, зазначений в таких видаткових накладних та більше того відсутні будь-які правові підстави для нарахування штрафу, встановленого в договорі в даному випадку спрямовані на уникнення відповідальності.

Господарський суд за результатами огляду видаткових накладних констатує, що поставка товару, за який не розрахувався відповідач відбулася в період дії укладеного між сторонами договору.

Весь товар отриманий відповідачем від позивача відносився до однієї групи товарів за своїм призначенням, тому був прийнятий відповідачем для використання у своїй господарській діяльності, про що свідчить надання згоди на отримання цього товару;

Поставка неоплаченого відповідачем товару здійснена в межах ціни договору.

Господарський суд вважає, що видаткові накладні, оригінали яких оглянуто в судовому засіданні, а копії залучено до матеріаліа справи являються належним та допустимим доказом передачі позивачем відповідачу товару і дають позивачу право стягувати борг в строки зазначені в таких видаткових накладних і право стягувати штраф в розмірі 15% за прострочення оплати товару.

Господарський суд визнає справедливими твердження позивача, що протягом дії договору відповідач не заперечував проти накладних та сплачував аналогічні накладні.

Господарський суд погоджується з висновком позивача, що відтиск печатки та штампів відповідача на видаткових накладних позивача, згідно пункту 5.4 договору, є свідченням участі відповідача, як юридичної особи, у здійсненні конкретної товарної операції, в даному випадку - у прийнятті товару.

Господарський суд визнає, що умови укладеного між сторонами договору не є тими крайніми причинами, які можуть слугувати підставою для визнання договору недійсним в порядку статей 215, 233 Цивільного кодексу України.

Пунктом 4.2 договору визначено, що поставка товару здійснюється окремими партіями. Найменування, асортимент, кількість та бажані терміни постачання партії товару визначаються в заявці, яка оформлюється в довільній формі. Сторони домовилися, що заявки можуть надаватися постачальником у письмовій формі, електронною поштою, факсимільним зв'язком або іншим способом, прийнятним для покупця.

Замовлення товару здійснюється на підставі отриманого від постачальника прайс-листа, в якому зазначено ціни.

Таким чином, в момент замовлення товару, відповідач був обізнаний про ціну товару і мав інформацію для прийняття усвідомленого рішення щодо закупівлі товару та направляючи замовлення на закупівлю цілком усвідомлював вчинення дій щодо згоди з умовами договору, в тому числі з ціною товару.

Позивач слушно зазначає, що відповідач більш ніж 4 (чотири) роки за спірним договором приймав товар за видатковими накладними, будь-які претензії або вимоги щодо невідповідності ціни товару, за яким зроблено замовлення або повернення товару позивачу впродовж терміну оплати у зв'язку з невідповідністю ціни не направляв, а навпаки, підписуючи накладну кожного разу погоджувався з вартістю товару, тобто його придбання відповідало дійсній волі відповідача.

Зазначеним, як вважає позивач і погоджується господарський суд, спростовуються посилання відповідача про необізнаність про ціну товару.

Об'єми закупівлі, зазначені відповідачем, а отже і ціна, навпаки вказують на сприятливість умов, якими користувався відповідач, здійснюючи закупівлю у позивача.

Матеріалами справи доведено, що позивач не є єдиним постачальником багатьох лікарських засобів.

Згідно долученого самим відповідачем переліку постачальників, останній мав договірні відносини майже з 80 виробниками та постачальниками, отже у відповідача існує реальна можливість здійснювати закупівлю товару від будь-якого аптечного закладу або виробника.

В укладеному між сторонами договорі відсутня заборона щодо можливості укладання або здійснення закупівлі товару в будь-яких інших постачальників або виробників, що дає змогу звернутися до будь-якого іншого суб'єкта господарювання з метою укладання договору та здійснення поставки.

Договором не передбачено мінімальний об'єм закупівлі, отже відповідач самостійно встановлює кількість та асортимент товару, що бажає придбати у постачальника.

Як свідчать матеріали справи, позивач уклав спірний договір з протоколом розбіжностей в редакції покупця.

Відповідачем не долучено доказів направлення чи звернення до позивача з пропозицією змінити інші, ніж зазначені в направленому протоколі розбіжностей пункти договору, отже спростовуються твердження відповідача про диктат умов і вказується на згоду з усіма умовами, не вказаними в протоколі, без будь-яких застережень та незгоди з іншими умовами.

Тотожні умови співпраці, в тому числі визначення сторонами ціни, термінів поставки та повернення, погоджені сторонами ще з початку 2008 року, що підтверджується укладеним сторонами договором поставки №446 від 02.01.2008р.

Відтермінування платежу, яким користується відповідач весь час (30 та 45 календарних днів), що підтверджується видатковими накладними свідчать про наявність вигідних умов оплати товару, що дозволяє здійснити його реалізацію та мати додатковий час користування грошовими коштами протягом строку відтермінування платежу.

Статтею 42 Господарського кодексу України визначено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Отже враховуючи специфіку здійснення підприємницької діяльності ризики пов'язані з нею несе особа, яка її здійснює.

Відповідач не зазначив, в яких саме скрутних умовах він перебував про які відомо позивачу, і якими останній скористався.

Відповідачем не доведено свого скрутного фінансового становища та інших тяжких обставин, які могли вплинути на укладання правочину і які б свідчили про відсутність дійсної волі відповідача на час укладання та дії договору.

Господарський суд визнає, що укладений між сторонами договір відповідає чинному цивільному та господарському законодавству та не містить будь-яких вкрай невигідних умов для відповідача.

У разі ненадання позивачем відповідачу документів, які повинні бути передані відповідач мав реальну можливість звернутися до позивача для їх отримання, однак доказів звернення до позивача щодо передачі документів, які стосуються товару суду не надано.

Відповідач мав право на відмову від договору та повернення товару, однак вказаним правом не скористався.

Господарський суд наголошує, що спірний договір укладено 28.12.2011р.

Дів спірний договір до 31.12.2014р.

15.03.2016р. надійшла позовна заява відповідача до позивача про стягнення заборгованості за спірним договором.

З позовною заявою про визнання недійсним спірного договору відповідач звернувся 11.04.2016р.

В період дії договору позивач не звертався ні до відповідача, ні до суду з пропозиціями про зміну чи доповнення положень спірного договору.

В період дії спірного договору товар приймав без заперечень та зауважень.

Враховуючи фактичні обставини справи господарський суд не вбачає підстав для визнання спірного договору недійсним, а дії позивача кваліфікує, як такі, що спрямовані на затягування судового процесу.

Пунктом 3.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. за № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 Цивільного кодексу України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача.

Господарський суд констатує ненадання відповідачем суду доказів того, що була наявна тяжка обставина та за її відсутності спірний правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах.

У видаткових накладних наявне посилання на спірний договір.

Приймаючи рішення господарський суд виходив із наступного.

Пунктом 3 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України визначено один із загальних засад цивільного законодавства, а саме свобода договору.

Відповідно до п. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1 та 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (ст. 174 Господарського кодексу України).

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч. 6 ст. 265 Господарського кодексу України та ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ч.1). Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу (ч.2). У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами (ч.3). Якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу (ч.4). Якщо продавець зобов'язаний передати покупцеві крім неоплаченого також інший товар, він має право зупинити передання цього товару до повної оплати всього раніше переданого товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства (ч.5).

В силу ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 666 Цивільного кодексу України, якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання. Якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 199 Господарського кодексу України виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Статтею 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Пунктом 7.1 договору визначено, що за невиконання або неналежне виконання своїх обов'язків за даним договором сторони несуть відповідальність згідно чинного законодавства України.

Пунктом 7.2 договору визначено, що у випадку порушення строку оплати поставленого товару покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період прострочення, від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення та, окрім того, при простроченні оплати поставленого товару на двадцять календарних днів покупець зобов'язаний сплатити постачальнику штраф у розмірі 30% від вартості поставленого та неоплаченого у строк товару.

Позивач нарахував відповідачу до сплати штраф у розмірі 406414,10грн.

Господарський суд перевірив розрахунок штрафу здійснений позивачем та визнав його вірним, а вимогу такою, що підлягає задоволенню.

Щодо зупинення провадження у справі господарський суд визнав обґрунтованими заперечення позивача, що зупинення провадження у справі є правом, а не обов'язком суду.

Розглядаючи позовні вимоги, що випливають з договору, суд перевірив правомірність правочину та надав йому оцінку.

Враховуючи фактичні обставини справи господарський суд відмовляє в задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі.

Аналогічна правова позиція висвітлена в постанові Вищого господарського суду України від 26.11.2014р. у справі №910/13245/14.

Щодо призначення судової експертизи. Господарський суд відмовляє в задоволенні даного клопотання відповідача через його безпідставність. Питання, які відповідач просить суд поставити судовому експерти мають юридичний характер, отже господарський суд надав наявним в справі доказам оцінку та прийняв рішення по суті.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір при задоволенні позову покладається на відповідача.

З урахуванням положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 45730,52грн.

Згідно пунктом 12 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 року № 7 Про деякі питання практики застосування розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи.

Керуючись ст.ст. 3, 11, 202, 509, 525, 526, 530, 536, 549, 610, 612, 625, 629, 666, 692, 712 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173, 174, 193, 199, 231, 232, 265, 266 Господарського кодексу України, ст.ст. 1, 2, 12, 21, 32, 33, 34, 36, 44, 49, 75, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Аптека №338" (49044, АДРЕСА_1; ідентифікаційний код 24447303) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "БаДМ" (49005, м.Дніпропетровськ, вул.Панікахи, 2; ідентифікаційний код 31816,54грн. (два мільйони шістсот сорок дві тисячі двісті вісімдесят сім грн. 54 коп.) основної заборгованості; 406414,10грн. (чотириста шість тисяч чотириста чотирнадцять грн. 10 коп.) штрафу; 45730,52грн. (сорок п'ять тисяч сімсот тридцять грн. 52 коп.) судового збору.

Видати наказ.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи Дніпропетровським апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

17.05.2016 року

Суддя ОСОБА_4