КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" травня 2016 р. Справа№ 910/31547/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ропій Л.М.

суддів: Рябухи В.І.

Калатай Н.Ф.

за участю представників сторін:

від прокуратури: Подосінова О.В. - прокурор військової прокуратури Київського гарнізону, посвідчення № 042046;

від позивача: Федорчук Я.І. - представник, дов. № 220/827/д від 30.12.2015;

від відповідача: Наїдко Л.В. - представник, дов. б/н від 28.12.2015;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Глобалмедгруп"

на рішення Господарського суду міста Києва від 17.02.2016

у справі № 910/31547/15 (суддя Смирнова Ю.М.)

за позовом Заступника військового прокурора Київського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Глобалмедгруп"

про стягнення 41 706,13 грн.

На підставі ст.ст. 77, 99 ГПК України ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.04.2016 розгляд апеляційної скарги у справі № 910/31547/15 відкладено на 18.05.2016.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.02.2016 у справі № 910/31547/15 позов задоволено повністю; підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пеня в розмірі 16 723,24 грн. та штраф у розмірі 24 982,89 грн.; підлягає стягненню з відповідача в дохід Державного бюджету України судовий збір у розмірі 1 218,00 грн.

Рішення мотивоване тим, що як підтверджується матеріалами справи та відповідачем не заперечується, визначений договором товар було поставлено відповідачем з порушенням встановленого договором строку поставки, тому дії відповідача є порушенням договірних зобов'язань (ст. 610 ЦК України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 ЦК України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності; оскільки судом встановлено факт прострочення виконання відповідачем зобов'язання з поставки товару (в тому числі понад 30 днів), вимоги прокурора про стягнення з відповідача на користь Міністерства оборони України пені у розмірі 16 723,24 грн. та штрафу у розмірі 24 982,89 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню за розрахунком прокурора, перевіреним судом; доводи відповідача стосовно відсутності підстав для задоволення позову в частині стягнення 38 239,13 грн., у зв'язку із здійсненням ПАТ "Банк "Софіївський" виплати на користь Міністерства оборони України суми коштів на виконання банківської гарантії, судом відхиляються з огляду на те, що неустойка (штраф, пеня) та гарантія є самостійними видами забезпечення виконання зобов'язання, тому факт виплати банком коштів на виконання умов банківської гарантії не виключає можливості реалізувати позивачем (як кредитором) свого права на отримання грошової суми - неустойки внаслідок порушення боржником забезпеченого зобов'язання.

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення Господарського суду міста Києва від 17.02.2016 у справі № 910/31547/15 скасувати з підстав неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушення та неправильного застосування норм матеріального і процесуального права та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, в частині стягнення 38 239,13 грн.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

Скаржник зазначає, що за своєю правовою природою гарантія, як один з видів забезпечення зобов'язання, покликана виконувати спеціальну функцію - забезпечення захисту майнових інтересів кредитора на випадок порушення зобов'язання боржником; цивільно-правова доктрина наголошує на тому, що гарантія, як і порука, має на меті залучення до зобов'язання інших осіб, майно яких поряд із майном боржника теж могло б слугувати для задоволення вимог кредитора за основним зобов'язанням.

На думку скаржника, правова природа банківської гарантії передбачає неможливість одночасного застосування до боржника декількох видів стягнень у випадку порушення останнім зобов'язання, що не було враховано судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення; судом не було враховано специфіку банківської гарантії, а саме: гарант несе гарантійну відповідальність перед кредитором за порушення боржником основного зобов'язання; вимога платежу по гарантії повинна бути заснована на забезпечуваному гарантією зобов'язанні і може бути заявлена в тій частині, в якій бенефіціаром не отримано виконання від принципала; якщо інше не передбачено гарантією, вимоги про стягнення збитків або інших витрат, понесених бенефіціаром в результаті невиконання або неналежного виконання основного зобов'язання, також можуть бути покриті за рахунок виплати гарантійного забезпечення; платіж по гарантії за своєю забезпечувальною природою компенсує бенефіціару відповідними грошовими коштами вимоги, які у нього є до принципала, у зв'язку із невиконанням або неналежним виконанням останнім своїх зобов'язань; таким чином, вищевказаною банківською гарантією № 019/32/102/1 передбачалось, що нею забезпечується виконання відповідачем всіх зобов'язань, які випливають із договору, тобто, як належне виконання умов договору щодо поставки відповідачем устаткування, так і сплати останнім штрафних санкцій, зокрема, і неустойки, за неналежне виконання умов договору; суд дійшов помилкового висновку, що факт виплати банком коштів на виконання умов банківської гарантії не виключає можливості реалізувати позивачем (як кредитором) свого права на отримання грошової суми - неустойки, внаслідок порушення боржником забезпеченого зобов'язання, що у підсумку призвело до прийняття незаконного рішення; враховуючи викладене, позовні вимоги мали бути задоволені судом першої інстанції частково, а саме: 41 706,13 грн. - 38 239,13 грн. = 3 467,00 грн.

18.05.2016 позивачем надані належним чином завірені копії договору та додатків до договору.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, заслухавши прокурора, представників сторін, колегія суддів встановила наступне.

Заступником військового прокурора Київського гарнізону подано до Господарського суду міста Києва позовну заяву про стягнення з відповідача пені у розмірі 16 723,24 грн., штрафу у розмірі 24 982,89 грн.

Як вбачається із матеріалів справи, 26.08.2015 між позивачем та відповідачем укладено договір № 249/15/14 про закупівлю товарів (робіт або послуг) за державні кошти, відповідно до п.п. 1.1, 1.2 якого відповідач, за договором постачальник, зобов'язується у 2015 році поставити для потреб позивача, за договором замовника, 26.60.1 Устаткування радіологічне, електромедичне та електротерапевтичне устаткування: Лот 2. Монітор пацієнта - Монітор нагляду за станом пацієнта мультифункціональний М-20 (далі - продукцію), зазначену у специфікації (додаток 1), а позивач - прийняти продукцію та оплатити її в асортименті, кількості, у строки та за цінами, наведеними в специфікації продукції і яка є невід'ємною частиною договору; найменування (номенклатура, асортимент) продукції: Монітор нагляду за станом пацієнта мультифункціональний М-20, у кількості 15 комплектів.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму; до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із п.п. 3.1, 3.4 договору № 249/15/14 ціна цього договору становить 764 782,50 грн., у тому числі ПДВ - 50 032,50 грн.; загальна вартість продукції, що постачається визначається у специфікації (додаток -1), що додається до цього договору.

Статтею 560 ЦК України передбачено, що за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов'язку; гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

26.08.2015 між Публічним акціонерним товариством "Банк "Софійський" та відповідачем укладено договір про надання банківської гарантії № 019/32/102, відповідно до п. 1.1 якого Публічне акціонерне товариство "Банк "Софійський", за договором банк, на умовах цього договору та укладеної між сторонами генеральної угоди № 01/32/036 від 07.10.2014 у забезпечення виконання зобов'язань відповідача, за договором клієнта, перед позивачем, за договором бенефіціаром, за договором постачання щодо закупівлі: "26.60.1 Устаткування радіологічне, електромедичне та електротерапевтичне устаткування", лот 2 - Монітор пацієнта" на загальну суму 764 782,50 грн., згідно із акцептом пропозиції конкурсних торгів (оголошення конкурсних торгів за № 180157 в Інформаційному бюлетені "Вісник державних закупівель" № 312/1/1 (11.08.2015) від 11.08.2015, надалі "Основне зобов'язання", надає письмові зобов'язання, сплатити позивачу грошові кошти у загальному розмірі 38 239,13 грн., у випадку, якщо відповідач (крім форс-мажорних обставин) не виконає умов за договором постачання із позивачем щодо кількості, якості, строку поставки продукції.

Як вбачається із п. 11.6 договору № 249/15/14, відповідач забезпечив виконання своїх зобов'язань за договором у розмірі 5% від суми договору у формі банківської гарантії № 019/32/102/1 виданої ПАТ "Банк "Софійський" на загальну суму 38 239,13 грн.

Пунктами 5.1, 5.4 договору № 249/15/14 сторони погодили умову про те, що кінцевий термін поставки продукції - до 31.08.2015 року, включно; датою виконання відповідачем зобов'язань щодо поставки продукції вважається дата її надходження у кількості та якості до місця призначення та прийняття її вантажоотримувачами позивача відповідно до цього договору.

Відповідачем на виконання умов договору № 249/15/14 поставлено позивачу продукцію, а саме: 26.08.2015 - за актом приймання № 777 та видатковою накладною № 42 на суму 101 971,00 грн.; за актом прийому № 96 та видатковою накладною № 43 на суму 101 971,00 грн.; 31.08.2015 - актом прийому № 333 та видатковою накладною № 46 на суму 50 985,50 грн; актом прийому № 159 та видатковою накладною № 47 на суму 50 985,50 грн; актом приймання № 377 та видатковою накладною № 45 на суму 101 971,00 грн.; 15.10.2015 - актом приймання № 1087 та видатковою накладною № 77/1086 на суму 101 971,00 грн.; актом прийому № 480 та видатковою накладною № 78 на суму 101 971,00 грн.; актом прийому № 9 та видатковою накладною № 79 на суму 101 971,00 грн.; актом приймання № 258 та видатковою накладною № 80 на суму 50 985,50 грн.

Позивачем у листах від 18.09.2015 за № 249/4/6961 та від 07.10.2015 за № 249/4/7400 повідомлено відповідачу про недопоставлення продукції, зокрема, за договором 249/15/14.

У претензії від 28.10.2015 за № 249/5/7924 позивач зазначив, що відповідачем поставлено продукцію з порушенням терміну поставки на загальну суму 458 869,50 грн., тому відповідно до п. 7.2 договору № 249/15/14 відповідач повинен сплатити позивачу пеню та штраф на загальну суму у розмірі 41 706,13 грн.

Також позивачем було надіслано Публічному акціонерному товариству "Банк "Софійський" лист від 28.10.2015 за № 249/5/7925, у якому позивач просив сплатити кошти у сумі 38 239,13 грн., у зв'язку із порушенням відповідачем терміну поставки продукції та перерахувати їх до Державної казначейської служби України у м. Києві.

Як вбачається із платіжного доручення № 1587 від 04.11.2015, Публічним акціонерним товариством "Банк "Софійський" сплачено позивачу грошові кошти у розмірі 38 239,13 грн. за договором банківської гарантії № 019/32/102/1.

Згідно із ч.1 ст.193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В ч.1 ст.530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Матеріалами справи підтверджується здійснення відповідачем постачання продукції, передбаченої умовами договору № 249/15/14, із простроченням терміну постачання, передбаченого умовами договору № 249/15/14.

Згідно із ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.2 ст.193 ЦК України порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно із ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Та обставина, що застосування за прострочення постачання товарів пені та штрафу не суперечить законодавству, свідчать, зокрема, положення ч. 2 ст. 231 ГК України.

Зазначена правова позиція відповідає судовій практиці у розгляді господарських справ, про що свідчить, зокрема, постанова судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 27.04.2012 у справі № 06/5026/1052/2011.

Відповідно до п. 7.2 договору № 249/15/14 у разі невиконання або несвоєчасного виконання зобов'язань при закупівлі продукції за бюджетні кошти відповідач сплачує позивачу пеню у розмірі 0,1% від обсягу коштів непоставленої (недопоставленої) продукції за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково стягується штраф у розмірі 7% від вказаної вартості.

У позовній заяві позивачем наведено розрахунок сум штрафних санкцій за невиконання зобов'язань відповідачем згідно з договором № 249/15/14.

Оскільки матеріалами справи підтверджується прострочення відповідачем виконання зобов'язання щодо постачання позивачу продукції, відповідно до умов договору № 249/15/14, перевіривши та здійснивши перерахунок сум пені та штрафу, апеляційний господарський суд погоджується із висновками суду першої інстанції та вважає, що суми пені у розмірі 16 723,24 грн. та штрафу у розмірі 24 982,89 грн., є правильними, обгрунтованими та такими, що підлягають стягненню з відповідача.

Апеляційний господарський суд не погоджується із доводами апеляційної скарги, враховуючи викладене та наступне.

Згідно із ч. 7 ст. 1 Закону України "Про здійснення державних закупівель" від 10.04.2014 № 1197-VII, забезпечення виконання договору про закупівлю - надання учасником замовнику гарантій виконання своїх зобов'язань за договором про закупівлю у вигляді такого забезпечення, як гарантія, застава, завдаток, депозит.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ст. 560 ЦК України за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов'язку; гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно із ч. 1 ст. 563 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого гарантією, гарант зобов'язаний сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії.

Зі змісту зазначених статей ЦК України вбачається, що неустойка та гарантія є самостійними видами забезпечення виконання зобов'язання.

В п.п. 11.7, 11.8 договору № 249/15/14 сторони погодили, що позивач повертає забезпечення виконання договору про закупівлю після виконання учасником-переможцем договору, а також у разі визнання судом результатів процедури закупівлі або договору про закупівлю недійсним у випадках, передбачених частинами першою та другою статті 30, частиною третьою статті 31 Закону України "Про здійснення державних закупівель"; позивач залишає за собою право повернення забезпечення виконання договору у разі порушення термінів (строків) постачання продукції за умови належного обґрунтування порушення з причин обставин непереборної сили (форс-мажору).

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України "Про здійснення державних закупівель" кошти, що надійшли як забезпечення виконання договору (у разі якщо вони не повертаються), підлягають перерахуванню до відповідного бюджету, а у разі здійснення закупівлі юридичними особами (їх об'єднаннями) не за бюджетні кошти - перераховуються на рахунок таких юридичних осіб (їх об'єднань).

Докази настання обставин, які є підставами для повернення позивачем забезпечення виконання договору № 249/15/14, у матеріалах справи відсутні.

Скаржник в апеляційній скарзі не вказав на існування обставин, які б свідчили про прийняття судом першої інстанції неправильного рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав, встановлених нормами законодавства та відповідно до матеріалів справи, для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни рішення господарського суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду міста Києва від 17.02.2016 у справі № 910/31547/15 залишити без змін, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Глобалмедгруп" залишити без задоволення.

2. Справу № 910/31547/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Повний текст постанови складено 27.05.2016.

Головуючий суддя Л.М. Ропій

Судді В.І. Рябуха

Н.Ф. Калатай