ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.05.2016 року Справа № 904/819/16

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Джихур О.В. (доповідач)

суддів: Виноградник О.М., Дмитренко Г.К.

секретар судового засідання: Ситникова М.Ю.

від представників сторін:

від позивача: Заславець С.О. представник, довіреність № 4/16 від 01.03.2016 р.;

від відповідача: Лелеко Ю.О. представник, довіреність № 1703-1 від 17.03.2016 р.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Зернопром", м. Дніпропетровськ

на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 09 березня 2016 року у справі № 904/819/16

за позовом Приватного підприємства фірми "Октан", м. Дніпропетровськ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Зернопром", м. Дніпропетровськ

про стягнення заборгованості за договором поставки нафтопродуктів № ПН-1203 від 12.03.2015 у загальному розмірі 353 405 грн. 61 коп.,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 09 березня 2016 року року (суддя Фещенко Ю.В.) позов задоволено частково, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Зернопром" на користь Приватного підприємства фірми "Октан" - 229 545 грн. 14 коп. - основного боргу, 55 661 грн. 70 коп. - пені, 9 953 грн. 31 коп. - інфляційних втрат, 30 158 грн. 07 коп. - відсотків за користування чужими грошовими коштами, 4 879 грн. 77 коп. частину витрат по сплаті судового збору; в задоволенні решти позовних вимог відмовлен; повернуто з Державного бюджету України на користь Приватного підприємства фірми "Октан" надмірно сплачений судовий збір у сумі 0 грн. 02 коп.

Рішення господарського суду мотивовано тим, що відповідач порушив свої зобов'язання щодо повної та своєчасної оплати отриманого товару, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед позивачем в сумі 229 545 грн. 14 коп.

Пославшись на ст.692 Цивільного кодексу України господарський суд зауважив, що обов'язок щодо оплати поставленого товару виникає у замовника саме на підставі самого факту його прийняття.

Не погодившись з зазначеним рішенням відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю "Зернопром" оскаржує його на предмет невідповідності нормам матеріального парва, неповним з'ясуванням судом обставин справи.

Посилаючись на п.п.3.3 договору поставки нафтопродуктів №ПН-1203 від 12 березня 2015 року апелянт стверджує, що умовою оплати товару є обов'язкове отримання відповідачем рахунків від позивача. Проте, позивач не надав господарському суду доказів направлення відповідачу рахунків на оплату поставленого товару, що унеможливлює задоволення позовних вимог.

Відповідач просить скасувати рішення господарського суду Дніпропетровської області від 09 березня 2016 року, в задоволенні позову відмовити.

Позивач доводи апеляційної скарги заперечує, вважає, що відповідач не здійснив жодних дій для виконання свого обов'язку з оплати поставлених нафтопродуктів, просить рішення господарського суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

На підтвердження направлення відповідачу рахунків на його електронну адресу на підставі п.3.2 договору позивач надав апеляційному господарському суду роздрукування з відправлень за 25 червня 2015 року, 30 червня 2016 року, 07 липня 2015 року, 02 жовтня 2015 року з прикріпленими файлами (а.с.127-130).

23 березня 2016 року до Дніпропетровського апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Зернопром", м. Дніпропетровськ на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 09 березня 2016 року у справі № 904/819/16, яку прийнято до розгляду колегією суддів у складі: головуючий суддя Джихур О.В. (доповідач), судді Виноградник О.М., Дмитренко Г.К. Розгляд вказаної апеляційної скарги призначено на 07 квітня 2016 року о 12:40 год.

Ухвалою суду від 07 квітня 2016 року розгляд справи відкладався до 10 травня 2016 року о 11:00 год.

У зв'язку з перебуванням суддів Виноградник О.М., Дмитренко Г.К. у відпустці відповідно до п.2.4.6 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Дніпропетровському апеляційному господарському суді, затверджених рішенням зборів суддів №1 від 08.02.16р., розгляд справи № 904/819/16, призначений на 10 травня 2016 року не відбувся, про що було створено відповідну інформаційну довідку, яку розміщено на офіційному сайті Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Після повернення вказаних суддів з відпустки, ухвалою суду від 16 травня 2016 року розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Зернопром" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 09 березня 2016 року у справі № 904/819/16 було призначено на 24 травня 2016 року о 14:30 год.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Матеріали справи свідчать, що 12 березня 2015 року між Приватним підприємством фірмою "Октан" (далі - постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Зернопром" (далі - покупець, відповідач) було укладено договір поставки нафтопродуктів №ПН-1203 (далі - договір, а.с.13-14), відповідно до умов якого постачальник бере на себе зобов'язання здійснити поставку нафтопродуктів, а саме: дизельного палива (далі - товар), покупцю, а останній зобов'язується оплатити дані нафтопродукти в порядку та на умовах, передбачених договором (пункт 1.1. договору).

У пунктах 7.1. та 7.2. договору сторони погодили, що договір вступає в силу з моменту його підписання та діє до 31.12.2015, а в частині взаєморозрахунків до їх повного виконання. Договір вважається пролонгованим на один календарний рік, у випадку якщо за 30 днів до закінчення строку його дії, жодна із сторін не заявить про свій намір розірвати договір.

У розділі 2 договору сторони визначили умови та порядок відпуску, а саме:

- постачальник здійснює відпуск нафтопродуктів покупцю на умовах EXW - резервуар нафтобази зберігання, вказаної постачальником, транспортом та за рахунок покупця. В тлумаченні базисів поставки мають силу міжнародні правила тлумачення комерційних термінів Інкотермс в редакції 2000 року в частині, яка не суперечить договору (пункт 2.1. договору);

- постачальник відпускає покупцю товар зі складу, шляхом заправки паливом автотранспорту покупцю, перелік такого автотранспорту затверджується сторонами та є невід'ємною частиною договору (пункт 2.2. договору);

- місцем відпуску товару покупцю є нафтобаза постачальника, розміщена за адресою: м.Дніпропетровськ, вул. Космонавта Волкова, 2П (пункт 2.3. договору);

- поставка вважається узгодженою з моменту підписання представниками покупця накладної та/або відомості на товар та виставлення рахунку на оплату товару постачальником. Належним представником покупця під час підпису у відомості на відпуск товару є водій автотранспортного засобу покупця (пункт 2.6. договору).

Відповідно до пункту 1.2. договору загальна сума договору складає загальну суму товару, вказану у накладній та рахунках та/або відомостях про відпуск товару, виписаних згідно договору.

Так, у розділі 3 договору сторони визначили умови та порядок розрахунків, а саме:

- покупець зобов'язується сплачувати нафтопродукти у розмірі повної вартості фактично відпущеного товару з урахуванням ПДВ. Кількість фактично відпущеного товару, вказується у відомостях та/або актах приймання-передачі нафтопродуктів (пункт 3.1. договору);

- постачальник щотижня виставляє покупцю рахунок на оплату фактично відпущеного товару та направляє його покупцю факсом (електронною поштою) протягом одного дня з дати виписки рахунка, с наступною передачею оригінала рахунку протягом п'яти робочих днів (пункт 3.2. договору);

- покупець сплачує товар протягом 1 робочого дня з моменту отримання рахунку по факсу (електронною поштою) (пункт 3.3. договору);

- оплата товару здійснюється за цінами постачальника, які діяли на дату відпуску нафтопродуктів. Ціна товару по договору є договірною (пункт 3.4. договору);

- форма оплати безготівковий розрахунок (пункт 3.5. договору).

На виконання умов договору позивач в період з 29 травня 2015 року по 30 вересня 2015 року поставив відповідачу товар на загальну суму 474 861 грн. 35 коп., що підтверджується наступними видатковими накладними:

- видаткова накладна № РН-0000085 від 29.05.2015 на суму 26 202 грн. 00 коп. (а.с.36);

- видаткова накладна № РН-0000087 від 03.06.2015 на суму 23 423 грн. 00 коп. (а.с.40);

- видаткова накладна № РН-0000102 від 19.06.2015 на суму 110 068 грн. 25 коп. (а.с.43);

- видаткова накладна № РН-0000103 від 19.06.2015 на суму 37 624 грн. 60 коп. (а.с.46);

- видаткова накладна № РН-0000108 від 30.06.2015 на суму 124 741 грн. 50 коп. (а.с.17);

- видаткова накладна № РН-0000122 від 31.07.2015 на суму 146 445 грн. 00 коп. (а.с.22);

- видаткова накладна № РН-0000169 від 30.09.2015 на суму 6 357 грн. 00 коп. (а.с.24).

При цьому, поставлений в період з 29.05.2015 по 30.09.2015 позивачем товар був оплачений відповідачем лише частково - в сумі 245 316 грн. 21 коп. наступним чином:

- 03.06.2015 в сумі 49 622 грн. 36 коп., що підтверджується банківською випискою за 03.06.2015 (а.с.38);

- 12.06.2015 в сумі 38 000 грн. 00 коп., що підтверджується банківською випискою за 12.06.2015 (а.с.44);

- 19.06.2015 в сумі 69 692 грн. 85 коп., що підтверджується банківською випискою за 19.06.2015 (а.с.48);

- 25.06.2015 в сумі 38 001 грн. 00 коп., що підтверджується банківською випискою за 25.06.2015 (а.с.49);

- 30.06.2015 в сумі 50 000 грн. 00 коп., що підтверджується банківською випискою за 30.06.2015 (а.с.19).

В результаті неповної оплати нафтопродуктів у відповідача перед позивачем утворилася заборгованість в розмірі 229 545, 14 грн.

Відповідач у відповіді на претензію, своїм листом від 27 жовтня 2015 року вих. №2710-1 визнав основний борг, але просив надати йому відстрочку по виконанню своїх зобов'язань на строк до 30 листопада 2015 року та зобов'язувався перерахувати грошові кошти на рахунок позивача в строк до 01 грудня 2015 року. Проте, у зазначений строк свій борг не оплатив.

Заборгованість відповідача перед позивачем по договору №ПН-1203 від 12 березня 2015 року підтверджується актом звірки взаєморозрахунків станом на 30 вересня 2015 року (а.с.26).

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно частини 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

В силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Матеріали справи свідчать, що відповідач повністю з позивачем за поставлені нафтопродукти не розрахувався.

Позивач не надав господарському суду докази в підтвердження направлення відповідачу рахунків на оплату, як це передбачено п.3.2 договору.

Надавши апеляційному господарському суду докази направлення відповідачу рахунків на його електронну адресу, позивач не обґрунтував поважність причин, з яких ці докази не були надані суду першої інстанції, як це встановлено ст.101 Господарського процесуального кодексу України.

Втім, апеляційний господарський суд погоджується з висновком господарського суду, що відсутність рахунків не спростовує наявності у покупця обов'язку з оплати отриманого товару, який в розумінні ст.692 Цивільного кодексу України виникає на підставі самого факту його прийняття.

Рахунок є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти, а ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні статті 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні статті 613 Цивільного кодексу України, а, отже, наявність або відсутність рахунку не звільняє відповідача від обов'язку оплатити отриманий товар (Постанова Верховного Суду України від 29.09.2009 по справі № 37/405).

Позивач надав до суду видаткові накладні, які підписані зі сторони позивача та зі сторони відповідача. Дані видаткові накладні містять чітко зазначений вид товару, вартість одиниці товару та загальну вартість поставленого товару.

Нафтопродукти були отримані начальником автотранспортного відділу Приватного підприємства фірма "Октан" Майборода А.М. згідно виданих йому довіреностей (а.с.18, 25, 37, 41, 47). Вказані докази слугують належним підтвердженням отримання відповідачем товару від позивача.

До того ж заборгованість в розмірі 229 545 грн. 14 коп. визнана відповідачем у відповідях на претензії позивача і підтверджена актом звірки розрахунків станом на 30 вересня 2015 року.

Таким чином, апеляційний господарський суд вважає правомірним висновок господарського суду щодо стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 229 545 грн. 14 коп.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

У відповідності з пунктом 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно зі статтями 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Так, у пункті 4.1. договору сторони визначили, що за несвоєчасну оплату товару, у випадку виникнення заборгованості, покупець сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, яка діяла на момент виникнення заборгованості, від суми заборгованості за кожен день прострочки платежу.

На підставі викладеного, з урахуванням того, що позивачем його зобов'язання за договором були виконані у повному обсязі, а відповідачем порушені, була нарахована пеня за період прострочення виконання грошового зобов'язання відповідачем з 24.06.2015 по 09.02.2016 в сумі 68 334 грн. 27 коп.

Позивачем нарахована пеня за прострочку оплати поставлених нафтопродуктів за період з 24 червня 2015 року по 09 лютого 2016 року в сумі 68 334 грн. 27 коп.

Господарський суд здійснив власний перерахунок розміру пені, що підлягає стягненню, оскільки вважав, що доданий до позовної заяви розрахунок пені не відповідає вимогам чинного законодавства та обставинам справи, оскільки позивач виходив із того, що у відповідача виникло зобов'язання з оплати з моменту встановлення йому рахунку на оплату, до фактичної передачі товару, в той час, як підтвердити факт належного надання відповідачу рахунків не вбачається за можливе.

За розрахунком суду за прострочку оплати нафтопродуктів по видатковим накладним №РН-0000108 від 30 червня 2015 року, РН-0000122 від 31 липня 2015 року, РН-0000169 від 30 вересня 2015 року розмір пені, що підлягає стягненню становить 55 661, 70 грн.

Надані апеляційному господарському суду позивачем докази направлення рахунків відповідачу на електронну пошту, поштовим зв'язком не розцінює як належні, оскільки господарському суду ці докази не надавалися, позивач не пояснив причини, з яких ці документи не були надані суду першої інстанції, направлення рахунків відповідачу електронною поштою не підтверджує отримання цих рахунків покупцем, відомості з журналу надання документів орендарям Приватного підприємства фірми "Октан" (а.с.135- 141) не є підтвердженням того, що в зазначені в журналі дні відповідачу передавалися саме рахунки на оплату поставлених нафтопродуктів згідно договору №ПН-1203 від 12 березня 2015 року.

Так саме поштові квитанції в підтвердження відправлення Товариству з обмеженою відповідальністю "Зернопром" поштової кореспонденції не є свідченням того, що останньому були направлені рахунки на оплату.

З огляду на викладене, апеляційний господарський суд погоджується з висновком господарського суду щодо стягнення з відповідача пені за прострочку виконання грошового зобов'язання в сумі 55 661 грн. 70 коп.

Згідно ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У зв'язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов'язання позивачем заявлено до стягнення на підставі ст.625 Цивільного кодексу України інформаційні втрати за період прострочення з червня 2015 року по січень 2016 року в загальній сумі 20 896 грн. 06 коп.

Дослідивши розрахунок інфляційних втрат, наданий позивачем, господарський суд визнав його неправильним, оскільки позивачем не враховано, що інфляційні втрати розраховуються не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць.

Господарський суд здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат, встановив, що:

- розмір інфляційних втрат за несвоєчасно і повністю оплачений товар, поставлений згідно видаткової накладної №РН-0000108 від 30 червня 2015 року становить 2 921 грн. 36 коп.;

- розмір інфляційних втрат за несвоєчасно оплачений товар, поставлений згідно видаткової накладної №РН-0000122 від 31 липня 2015 року складає 6 800 грн. 65 коп.;

- розмір інфляційних втрат за несвоєчасно оплачений товар, поставлений згідно видаткової накладної №РН-0000169 від 30 вересня 2015 року складає 231 грн. 30 коп.

Отже, загальний розмір інфляційних втрат, які підлягають стягненню складає 9 953 грн. 31 коп.

Апеляційний господарський суд погоджується з таким висновком господарського суду.

У пункті 4.2. договору сторони визначили, що крім штрафних санкцій, визначених пунктом 4.1. договору, покупець у випадку доведення спору про стягнення заборгованості до суду, сплачує постачальнику наступне:

- суму боргу з урахуванням індексу інфляції;

- відсотки за користування чужими грошовими коштами в розмірі облікової ставки Національного Банку України за весь період існування заборгованості.

Так, з урахуванням вказаних умов, позивач нарахував та просить суд стягнути відсотки за користування чужими грошовими коштами в розмірі облікової ставки Національного Банку України за загальний період існування заборгованості з 24 червня 2015 року по 09 лютого 2015 року.

Дослідивши здійснений позивачем розрахунок, господарський суд визнав його необґрунтованим, тому що він містить помилки, аналогічні тим, що допущені під час розрахунку пені.

В результаті здійснення власного перерахунку розміру відсотків за користування чужими грошовими коштами господарський суд дійшов висновку, що розмір відсотків за користування чужими грошовимим коштами за неоплачений своєчасно товар, поставлений згідно видактових накладних №РН-0000108 від 30 червня 2015 року, №РН-0000122 від 31 липня 2015 року, №РН-0000169 від 30 вересня 2015 року складає 30 158 грн. 07 коп.

Апеляційний господарський суд також погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині.

Таким чином, апеляційний господарський суд погоджується з висновком господарського суду, що позов підлягає частковому задоволенню в частині стягнення пені в розмірі 55 661, 70 грн., 9 953, 31 грн. інфляційних втрат, 30 158, 07 грн. відсотків за користування чужими грошовими коштами.

Апеляційний господарський суд не погоджується з доводами апеляційної скарги, вважає що строк оплати за товар поставлений відповідачу згідно договору №ПН-1203 від 12 березня 2015 року настав, оскільки передані позивачем відповідачу нафтопродукти, останній прийняв без будь -яких зауважень, здійснив часткову оплату поставлених нафтопродуктів.

В силу приписів ст.712 Цивільного кодексу України відповідач зобов'язаний сплатити за товар повну грошову суму.

Як зазначено вище, відсутність рахунку -фактури не звільняє покупця від виконання свого обов'язку щодо оплати товару, в тому випадку, якщо товар поставлений і прийнятий покупцем.

З огляду на викладене, рішення господарського суду Дніпропетровської області від 09 березня 2016 року відповідає діючому законодавству, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст.49, 99, 103 -105 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Зернопром", м. Дніпропетровськ залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 09 березня 2016 року у справі № 904/819/16 залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку у двадцятиденний строк до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя О.В. Джихур

Суддя О.М. Виноградник

Суддя Г.К. Дмитренко

(Дата підписання постанови в повному обсязі 25.05.16 р.)