донецький апеляційний господарський суд

Постанова

Іменем України

10.05.2016 справа №908/2501/15-г

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий: суддіОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3
За участю представників сторін: від позивача: від відповідача: розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 довіреність №49 від 19.03.2015р. ОСОБА_5 довіреність №176 від 01.04.2016р. Публічного акціонерного товариства "Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча", м.Маріуполь
на рішення господарського суду Запорізької області
від23 червня 2015 р. (повний текст складено та підписано 30.06.2015р.)
у справі№ 908/2501/15-г (суддя Корсун В.Л.)
за позовомПриватного акціонерного товариства "Науково-дослідний та проектний інститут систем автоматизації та управління", м.Дніпропетровськ
доПублічного акціонерного товариства "Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча", м.Маріуполь
простягнення 5 812 805,27 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Запорізької області від 23.06.2015р. у справі №908/2501/15-г позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Науково-дослідний та проектний інститут систем автоматизації та управління", м. Дніпропетровськ до Публічного акціонерного товариства "Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча", м.Маріуполь про стягнення заборгованості в сумі 5 812 805,27 грн., яка складається з суми основного боргу у розмірі 5 008 074,35грн., пені у розмірі 241 679,86грн., 3% річних у розмірі 57 382,28 грн. та інфляційних витрат у розмірі 505 668,78 грн. задоволені частково: стягнуто з відповідача на користь позивача основний борг у розмірі 5 008 074,35грн., пеню у розмірі 241 679,86грн., 3 % річних у розмірі 55 841,61грн., інфляційні витрати у розмірі 505 668,78грн. та витрати по сплаті судового збору.

Публічним акціонерним товариством "Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча", м.Маріуполь подана апеляційна скарга, в якій останнє просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі, оскільки вважає, що при прийнятті рішення судом першої інстанції позивачем не вірно розраховано та не доведено суму заборгованості за договором. Зокрема, скаржник зазначає, що судом першої інстанції стягнута сума заборгованості, яка фактично включає й суму транспортних витрат, а у відповідача відсутній обовязок перед позивачем по сплаті транспортних витрат, оскільки специфікаціями до договору на придбання технологічного устаткування № 2753/782 від 13.09.2013р. передбачено віднесення транспортних витрат на позивача. Виходячи з чого, скаржник вважає, що позивачем не вірно розраховано та не доведено суму заборгованості за договором. Також, на думку відповідача, господарським судом не надано належної оцінки факту спливу строку дії договору.

Позивач проти апеляційної скарги заперечує та просить рішення суду залишити без змін, а скаргу - без задоволення, про що зазначив у запереченнях на апеляційну скаргу.

Представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просить рішення суду скасувати та відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Одночасно, відповідно до додаткових пояснень, наданих суду 05.04.2016р., відповідач просив суд винести окрему ухвалу у відношенні позивача стосовно ухилення від виконання вимог Донецького апеляційного господарського суду щодо ненадання на вимогу експерта калькуляції собівартості транспортних витрат, первинних документів та облікових регістрів, підтверджуючих розмір транпортних витрат за специфікаціями до договору на придбання технологічного обладнання № 2753/782 від 13.09.2013р. Також, просив зобовязати позивача надати вищезазначені документи та після надання останніх призначити додаткову судовоекономічну експертизу по справі.

Розглянувши вищезазначені клопотання відповідача, колегія суддів вважає їх недоцільними та відмовляє у їх задоволенні з огляду на необґрунтованість.

Відповідно до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і переглядає законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Перевіркою матеріалів справи встановлено наступне.

Приватне акціонерне товариство "Науково-дослідний та проектний інститут систем автоматизації та управління", м.Дніпропетровськ звернулось до господарського суду Запорізької області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча", м.Маріуполь про стягнення заборгованості в сумі 5 812 805,27 грн., яка складається з суми основного боргу у розмірі 5 008 074,35грн., пені у розмірі 241 679,86грн., 3% річних у розмірі 57 382,28 грн. та інфляційних витрат у розмірі 505 668,78 грн.

Позовні вимоги до Публічного акціонерного товариства "Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча", м.Маріуполь обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору на придбання технологічного обладнання № 2753/782 від 13.09.2013р. в частині своєчасної оплати поставленого товару.

Як зазначає позивач, за наведеним договором останній поставив відповідачу технологічне обладнання на загальну суму 9 512 795,18грн., що підтверджує наявними у матеріалах справи специфікаціями, видатковими накладними, довіреністю на отримання товарно матеріальних цінностей, актами прийому передачі обладання. При цьому, вартість поставленого обладнання відповідач сплатив частково, у зв'язку з чим зобов'язання відповідача на загальну суму 5 008 074,35грн., за твердженням позивача, є невиконаним. На вказану заборгованість позивачем нарахована пеня, 3% річних та інфляційні втрати.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із доведеності факту неналежного виконання відповідачем його зобов'язань за договором на придбання технологічного обладнання № 2753/782 від 13.09.2013р. щодо своєчасної оплати поставленого позивачем обладнання. Одночасно, при прийнятті рішення судом першої інстанції відмовлено у задоволенні клопотання про зменшення розміру пені.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши доводи заявника апеляційної скарги, повноту встановлених судом обставин справи та їх юридичну оцінку, оцінюючи правильність застосування місцевим господарським судом норм чинного законодавства, судова колегія дійшла висновку, що рішення господарського суду підлягає зміні в частині розміру стягнутої пені з наступних підстав.

Так, 13.09.2013р. між сторонами укладено договір № 2753/782 на придбання технологічного обладнання, за умовами якого позивач (постачальник) зобовязався передати у власність відповідача (покупця), а відповідач прийняти та оплатити обладнання на умовах, передбачених цим договором. (пункт 1.1 договору).

Відповідно до ст.712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Дослідивши договір, з якого виникли цивільні права та обов'язки сторін, суд дійшов висновку, що укладений між сторонами правочин за своїм змістом та своєю правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання статей 712 Цивільного кодексу України, 265 Господарського кодексу України.

Згідно п.2.1 договору кількість, номенклатура обладнання вказується у специфікаціях до даного договору та є його невідємною частиною

Пунктом 3.1 договору передбачено, що поставка обладнання здійснюється видами транспорту зазначеними у специфікаціях.

Згідно з п. 3.3. договору, терміни поставки обладнання вказуються в специфікаціях.

Пунктом 4.1. договору зазначено, що поставка обладнання здійснюється за цінами, які визначені відповідно до умов поставки, вказані в специфікаціях і включають в себе всі податки, збори та інші обов'язкові платежі, а також вартість тари, упаковки, маркування та інші витрати постачальника пов'язані з постачанням обладнання.

Відповідно до п. 4.3. договору, загальна сума договору визначається як сумарна вартість обладнання, постачання якого здійснюється згідно доданих до неї специфікацій.

Згідно з п.5.1. договору, оплата покупцем обладнання здійснюється в національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника, зазначений у цьому договорі.

Відповідно до п.5.2. договору, оплата за поставлене обладнання буде здійснюватись протягом строку, зазначеного в специфікації, який обчислюється з моменту поставки обладнання та надання документів вказаних, в п.6.3 цього договору.

Згідно з п. 10.4. договору, цей договір вступає в силу з моменту його підписання, але не раніше виконання вимог установчих документів сторін про необхідність надання згоди на укладення органами управління Сторін, що мають відповідні повноваження (за наявності таких вимог).

Відповідно до п. 10.5., даний договір діє до 31.12.2013року. Закінчення строку дії даного договору не звільняє сторони від виконання прийнятих на себе зобов'язань (у тому числі гарантійних) по даному договору.

Пунктом 10.6. передбачено, що за всіма видами зобов'язань та відповідальності сторін встановлюється загальний строк позовної давності тривалістю три роки (за винятком строків позовної давності, що перевищують трирічний період відповідно до чинного законодавства України).

Додатковою угодою від 10.04.14р. № 2 сторони продовжили строк дії договору від 13.09.13р. № 2753/782 до 13.09.15р. (п. 1 додаткової угоди № 2). Пунктом 2 додаткової угоди від 10.04.14 № 2 сторони домовились, що умови цієї угоди № 2 застосовуються до відносин між ними, які виникли до його підписання згідно ч. 3 ст. 631 ЦК України, а саме: з 31.12.13р.

Специфікаціями № 4 від 21.05.2014р., №7 від 01.08.2014р., № 8 від 11.11.14р., №10 віж 22.09.2014р., №11 від 10.10.2014 р. до договору на придбання технологічного обладнання № 2753/782 від 13.09.2013р. сторонами погоджено вартість обладнання, що поставляється та відповідно загальна з ПДВ становить 9 512 795,18 грн., строк поставки 63 календарних днів з дати підписання специфікацій, умови оплати: 100% протягом 30 календарних днів від дати надходження ТМЦ. Специфікації підписані обома сторонами без зауважень та скріплені їх печатками.

Як встановлено господарським судом, за видатковими накладними № РН-0000004 від 24.07.14р. на суму 4 671 768,82 грн., № РН-000008 від 24.09.14р. на суму 1 109 487,06 грн., № РН-000013 від 26.11.14р. на суму 581 673,47 грн., № РН-000014 від 26.11.14р. на суму 1 230,53 грн., № РН-000015 від 26.11.14р. на суму 3 148 635,30 грн.; позивачем поставлено відповідачу товар на загальну суму 9 512 795,18 грн.

Фактичне отримання відповідачем поставленого товару підтверджується підписом представників відповідача на видаткових накладній в графі „отримав(ла)" та довіреністями на отримання товарно-матеріальних цінностей №2365 від 17.07.2014р., №3183 від 22.09.2014р., №3872 від 17.11.2014р., №3873 від 17.11.2014р., № 3941 від 20.11.2014р. (копії залучені до матеріалів справи) та актами приймання №2753/4 від 24.07.2014р., №2753/7 від 24.09.2014р., №2753/8 від 26.11.2014р., №2753/10 від 26.11.2014р., №2753/11 від 26.11.2014р., а отже прийнятий відповідачем без заперечень. Крім того, факт отримання обладанання не спростовано відповідачем.

Позивачем для сплати вартості поставленого товару виставлено відповідачу рахунки фактури № СФ-0000035 від 17.07.14р. на суму 4 671 768,82 грн., № СФ-0000051 від 19.09.14р. на суму 1 109 487,06 грн., № СФ-0000066 від 26.11.14р. на суму 581 673,47 грн., № СФ-0000067 від 26.11.14р. на суму 1 230,53 грн., № СФ-0000068 від 26.11.14р. на суму 3 148 635,30 грн.

Як зазначено вище, умовами специфікацій сторонами погоджено, що оплата за поставлене обладнання повинна бути здійснена протягом 30 календарних днів від дати надходження ТМЦ у розмірі 100%. Згідно п. 8 специфікацій, датою поставки вважається дата акта приймання передачі з відміткою в ТТН.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що останнім строком оплати за товар, який поставлений відповідачу за специфікацією №4 (акт приймання передачі від 24.07.2014р.) є 24.08.2014р., за специфікацією № 7 (акт приймання передачі від 24.09.2014р.) 24.10.2014р., за специфікацією № 8 (акт приймання передачі від 26.11.2014р.) 26.12.2014р., за специфікацією № 10 (акт приймання передачі від 26.11.2014р.) 26.12.2014р., за специфікацією № 11 (акт приймання передачі від 26.11.2014р.) 26.12.2014р.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем частково сплачено поставлений товар за специфікаціями № 4 та № 7, про що свідчать платіжні доручення №52635 від 26.08.2014р. на суму 664 699,40грн., №52676 від 26.08.2014р. на суму 152 201,24грн., №55951 від 12.09.2014р. на суму 3 343 561,82грн., № 58060 від 29.09.2014р. на суму 339 388,47грн. № 58758 від 06.10.2014р. на суму 100 000,00грн., № 59441 від 13.10.2014р., на суму 50000,00грн. № 60541 від 27.10.214р. на суму 53522,75грн., № 61370 від 03.11.2014р., на суму 100 000,00грн.

Також, з матеріалів справи вбачається, що позивачем на адресу відповідача надіслано претензії вих. №368 від 21.11.2014р. та вих. №45 від 12.03.2015р. з вимогами про сплату заборгованості.

В свою чергу, відповідач заперечуючи проти позовних вимог, зазначав, що сума заборгованості включає й суму транспортних витрат, а у відповідача відсутній обовязок перед позивачем по сплаті транспортних витрат, оскільки специфікаціями до договору на придбання технологічного устаткування № 2753/782 від 13.09.2013р. передбачено віднесення транспортних витрат на позивача. При цьому, позивач стверджував, що всі транспортні витрати у відповідності з п. 3.2. договору та Правил Інкотермс покладено на позивача та до складу заборгованості не входять.

У зв'язку з суперечливістю доказів щодо розміру заборгованості, ухвалою від 08.12.2014р. в порядку ст.41 ГПК України судом апеляційної інстанції призначено судово-економічну експертизу, на вирішення якої поставлено певний перелік питань щодо дійсного розміру заборгованості відповідача перед позивачем за договором № 2753/782 від 13.09.13р.

Відповідно до наданого на виконання вимог ухвали суду від 08.12.2015р. висновку експерта, розмір заборгованості відповідача перед позивачем станом на 23.04.2015р. становить 5 008 074,35грн.

Крім того, у висновку експерта зазначено про часткову сплату відповідачем суми заборгованості відповідно до платіжних доручень № 19030 від 14.07.2015р. та № 19263 від 17.07.2015р., внаслідок чого сума заборгованості відповідача перед позивачем станом на 17.07.2015р. складає 4 856 608,39грн. Однак, зазначені оплати не приймаються судом до уваги, оскільки їх було здійснено після прийняття рішення у справі.

За приписом ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно вимог ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

Зобов'язанням, у свою чергу, є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ст.509 Цивільного кодексу України).

Стаття 174 Господарського кодексу України передбачає, що господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Таким чином, позивач свої обов`язки за договором виконав належним чином, здійснивши поставку обладнання, що підтверджується матеріалами справи. Відповідач свої зобов`язання щодо своєчасної та повної оплати обладнання не виконав, у зв`язку з чим на момент подання позовної заяви до суду за останнім утворилась заборгованість в розмірі 5 008 074,35грн.

Виходячи з наведеного, оскільки відповідачем не надано доказів сплати заборгованості на суму 5 008 074,35грн., Публічним акціонерним товариством "Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча" допущено порушення вимог ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України щодо належного виконання договірних зобов'язань. Тому, позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу в розмірі 5 008 074,35грн. судом першої інстанції задоволені обґрунтовано.

В свою чергу, не приймаються судом до уваги посилання апелянта на включення позивачем до суми заборгованості, зазначеної у специфікаціях, суми транпортних витрат, які відповідно до умов останніх несе позивач, оскільки відповідачем суду не доведено належними та допустимими доказами протилежного.

Щодо заперечення відповідача в апеляційній скарзі в частині закінчення строку дії договору на придбання технологічного устаткування № 2753/782 13.09.13р. та, відповідно, відсутності обовязку щодо сплати заборгованості, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ст.251, 252 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Терміном є певний момент у часі, з настанням якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Згідно п.1ст.631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно договору.

Як зазначалось вище, відповідно до п. 10.5., договір діє до 31.12.2013року. Закінчення строку дії даного договору не звільняє сторони від виконання прийнятих на себе зобов'язань (у тому числі гарантійних) по даному договору.

В свою чергу, як вказувалось вище, додатковою угодою від 10.04.14р. № 2 сторони продовжили строк дії договору від 13.09.13р. № 2753/782 до 13.09.15р. (п. 1 додаткової угоди № 2). Одночасно, пунктом 2 додаткової угоди від 10.04.14 № 2 сторони домовились, що умови цієї угоди № 2 застосовуються до відносин між ними, які виникли до його підписання згідно ч. 3 ст. 631 ЦК України, а саме: з 31.12.13р.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 631 Цивільного кодексу України, сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Наразі, в матеріалах справи відсутні докази письмового сповіщення з боку сторін про бажання розірвати договір, що свідчить про продовження строку дії договору до 13.09.2015 року, у звязку з чим твердження скаржника про відсутність підстав про стягнення заборгованості відповідно до умов договору є такими, що не знайшли свого підтвердження матеріалами справи.

Одночасно, позивач просив суд стягнути з відповідача три відсотки річних у розмірі 57 382,28 грн. за період з 25.08.2014р. по 07.04.2015р. та інфляційних втрат у розмірі 505 668,78грн. за період з 13.10.2014р. по 07.04.2015р.

Згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши розрахунок позивача щодо стягнення 3% річних на загальну суму 57 382,28грн., а також інфляційних нарахувань у розмірі 505 668,78 грн., апеляційна інстанція погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог у цій частині у зазначеному судом першої інстанції розмірі з огляду на невірний арифметичний розрахунок, здійснений позивачем, приймаючи до уваги, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється нарахування, якщо інше не встановлено за домовленістю сторін та строк настання виконання зобовязань за кожним із зобовязань у відповідності до приписів Постанови пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань №14 від 17.12.2013р.

Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають 3% річних у розмірі 55 841,61 грн. та інфляційні втрати у розмірі 505 668,78 грн.

При цьому не приймаються до уваги запечеречення позивача в апеляційній скарзі щодо невірного розрахунку суду в частині періоду нарахування інфляційних втрат, оскільки за приписами п.3.2 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Тобто, з огляду на вищенаведене, базою для нарахування інфляційної складової боргу є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, що існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, за який розраховуються інфляційні, є час прострочення з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

Таким чином, застосований позивачем розрахунок інфляційних витрат суперечить вищевикладеним приписам Постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань №14 від 17.12.2013р. (зі змінами та доповненнями), оскільки позивачем невірно визначено період для їх нарахування, і тому не може бути прийнятий колегією суддів до уваги. Проте, перевіривши арифметичний розрахунок інфляційних втрат, судовою колегією встановлено, що останнім дійсно помилково визначено періоди нарахування, однак, за підрахунком суду, розмір інфляційних втрат з урахуванням приписів зазначеної Постанови Пленуму, є більшим ніж заявлено позивачем до стягнення.

Крім того, у звязку з порушенням відповідачем строків оплати товару, позивачем нараховано суму пені за період з 10.10.2014р. по 07.04.2015р. в розмірі 241 679,86грн.

Згідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (п.3 ст.611 Цивільного кодексу України).

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановлених законом або договором мір відповідальності.

Відповідно до ст. ст. 216 - 218 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

За приписом ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 4 ст. 231 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до 7.2. договору передбачено, що у випадку порушення більше ніж на 30 календарних днів строку оплати обладнання, Покупець сплачує пеню в розмірі 0,04% від суми заборгованості за кожен день прострочки, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у відповідному періоді. Тобто, за прострочення виконання зобовязання більш ніж на 30 днів, зазначеним пунктом договору встановлено умову для застосування відповідальності у вигляді стягнення пені та передбачено її нарахування за кожен день прострочення.

Господарським судом позовні вимоги позивача стосовно стягнення пені визначено обґрунтованим та задоволено позовні у повному обсязі у цій частині у розмірі 241 679,86грн.

Однак, перевіривши розрахунок позивача щодо стягнення пені в розмірі 241 679,86грн., апеляційна інстанція зазначає наступне:

За приписами ст.253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Статтею 254 Цивільного кодексу України визначено, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Відповідно до п.2.5 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань пеня нараховується починаючи з наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Як вказано вище, останнім строком оплати за товар, який поставлений відповідачу за специфікацією №4 (акт приймання передачі від 24.07.2014р.) є 24.08.2014р., за специфікацією № 7 (акт приймання передачі від 24.09.2014р.) 24.10.2014р., за специфікацією № 8 (акт приймання передачі від 26.11.2014р.) 26.12.2014р., за специфікацією № 10 (акт приймання передачі від 26.11.2014р.) 26.12.2014р., за специфікацією № 11 (акт приймання передачі від 26.11.2014р.) 26.12.2014р.

Приймаючи до уваги вищезазначені строки оплати вартості поставленого товару, нарахування пені повинно здійснюватись наступним чином: за специфікацією №4 починаючи з 25.08.2014р., за специфікацією № 7 з 25.10.2014р., за специфікацією № 8 з 27.12.2014р., за специфікацією № 10 з 27.12.2014р., за специфікацією № 11 з 27.12.2014р.

Однак, з наданого позивачем розрахунку, вбачається, що останнім допущено помилку в визначенні періодів прострочення виконання зобовязання за специфікаціями № 8, № 10, № 11, оскільки, як вбачається з розрахунуку, позивач здійснює нарахування пені за наведеними специфікаціями починаючи з 26.12.2014р., що суперечить наведеним вище приписам чинного законодавства.

Здійснивши перерахунок пені, колегія суддів дійшла висновку, що її розмір становить 240 187,25грн., у звязку з чим рішення господарського суду Запорізької області підлягає зміні в цій частині.

В свою чергу, скаржник в апеляційній скарзі посилався на те, що судом першої інстанції необґрунтовано відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про зменшення розміру пені до 10 000, 00грн.

При цьому, обгрунтовуючи клопотання про зменшення розміру пені, відповідач посилається на скрутний фінансовий стан підприємства, ведення господарської діяльності в зоні проведення антитерористичної організації та надскладні економічні умови для підприємства відповідача, зокрема зменшення попиту на продукцію. Також, зазначає про численні збитки підприємства через підрив магістрального газопроводу, внаслідок чого м. Маріуполь залишилось без газопостачання на дві доби. Крім того, повідомлення Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників, підприємство відповідача було безпідставно позбавлено права на автоматичне бюджетне відшкодування податку на додану вартість за січень 2015р.

В підтвердження викладених обставин, відповідачем надано публікації з мережі Інтернент про підприв газопроводу та щодо призупинення підприємствами діяльності, повідомлення Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслугувування великих платників №3281/10/28-03-04 від 05.05.2015р. про позбавлення права на автоматичне бюджетне відшкодування податку на додану вартість.

Розглянувши надане клопотання, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для його задоволення та можливість зменшення розміру пені до 10 000,00грн. з огляду на наступне.

За приписами статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), які учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Відповідно до приписів статті 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій. Частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України унормовано, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Згідно з приписами пункту 3 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання. Водночас, наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку, змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов'язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Така правова позиція викладена в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.13 № 7-рп/2013.

Таким чином, зважаючи на те, що заявлена позивачем до стягнення сума пені не перевищує суму простроченого відповідачем основного зобовязання, враховуючи поведінку відповідача стосовно не вжиття заходів щодо своєчасної оплати поставленої відповідачем продукції з 2014р., колегія суддів погоджується з висновком господарського суду про відсутність правових підстав щодо задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру пені. Одночасно, не приймаються до уваги посилання відповідача на повідомлення Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників, підприємство відповідача про позбавлення права на автоматичне бюджетне відшкодування податку на додану вартість за січень 2015р., оскільки таке позбавлення права відбулось у січні 2015р., а поставка товару відбулась у 2014р. Тобто, такі обставини не є винятковим випадком у розумінні наведених приписів законодавства.

Виходячи з вищевикладеного, рішення господарського суду Запорізької області підлягає зміні в частині стягнення суми пені за прострочення виконання грошового зобовязання, а апеляційна скарга частковому задоволенню.

Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції та спростовані вищевикладеними висновками судової колегії.

У звязку з зазначеним, витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги підлягають пропорційному розподілу між сторонами згідно задоволеним вимогам, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України. Витрати по сплаті судової експертизи підлягають віднесенню на відповідача з огляду на підтвердження матеріалами справи порушення виконання умов договору.

Керуючись ст. ст. 33, 43, 49, 99, 101, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча", м.Маріуполь - задовольнити частково.

Рішення господарського суду Запорізької області від 23.06.2015 року у справі № 908/2501/15-г змінити в частині стягнення суми пені.

Викласти другий абзац резолютивної частини рішення господарського суду Запорізької області від 23.06.2015 року у справі № 908/2501/15-г в наступній редакції :

"Стягнути з Публічного акціонерного товариства Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча (87504, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Левченко, 1, ) на користь Приватного акціонерного товариства Науково-дослідний та проектний інститут систем автоматизації та управління (49005, м. Дніпропетровськ, вул. Фурманова, 17, ) 5 008 074, 35 грн. основного боргу, 240 187, 25 грн. пені, 55 841, 61грн. 3% річних, 505 668, 78 грн. індексу інфляції та 73 041,86грн. судового збору".

В іншій частині рішення господарського суду Запорізької області від 23.06.2015 року у справі № 908/2501/15-г - залишити без змін.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства Науково-дослідний та проектний інститут систем автоматизації та управління (49005, м. Дніпропетровськ, вул. Фурманова, 17, ) на користь Публічного акціонерного товариства Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча (87504, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Левченко, 1, ) 9,38 грн. витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Господарському суду Запорізької області видати наказ у відповідності до вимог, які встановлені до виконавчого документу Законом України Про виконавче провадження.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів.

Головуючий Марченко О.А.

Судді: Татенко В.М.

ОСОБА_3