ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.05.2016 р. Справа №917/357/16

за позовом Приватного Сільськогосподарського підприємства "Надія", вул. Підлозіївська, 30, с. Підлозіївка, Охтирський район, Сумська область,42760

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир", вул. Будька,47, м. Гадяч, Гадяцький район, Полтавська область,37300

про стягнення 781942,95 грн. заборгованості

суддя Тимощенко О.М.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1 дов. №29/02-2016 від 29.02.2016 року

від відповідача: ОСОБА_2 дов. №9 від 01.04.2016 року

В судовому засіданні 24.05.2016 року суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення у відповідності до ст. 85 ГПК України та повідомив дату складення повного тексту рішення.

СУТЬ СПРАВИ: розглядається позовна заява про стягнення 781942,95 грн. заборгованості за договором поставки №220-Н від 14.05.2015 року, з яких: 518530,39 грн. - сума основного боргу, 47366,82 грн. - інфляційні втрати, 14366,66 грн. - 3% річних, 201679,08 грн. - пеня ( в редакції заяви про збільшення розміру позовних вимог від 12.05.2016 року).

12.05.2016 року від позивача до суду надійшло клопотання про збільшення позовних вимог (арк. с. 133), в якому позивач зазначив, що на момент подачі позовної заяви відповідач частково оплатив заборгованість, поряд з цим зросла сума пені, відсотків інфляційних нарахувань за невиконання зобов'язань. Згідно поданої заяви позивач просив суд стягнути з відповідача суму заборгованості в розмірі 781942,95 грн., з яких: 518530,39 грн. - сума основного боргу, 47366,82 грн. - інфляційні втрати, 14366,66 грн. - 3% річних, 201679,08 грн. - пеня.

Суд ухвалою від 12.05.2016 року прийняв клопотання позивача про збільшення позовних вимог до розгляду (арк. с. 143).

24.05.2016 року від відповідача до суду надійшло клопотання про зупинення провадження у справі (арк. с. 145-146) до набрання законної сили судовим рішенням Зінківського районного суду Полтавської області 530/710/16-ц (номер провадження 2/530/434/16) за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" до 1. Приватного сільськогосподарського підприємства "Надія"; 2. ОСОБА_3 про визнання договору поставки недійсним та стягнення грошових коштів.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав клопотання про зупинення провадження у справі та наполягав на його задоволенні.

Представник позивача проти задоволення даного клопотання заперечував.

Суд відмовляє в задоволенні даного клопотання виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 79 ГПК України господарський суд зупиняє провадження у справі у разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом, про що виносить ухвалу.

Зазначена норма визначає сукупність обставин, за наявністю яких суддя зобов'язаний зупинити провадження у справі. За змістом вказаної для вирішення питання про зупинення провадження у справі суд у кожному конкретному випадку з'ясовує як пов'язана справа, яка розглядається господарським судом, зі справою, що розглядається іншим судом і чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Наявність одночасно двох цих обставин є необхідною процесуальною підставою для застосування ч. 1 ст. 79 ГПК України.

У п. 3.16 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз'яснено, що господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом. При цьому пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (частини 3 і 4 ст. 35 ГПК України).

Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Метою зупинення провадження у справі до розгляду пов'язаної з нею справи є виявлення обставин, підстав, фактів тощо, що не можуть бути з'ясовані та встановлені у даному процесі, проте які мають значення для справи, провадження у якій зупинено.

Для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному випадку повинен з'ясовувати, як пов'язана справа, яка розглядається даним судом, зі справою, що розглядається іншим судом, а також чим обумовлюється неможливість розгляду даної справи.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом розгляду позовних вимог є стягнення заборгованості за договором поставки №220-Н від 14.05.2015 року, який на момент звернення позивача з даним позовом до господарського суду, є дійсним.

В статті 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину, а саме: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідачем в клопотанні не зазначено, які саме обставини не можуть бути встановлені господарським судом самостійно при вирішенні даної справи та яким чином встановлені в іншій справі обставини впливають на оцінку доказів, якими сторони обґрунтовують свої доводи у даній справі, виходячи із предмету, підстав позову та з урахуванням презумпції правомірності правочину (ст. 204 ЦК України).

Представник позивача підтримав позовні з врахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог та просив суд їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача письмовий відзив на позовну заяву не надав, усно проти задоволення позову заперечував та просив суд оголосити перерву в судовому засіданні.

Суд відмовляє представнику відповідача в оголошенні перерви в судовому засіданні, оскільки стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони та інших учасників процесу добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Відкладення розгляду справи (оголошення перерви) є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Основним завданням судочинства в господарських судах є захист економічних прав та охоронюваних законом інтересів учасників господарських відносин, сприяння зміцненню законності у цій сфері та розгляду справи у встановлені строки незалежним та незацікавленим судом. Необґрунтоване затягування процесу перешкоджає своєчасному здійсненню правосуддя, що не узгоджується із засадами господарського судочинства.

Даний випадок не є винятковим, оскільки свідчить лише про наявність недоліків в організації діяльності юридичної служби відповідача, невиконання покладених на нього судом обов'язків, зловживання правами.

Застосовуючи згідно з ч. 1 ст. 4 ГПК України, ст. 17 ОСОБА_4 України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи частину 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» («Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989 р.).

Крім того, у відповідача було достатньо часу, в т.ч. і підготовки відзиву та для ознайомлення з матеріалами справи, з моменту порушення провадження у справі (а саме: з 10.03.2016 року).

В зв'язку з тим, що необхідних для вирішення спору доказів, наявних у матеріалах справи достатньо, строк розгляду справи, встановлений ГПК України, закінчився, справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи та оцінивши подані докази, суд встановив:

14 травня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Гадячсир» (відповідач, покупець) та Приватним сільськогосподарським підприємством "Надія" (позивач, постачальник) було укладено договір поставки № 220-Н з додатками ( арк. с.09-14).

Відповідно до п.1.1. договору постачальник зобов'язався передавати у власність покупця молоко коров'яче незбиране ДСТУ 3662-97, далі за текстом молоко, а покупець зобов'язався приймати й оплачувати молоко на умовах та в порядку визначеному цим договором.

Кількість молока зазначається у спеціалізованій товарній накладній - накладній на перевезення молочної сировини за формою-1 ТН (МС), затвердженого наказом Міністерства аграрної політики України № 176 від 01 липня 2002 року (далі за текстом Товарна накладна), ціна - у протоколах погодження цін (додаток №1), які після погодження ( в порядку передбаченому цим договором), належного оформлення та підписання сторонами, є невід'ємною частиною даного договору (п. 2.1. договору).

В пункті 2.2. договору сторони визначили, що молоко, за якісними показниками, повинно відповідати вимогам ДСТУ 3662-97 "Молоко коров'яче незбиране. Вимоги при закупівлі" та Специфікації (Додатку №2), що є невід'ємною частиною цього договору.

Згідно пункту 3.8. договору право власності на молоко переходить до покупця з моменту його приймання і визначається датою підписання представником покупця товарної накладної крім випадку виявлення покупцем невідповідності молока вимогам ДСТУ 3662-97, діючим в Україні стандартам, а також ветеринарним та санітарним вимогам.

В пункті 5.4. договору сторони визначили, що покупець здійснює оплату за об'єм молока поставленого постачальником протягом семи календарних днів у найближчий банківський день, наступним за останнім днем поставки, у безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує на те, що ним на виконання умов договору в період з травня 2015 року по січень 2016 року (включно) було поставлено відповідачу молока на загальну суму 1 543 678,15 грн., що підтверджується підписаними між сторонами накладними, приймальними квитанціями та довіреностями відповідача (арк. с. 45-65). Оригінали зазначених документів були оглянуті судом в судовому засіданні.

Як вказує позивач, відповідач взяті на себе зобов'язання щодо оплати поставленого за договором товару здійснив частково, і за ним рахується заборгованість в сумі 518530,39 грн.

Вважаючи свої права порушеними позивач звернувся до суду з вимогами щодо стягнення з відповідача заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання останнім умов укладеного між сторонами договору поставки , яка складається з основного боргу в сумі 518530,39 грн.; пені в сумі 201 679,08 грн., 3% річних в сумі 14 366,66 грн., інфляційних в сумі 47 366,82 грн. (розрахунок арк. с. 137-140).

При прийнятті рішення зі спору суд виходив з наступного.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Відповідно ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права та виконати обов'язки відповідно до договору.

Матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та відповідачем у справі виникли зобов'язання з договору поставки, згідно якого, в силу ст.712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частини перша та шоста статті 265 Господарського кодексу України передбачають, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Згідно норм цивільного та господарського законодавства договір купівлі-продажу є оплатним, тобто при набуванні речі у власність, покупець сплачує продавцеві вартість (ціну) речі, яка обумовлена договором, зобов'язуючим, що обумовлено взаємним виникненням у кожної із сторін прав та обов'язків, а саме, зобов'язання продавця передати покупцю річ та право вимоги оплати і зобов'язання покупця сплати вартість отриманої речі та право її вимоги.

Отже, змістом договору купівлі продажу є ті умови, з приводу яких сторони досягли згоди.

За змістом статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити продукцію (товар) після його прийняття або прийняття товарно-розпорядчих документів на нього, якщо договором чи товарно-розпорядчими документами не визначено іншого строку оплати.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій. а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до вимог ст. 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Судом встановлено, що підписаними між сторонами накладними, приймальними квитанціями та довіреностями виданими відповідачем на отримання цінностей (арк. с. 45-65) підтверджується факт поставки позивачем товару відповідачу на загальну суму1 543 678,15 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач свої зобов'язання щодо оплати поставленого товару за договором поставки №220-Н від 14.05.2015 року, виконав частково, на момент розгляду справи зобов'язання відповідача в частині сплати 518 530,39 грн. ним не виконані.

Отже, відповідач, підписавши договір поставки №220-Н від 14.05.2015 року, видаткові накладні, приймальні квитанції взяв на себе зобов'язання з оплати товару.

Частиною 1 статті 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст.546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі (ст.547 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст.549 ЦК України). Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст.551 ЦК України).

Відповідно до пункту 6.3. за прострочення в оплаті молока постачальник має право вимагати від покупця сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі вищевикладеного позивачем нараховано відповідачу пеню в сумі 201 679,08 грн., 3% річних в сумі 14 366,66 грн., інфляційних в сумі 47 366,82 грн. (розрахунок арк. с. 137-140).

При перевірці наданого позивачем розрахунку пені, 3% річних та інфляційних судом враховано наступне.

При нарахуванні пені, 3% річних та інфляційних позивачем не в кожному періоді вірно визначено початок перебігу строку прострочення.

Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Частина 5 ст. 254 ЦК України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Крім того, із наданого позивачем розрахунку також вбачається, що позивачем при обрахуванні пені, 3% річних та інфляційних не враховано приписи пункту 30.1 ст. 30 ОСОБА_4 України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" моментом виконання грошового є дата зарахування коштів на рахунок кредитора. Також позивачем після врахування проведеної відповідачем оплати нарахування санкцій здійснюється знову з періоду виникнення прострочення.

З урахуванням вищевикладеного за перерахунком, здійсненим судом за допомогою калькулятора "Ліга: ОСОБА_4", до стягнення підлягає 38 371,25 грн. інфляційних, 13 528,29 грн. 3% річних. Пеня підлягає задоволенню в сумі заявленій позивачем 201 679,08 грн., оскільки її сума за підрахунками суду виявилася вищою ніж заявлена позивачем.

Відповідно до статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України).

Частиною 1 ст.43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Відповідачем не спростовано обґрунтованості позовних вимог.

Враховуючи наведене суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення 518 530,39 грн. основного боргу, 201 679,08 грн. пені, 13 528,29 грн. 3% річних та 38 371,25 грн. інфляційних, є правомірними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню судом.

Судовий збір відшкодовується позивачу за рахунок відповідача у відповідності до ст. 49 ГПК України пропорційно розміру задоволених вимог.

На підставі матеріалів справи та керуючись ст. ст.33,43, 49, 82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" (вул. Будька, 47, м. Гадяч, Гадяцький район, Полтавська область, 37300, ідентифікаційний код 33460268) на користь Приватного Сільськогосподарського підприємства "Надія" (вул. Підлозіївська, 30, с. Підлозіївка, Охтирський район, Сумська область,42760, ідентифікаційний код 30762645) 518 530,39 грн. основного боргу, 201 679,08 грн. пені, 13 528,29 грн. 3% річних, 38 371,25 грн. інфляційних, 11581,64 грн. витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

Видати наказ із набранням рішенням законної сили.

Повне рішення складено 25.05.2016 року

Суддя Тимощенко О.М.