ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" травня 2016 р. Справа № 909/1139/15

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

Головуючого судді Марка Р.І.

Суддів Малех І.Б.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Мазепа Н.В.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_2 представник (довіреність б/н від 24.03.2016);

від відповідача: ОСОБА_3 представник (довіреність № 1-16 від 01.02.2016);

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Драйв-ІФ б/н від 08.02.2016р. (вх. № 01-05/1051/16 від 03.03.16).

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 17.11.2015р.

у справі № 909/1139/15, суддя Шкіндер П.А.

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Файн-Ел, с.Підлісся Тисменицького району Івано-Франківської області

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Драйв - ІФ, м.Івано-Франківськ

про: стягнення заборгованості в сумі 55 482, 47 грн.

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 17.11.2015р. позов Товариства з обмеженою відповідальністю Файн-Ел до Товариства з обмеженою відповідальністю Драйв - ІФ про стягнення заборгованості в сумі 55 482, 47 грн. задоволено частково. Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю Драйв - ІФ на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Файн-Ел 52 426,64 грн. інфляційних втрат, 3002,47 грн. 3% річних та 1218 грн. судового збору. В частині стягнення 53,36 грн. інфляційних втрат відмовлено.

Не погодившись з рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 17.11.2015р. у справі № 909/1139/15, відповідач звернувся до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою б/н від 08.02.2016р. (вх. № 01-05/1051/16 від 03.03.16), в якій просить рішення Господарського суду Івано-Франківської області скасувати та прийняте нове рішення, яким відмовити у задоволені позову повністю.

Апеляційна скарга мотивована порушенням судом першої інстанції при винесенні даного рішення норм матеріального та процесуального права. Скаржник стверджує, зокрема, що позивач не предявляв відповідачу вимогу про повернення позики в тридцятиденний строк відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 1049 ЦК України. Отже, безпідставність дострокового стягнення позики не має наслідком нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України. Також, скаржник зазначає, що нарахування позивачем 3 % річних є безпідставними, оскільки згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України таке нарахування можливе, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно автоматичного розподілу справ КП Документообіг господарських судів, 03.03.2016р. справу за № 909/1139/15 розподілено до розгляду судді доповідачу Марку Р.І., у складі колегії суддів Кордюк Г.Т. та Мирутенка О.Л.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 09.03.2016р. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 28.03.2016р.

Позивач через канцелярію суду подав відзив на апеляційну скаргу від 03.03.2016р., яким просить залишити рішення господарського суду суду Івано-Франківської області від 17.11.2015р. у справі №909/1139/15 без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвалою суду від 28.04.16 року розгляд справи відкладався з підстав, викладених у ній.

10.05.2016р. розпорядженням, щодо проведення автоматичної зміни складу колегії суддів, вносилися зміни до складу колегії суддів по розгляду даної справи. Відтак, розгляд справи здійснювався колегією суддів у складі головуючого судді Марка Р.І., суддів Малех І.Б., Мирутенко О.Л. Зазначеному складу колегії суддів відводів не заявляли.

В судове засідання 10.05.2016 року прибули представники сторін.

Представник відповідача підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі,просив скасувати рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 17.11.15 та прийняте нове рішення, яким відмовити у задоволені позову повністю.

Представник позивача в судовому засіданні просив рішення місцевого господарського суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 99 ГПК України у судовому засіданні 10.05.2016р. оголошено вступну та резолютивну частини постанови Львівського апеляційного господарського суду.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, які підтримали свою позицію, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судом встановлено, що 22.05.13 позивач на підставі платіжного доручення №228 перерахував відповідачу 70000 грн. з призначенням платежу: "поворотна безпроцентна фінансова допомога", однак договір про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги між позивачем та відповідачем не укладався.

Так як договір про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги між позивачем та відповідачем не укладався, відповідач набув грошові кошти в сумі 70000 грн. без достатньої правової підстави. Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 25.02.2014року у справі № 909/132/14 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Файн-Ел" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Драйв-ІФ" про стягнення заборгованості в сумі 70000 грн. - задоволено та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Драйв-ІФ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Файн-Ел" - 70000 (сімдесят тисяч) грн. 00 коп. основного боргу та 1827 (одну тисячу вісімсот двадцять сім) грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору. На виконання даного рішення видано наказ.

На час звернення з позовною заявою до суду відповідач заборгованості в повному обсязі не погасив.

В силу ст. 35 ГПК України факти встановлені рішенням суду в господарській , цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Оскільки відповідачем рішення суду не виконується, заборгованість у сумі 70000 грн. не погашено, ТзОВ «Файн Ел» звернулось із позовом до ТзОВ «Драйф ІФ» про стягнення нарахованих у відповідності до ст.625 ГПК України 52480, 00 грн. інфляційних збитків за період з березня 2014 року по вересень 2015 року та 3002, 47 грн. 3% річних, за період з 11.03.2014р. по 10.11.2015р.

Пленумом Вищого господарського суду в п.5.4 Постанови №14 від 17.12.2013р. розяснено, що за приписом частини п'ятої статті 11 ЦК України грошове зобов'язання може виникати з рішення суду. Відтак, якщо певне зобов'язання згідно з рішенням господарського суду є грошовим (наприклад, у зв'язку з прийняттям судового рішення про стягнення суми попередньої оплати в зв'язку з недопоставкою продукції), відповідальність за невиконання такого зобов'язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з частиною другою статті 625 названого Кодексу.

Порушенням зобовязання, відповідно до ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Правова норма ч.1 ст.612 ЦК України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч.1 ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Колегія суддів зазначає, що за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Виходячи з вищенаведенего, колегія суддів зазначає, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання. Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України викладеною в постановах від 04.07.2011 р. в справі за №13/210/10; від 12.09.2011 р. в справі за №6/433-42/183; від 14.11.2011 р. в справі за № 3-116гс11.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пленумом Вищого господарського суду України у п.4.1 Постанови №14 від 17.12.2013р. розяснено, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Окрім цього, а в п.5.1 вказаної Постанови зазначено, що кредитор вправі вимагати, в тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом зі сплатою суми основного боргу, так і окремо від неї.

Пленумом Вищого господарського суду України у п.3.2 Постанови №14 від 17.12.2013р. розяснено, що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Як встановлено судом першої інстанції позивач просить стягнути з відповідача інфляційні втрати у сумі 52480,00грн. за період з березня 2014року по вересень 2015року на суму боргу з частковими погашеннями заборгованості. Судом здійснено перерахунок інфляційних збитків за допомогою КП "Законодавство" та встановлено, що інфляційні збитки становлять 51526,64грн. В частині стягнення 53,36грн. інфляційних збитків, судом відмовлено у цій частині. Щодо стягнення 3% річних в розмірі 3002,47 грн., місцевий суд встановив, що заявлена сума боргу підлягає стягненню за період та у сумі вказаній позивачем у розрахунках, які визнаються судом арифметично вірними.

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з перерахунком, здійсненим судом першої інстанції, відповідно до якого позовні вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних підлягають частковому задоволенню у сумі 51526,64грн - інфляційних втрат, та 3002,47 грн. - 3% річних.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33 та 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Отже, з огляду на викладене вище, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 17.11.2015р. відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає, а інші зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не відповідають матеріалам справи, документально не обґрунтовані, не базуються на законодавстві, що регулює спірні правовідносини, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст. 104 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст.49 ГПК України покласти на скаржника.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст. ст. 33,43, 99, 101, 103, 105 ГПК України, ст.4 ЗУ Про судовий збір, Львівський апеляційний господарський суд ,

П О С Т А Н О В И В:

1. Рішення господарського суду Івано-Франківської області від 17.11.2016 року в справі за номером 909/1139/15 залишити без змін.

2. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Драйв-ІФ б/н від 08.02.2016р. залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Повний текст постанови виготовлений 16.05.2016р.

Головуючий-суддя Марко Р.І.

Суддя Малех І.Б.

Суддя Мирутенко О.Л.