РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.05.2016Справа №910/4296/16

Суддя Господарського суду міста Києва Підченко Ю.О.

Розглянув у відкритому судовому засіданні господарського суду справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова

корпорація України"

до відповідача Аграрного фонду

про стягнення 188 698,82 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: Маковий В.Г. - представник за довіреністю;

від відповідача: Делявська Г.М. - представник за довіреністю;

СУТЬ СПОРУ: Публічне акціонерне товариство "Державна продовольчо-зернова корпорація України" звернулося до господарського суду міста Києва з позовними вимогами до Аграрного фонду про стягнення заборгованості за зберігання зерна за період з грудня 2013 року по січень 2016 року в розмірі 188 698,82 грн. відповідно до договору складського зберігання зерна від 09.06.2011 № 261/11.

08.04.2016 судове засідання не відбулось у зв'язку з перебуванням судді Підченка Ю.О. на лікарняному.

Суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Як зазначає Верховний Суд України в листі від 25.01.2006 №1-5/45 критерії оцінювання розумності строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ.

Позивач у судовому засіданні стверджує, що його права порушені, просить позов задовольнити повністю, надав письмові пояснення в яких уточнив період за який намагається стягнути заборгованість з відповідача, а саме з грудня 2013 року по грудень 2015 року.

Відповідач надав відзив на позовну заяву в якому стверджує, що у нього не виникло зобов'язань щодо оплати послуг із зберігання зерна, оскільки відсутні належним чином оформлені акти виконаних робіт.

У судовому засіданні представник відповідача надав письмові пояснення по справі в яких визнав, що за період з грудня 2013 року по грудень 2015 року у нього перед позивачем виникла заборгованість зі зберігання зерна за договором складського зберігання зерна від 09.06.2011 № 261/11, яка складає 188 172, 14 грн.

З'ясувавши фактичні обставини справи, докази на їх підтвердження, виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи та правову норму, яка підлягає застосуванню, заслухавши доводи позивача та пояснення відповідача, суд встановив:

Позов мотивовано тим, що 09.06.2011 між Публічним акціонерним товариством "Державна продовольчо-зернова корпорація України", далі Зерновий склад, та Аграрним фондом, далі Поклажодавець, було укладено договір складського зберігання зерна № 261/11, далі Договір, відповідно до предмету якого (п. 1.1 Договору) Поклажодавець зобов'язується передати на зберігання Зерновому складу зерно пшениці, жита, кукурудзи, якість яких відповідає діючим ДСТУ, за заліковою вагою в кількості, яка визначається по фактичній кількості зерна, що надійшло на карточку Поклажодавця і засвідчується відповідними складськими документами, а Зерновий склад зобов'язується прийняти таке зерно для зберігання на визначених цим договором умовах і в установлений строк повернути його Поклажодавцеві або особі, зазначеній ним як одержувач, у стані, передбаченому цим договором та законодавством.

Згідно з п. 3.1.5 Договору Зерновий склад зобов'язаний видати складські документи на зерно не пізніше наступного робочого дня після прийняття його на зберігання.

Відповідно до п. 3.3.2 Договору Поклажодавець зобов'язаний відшкодувати витрати з приймання, зберігання, відвантаження, а також витрати, що виникають в порядку визначеному підпунктом 3.1.4. цього договору.

Пунктом 4.1 Договору визначено, що розрахунки відшкодування витрат, по зберіганню проводяться в грошовій формі з урахуванням податку на додану вартість. Відшкодування витрат по зберіганню зернового складу здійснюється Поклажодавцем за рахунок бюджетних коштів.

Відповідно до 4.2 Договору граничний розмір відшкодування витрат по зберіганню зерна, придбаного за кошти державного бюджету, встановлюється відповідно до Закону України "Про державну підтримку сільського господарства України".

Пунктом 4.3 Договору встановлено, що розмір відшкодування витрат за тонну становить 17, 50 грн.

Згідно з п 4.4 Договору Поклажодавець відшкодовує витрати із зберігання зерна з моменту передачі зерна Поклажодавця на зберігання Зерновому складу на підставі актів наданих послуг та розрахунку обсягів коштів зберігання зерна як об'єкту державного цінового регулювання.

Пунктом 7.1 Договору передбачено, що строк зберігання зерна - до пред'явлення вимоги Поклажодавцем.

Договір набирає чинності з моменту підписання та скріплення печатками і діє до 31.12.2011, але у будь якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов'язань у повному обсязі (п. 8.1 Договору). На протязі дії Договору вносилися до нього зміни щодо строку його дії.

Позивач стверджує, що на виконання Договору починаючи з 2011 року виконував свої зобов'язання із зберігання переданих зерна пшениці та жита належним чином, щомісячно підписував і надсилав на адресу відповідача акти виконаних робіт. Відповідно до актів виконаних робіт до Договору та розрахунку обсягів коштів за зберігання об'єктів державного цінового регулювання, зерновим складом надано послуги із зберігання зерна на суму 188 698, 82 грн. Однак, відповідач свої договірні зобов'язання належним чином не виконав, не підписав і не повернув акти виконаних робіт, послуги не оплатив, у зв'язку з чим за ним утворився борг за період з грудня 2013 року по грудень 2015 року у розмірі 188 698, 82 грн., який позивач і намагається стягнути.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з ч.1 ст. 957 ЦК України за договором складського зберігання товарний склад зобов'язується за плату зберігати товар, переданий йому поклажодавцем, і повернути цей товар у схоронності.

Відповідно до ч. 1 ст. 946 ЦК України плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання. Частиною 3 цієї статті визначено, що якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов'язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання.

В силу статті 526 ЦК України та ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" складські документи на зерно - товаророзпорядчі документи, що видаються зерновим складом власнику зерна як підтвердження прийняття зерна на зберігання та посвідчення наявності зерна і зобов'язання зернового складу повернути його володільцеві такого документа.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 37 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" зерновий склад на підтвердження прийняття зерна видає один із таких документів: подвійне складське свідоцтво; просте складське свідоцтво; складську квитанцію. Складський документ на зерно виписується після передачі зерна на зберігання не пізніше наступного робочого дня.

Пунктом 1 Порядку випуску бланків складських документів на зерно, їх передачі та продажу зерновим складам та типового договору складського зберігання зерна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2003 № 510 визначено, що підставою для видачі складських документів на зерно є прийняття зерна зерновим складом на зберігання.

Згідно з п.п. 1.1, 1.7 Положення "Про затвердження Положення про обіг складських документів на зерно", затвердженого наказом Міністерством аграрної політики від 27.06.2003 № 198 складськими документами на зерно є складська квитанція, просте та подвійне складські свідоцтва. Зерновий склад на бажання поклажодавця зобов'язаний видати йому один із складських документів на зерно. Зерновий склад зобов'язаний постійно мати в наявності бланки таких документів. При оформленні партії зерна складська квитанція виписується в обов'язковому порядку як первинний документ, що засвідчує кількість та якість прийнятого складом зерна. Зерновий склад зобов'язаний забезпечити наявність бланків складських документів на зерно.

Частиною 1 ст. 28 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" плата за зберігання зерна, строки її внесення встановлюються договором складського зберігання зерна.

З огляду на те, що умовами Договору сторони не визначили строки оплати відповідачем наданих позивачем послуг зі зберігання, позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогами про оплату послуг за Договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що станом на дату звернення позивача з даним позовом до суду строк оплати відповідачем наданих позивачем послуг із складського зберігання зерна є таким, що настав.

Стаття 33 ГПК України зобов'язує сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог статті 34 ГПК України визначає, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Втім ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили і оцінюються судом в розумінні вимог статті 43 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Судом встановлено, що протягом дії Договору ціна на зберігання зерна не змінювалася і складала 17, 50 грн. за 1т/30 календарних днів, тому використання позивачем починаючи з жовтня 2015 року при розрахунку вартості зберігання зерна тарифу 42 грн. за 1т/30 календарних днів є неправомірним.

Позивач при передачі йому на зберігання зерна відповідача виписував складські квитанції, а після закінчення зберігання передавав зерно за актом прийому-передачі. Враховуючи вищезазначене, факт наявності основної заборгованості за Договором у відповідача перед позивачем за період з грудня 2013 року по грудень 2015 року, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню частково в сумі 188 172,14 грн.

В частині стягнення 526,68 грн. слід відмовити, як необґрунтовано заявлених.

З урахуванням викладеного витрати по сплаті судового збору покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, згідно вимог ч. 5 ст. 49 ГПК України.

У судовому засіданні, яке відбулося 13.05.2016, згідно частини 2 статті 85 ГПК України було проголошено скорочений текст рішення, а саме його вступну та резолютивні частини.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1, 37 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні", ст. ст. 525, 629, 938, 946, 957 ЦК України, ст. 193 ГК України, ст. ст. 42, 43, 33, 34, ч.3 ст. 43, 44, 82, 821, 84, ч. 2 ст. 85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" до Аграрного фонду задовольнити частково.

2. Стягнути з Аграрного фонду (01001, м. Київ, вул. Бориса Грінченка, буд. 1, ) на користь:

- Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 1, ) основний борг у сумі 188 172, 14 грн. та судовий збір у сумі 2 822, 59 грн., видавши наказ.

3. В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено - 18.05.2016

Суддя Ю.О.Підченко