ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

12.05.2016 Справа № 920/360/16

За позовом: Публічного акціонерного товариства «Підприємство теплових мереж», м. Суми

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Сумитеплоенерго», м. Суми

про стягнення 321 908 грн. 83 коп.

Суддя Б.І. Лиховид

За участі представників сторін:

від позивача: не прибув

від відповідача: Жулавський С.А., довіреність № 27 від 24.06.2014

у судовому засіданні брала участь секретар с/з Н.М. Мітіна

у судовому засіданні від 18.04.2016 оголошувалась перерва до 10.05.2016

у судовому засіданні від 10.05.2016 оголошувалась перерва до 12.05.2016

Суть спору: позивач у позовній заяві просить суд стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 54 273 грн. 04 коп. та інфляційні втрати у розмірі 267 635 грн. 79 коп. у зв'язку з несвоєчасним виконанням умов укладеного між сторонами договору № 279 від 01.12.2011 та рішення господарського суду Сумської області від 23.06.2015 по справі № 920/1639/14, залишеним в силі постановою Харківського апеляційного господарського суду від 08.09.2015 у справі № 920/1639/14, а також витрати по оплаті судового збору.

У поясненні № 02-01/6/6/694 від 04.05.2016 позивач зазначає про помилкове нарахування 3% річних та інфляційних втрат за період з 01.12.2011 по 31.10.2015, вважає правильним нарахування за період з 01.06.2014 по 31.10.2015 в сумі 218 723 грн. 04 коп. інфляційних втрат та 19 646 грн. 00 коп. 3% річних.

У запереченні б/н від 06.05.2016 відповідач не погоджується з первісним розрахунком позивача інфляційних втрат та 3% річних за період з 01.12.2011 по 31.10.2015 та просить застосувати до позовних вимог загальний строк позовної давності в три роки.

У дане судове засідання представник позивача не прибув, додаткових письмових пояснень по справі не подав.

Представник відповідача у дане судове засідання подав заперечення б/н від 11.05.2016, в якому заявляє про застосування до позовних вимог спеціального строку позовної давності в один рік, оскільки вважає, що на вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних поширюється спеціальна позовна давність, а також наводить контр розрахунок за період з 05.04.2015 по 30.10.2015 в сумі 72 907 грн. 68 коп. інфляційних втрат та 7 926 грн. 67 коп. 3% річних.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення повноважного представника відповідача, оцінивши надані докази, суд встановив:

Рішенням господарського суду Сумської області від 23.06.2015 по справі № 920/1639/14, залишеним в силі постановою Харківського апеляційного господарського суду від 08.09.2015 у справі № 920/1639/14, вирішено стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сумитеплоенерго» (відповідач) на користь Публічного акціонерного товариства «Підприємство теплових мереж» (позивач) 461 441 грн. 02 коп. заборгованості по орендній платі за неналежне виконання відповідачем умов укладеного 01.12.2011 між сторонами договору оренди № 279.

Вказане рішення суду, яке набрало законної сили і на виконання якого було видано відповідний наказ, було виконано відповідачем і грошові кошти в сумі 461 441 грн. 02 коп. були сплачені на користь позивача 11.11.2015, що підтверджується наявною в матеріалах справи банківською випискою від 11.11.2015 і що не заперечується відповідачем.

У зв`язку з несвоєчасною сплатою на користь позивача заборгованості, встановленої вказаним рішенням за невиконання умов укладеного між сторонами договору оренди № 279 від 01.12.2011, позивач здійснює нарахування інфляційних втрат та 3% річних, які і просить стягнути з відповідача.

Відповідно до ст. 45 Господарського процесуального кодексу України, рішення господарських судів є обов'язковими до виконання на усій території України. Невиконання вимог рішень, ухвал, постанов господарських судів тягне відповідальність, встановлену цим Кодексом та іншими законами України.

Рішення господарського суду Сумської області від 23.06.2015 у справі № 920/1639/14 набрало законної сили 08.09.2015.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується або ж виконалось з простроченням й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Оскільки чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, тому суд вважає, що у даному випадку є наявність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 625 ЦК України.

Враховуючи факти, які вже встановлені судовим рішенням у справі № 920/1639/14, заборгованість відповідача перед позивачем по сплаті орендної плати за неналежне виконання умов укладеного між сторонами договору оренди № 279 від 01.12.2011 існувала у розмірі 461 441 грн. 02 коп. станом на 01.06.2014. При цьому, вказані кошти були сплачені відповідачем 11.11.2015, а тому має місце прострочення сплати заборгованості, у зв`язку з чим суд вважає правомірним та обґрунтованим нарахування позивачем інфляційних втрат та 3% річних у розмірі 218 723 грн. 04 коп. та 19 646 грн. 00 коп. відповідно, за період з 01.06.2014 по 31.10.2015, у зв`язку з чим позовні вимоги у даній частині підлягають задоволенню. В іншій частині позовних вимог суд відмовляє за необґрунтованістю.

У запереченні б/н від 06.05.2016 відповідач не погоджується з первісним розрахунком позивача інфляційних втрат та 3% річних за період з 01.12.2011 по 31.10.2015 та просить застосувати до позовних вимог загальний строк позовної давності в три роки.

Також у запереченні б/н від 11.05.2016, відповідач заявляє про застосування до позовних вимог спеціального строку позовної давності в один рік, оскільки вважає, що на вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних поширюється спеціальна позовна давність, як і на неустойку (штраф, пеня), оскільки, на його думку, інфляційні втрати та 3% річних є видом відповідальності за порушення грошових зобов`язань.

Відповідно до частини першої статті 223 Господарського кодексу України при реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення у сфері господарювання застосовуються загальний та скорочені строки позовної давності, передбачені Цивільним кодексом України, якщо інші строки не встановлено Господарським кодексом України.

Поняття позовної давності міститься в статті 256 Цивільного кодексу України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 Цивільного кодексу України щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) передбачено спеціальну позовну давність в один рік.

У відповідності до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, як помилково вважає відповідач, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. До вимог про стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також до вимог про стягнення сум процентів, передбачених статтею 625 ЦК України застосовується загальна позовна давність в три роки, передбачена статтею 257 ЦК України. Вказана позиція викладена у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», зокрема, в пунктах 3.1, 3.4, 4.1, 4.3.

Таким чином, враховуючи, що позовні вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних за період з 01.06.2014 по 11.11.2015 не перевищують строку загальної позовної давності у три роки, а строк спеціальної позовної давності до вимог у даному випадку не застосовується, то суд відмовляє відповідачу у застосуванні і загального і спеціального строків позовної давності.

Відповідно до Закону України «Про судовий збір», ст. ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 44, 49, 82 - 85, Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сумитеплоенерго» (вул. 2-га Залізнична, 10, м. Суми, 40022, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Підприємство теплових мереж» (вул. 2-га Залізнична, 10, м. Суми, 40022, ) 218 723 грн. 04 коп. інфляційних втрат, 19 646 грн. 00 коп. 3% річних, 3 575 грн. 55 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині - відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 13.05.2016

СУДДЯ Б.І. ЛИХОВИД