ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2016 року Справа № 909/113/14

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:
головуючого суддіКондратової І.Д. (доповідач),
суддіВовка І.В.,
суддіЧеркащенко М.М.
за участі представників сторін
від прокуратуриКлюге Л.Н.
від позивачаІванціва М.В.
розглянувши касаційну скаргу Івано-Франківського міського споживчого товариства
на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 28.04.2015 р. та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 01.10.2015 р.
у справі № 909/113/14 Господарського суду Івано-Франківської області
за позовомІвано-Франківського міського споживчого товариства
доІвано-Франківської обласної спілки споживчих товариств
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача
Івано-Франківської міської ради
та за участюПершого заступника прокурора Івано-Франківської області

провизнання права власності на нежитлові приміщення за набувальною давністю

ВСТАНОВИВ:

У січні 2014 року Івано-Франківське міське споживче товариство (надалі - позивач) звернулося до Івано-Франківської обласної спілки споживчих товариств (надалі - відповідач) з позовом, в якому просило суд визнати за ним право власності на будівлю цеху напівфабрикатів за набувальною давністю, оскільки, відповідачем було передано на баланс позивача спірне нерухоме майно, яким останній, відкрито та безперервно володіє протягом тривалого часу.

Відповідач позовні вимоги визнав та підтвердив факт передачі на баланс позивача будівлю цеху напівфабрикатів, розташовану за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Г.Артемовського, 3.

Івано-Франківська міська рада (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача) позовні вимоги не визнавала, посилаючись на те, що перебування спірного майна на балансі не визначає підстав знаходження цього майна у володінні підприємства.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 23.04.2014 року (суддя Калашник В.О.) позов задоволено повністю; визнано за Івано-Франківським міським споживчим товариством право власності за набувальною давністю на цех напівфабрикатів, загальною площею - 276,4 кв.м., що включає в себе наступні приміщення: І поверх літера "А" - приміщення площею - 124,9 кв.м.; 2 поверх літера "А" - приміщення площею 23,3 кв.м., а всього по літері "А", загальна площа приміщення складає - 148,2 кв.м.; І поверх літера "Б" - приміщення загальною площею - 66,4 кв.м; І поверх літера "В" - приміщення загальною площею - 61,8 кв.м., що знаходяться по вул. Г. Артемовського, 3 м. Івано-Франківськ.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 30.10.2014 року (судді: Кравчук Н.М., Гнатюк Г.М., Мирутенко О.Л.) рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 23.04.2014 року у справі № 909/113/14 скасовано; прийнято нове рішення, яким в позові відмовлено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 25.02.2015 р. (головуючий суддя: Гончарук П.А., судді: Кондратова І.Д., Стратієнко Л.В.) рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 23.04.2014 р. та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 30.10.2014 р. скасовано; справу направлено на новий розгляд до Господарського суду Івано-Франківської області.

При направленні справи на новий розгляд судом касаційної інстанції зазначено, що встановлення власника майна і його волі щодо передачі майна у володіння є обставинами, що мають юридичне значення для правильного вирішення спору у справі про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю і підлягають доведенню під час ухвалення рішення суду.

За результатами нового розгляду, рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 28.04.2015 року (суддя Гриняк Б.П.), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 01.10.2015 р. у справі № 909/113/14, відмовлено у задоволенні позову повністю.

В касаційній скарзі позивач, посилаючись на неповноту встановлення обставин справи при вирішенні спору, порушення і неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, а саме ст. 344 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та ст. 35, 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), просить суд касаційної інстанції скасувати рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 28.04.2015 р. та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 01.10.2015 р. у справі № 909/113/14 та передати справу на новий розгляд.

Відповідач та третя особа відзивів на касаційну скаргу не надали.

Розпорядженням керівника апарату Вищого господарського суду України від 16.05.2016 р. призначено автоматичну зміну складу колегії суддів у судовій справі № 910/21162/15 у зв'язку з відпусткою суддів Гончарука П.А. та Стратієнко Л.В.

16.05.2016 р. на підставі протоколу автоматичної зміни складу колегії суду було змінено склад колегії суддів, відповідно до якого розгляд справи здійснюється в наступному складі суду: головуючий суддя Кондратова І.Д., судді Черкащенко М.М. та Вовк І.В.

Заслухавши доповідь судді-доповідача та пояснення представників позивача та прокуратури, перевіривши згідно ст.ст. 1115, 1117 ГПК України доводи касаційної скарги щодо відповідності фактичних обставин справи на предмет правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судових рішеннях, Вищий господарський суд України вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, відмовляючи за результатами нового розгляду у позові, виходив з того, що позивачем всупереч ст. 33, 34 ГПК України не доведено належними та допустимими доказами фактичного прийняття на баланс та у користування (володіння) наприкінці 1984 року від Івано-Франківської обласної спілки споживчих товариств ряд об'єктів нерухомого майна, серед яких і приміщення ковбасного цеху по вул. Г. Артемовського, 3 (колишня вул. Гагаріна, 149 А) в м. Івано-Франківську, як не доведено і виникнення у нього права користування земельною ділянкою. Відсутність у даному разі таких доказів, які мають значення для справи та надають позивачу право звернення до суду про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю унеможливлює застосування п. 1 ч. 1 ст. 344 ЦК України.

Крім того, судом встановлено, що передача спірного об'єкту на баланс позивача, як експлуатуючій організації, відбулась без зміни форми власності та без прийняття відповідних рішень облвиконкомом, чим не було дотримано встановленого порядку передачі об'єктів у власність, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 28 квітня 1980 р. № 285 "Про порядок передачі підприємств, об'єднань, організацій, установ, будинків і споруд" та положенням "Про порядок передачі підприємств, об'єднань, організацій, установ, будинків і споруд", затвердженого постановою РМ СРСР від 16.10.1979 року № 940 із змінами та доповненнями, внесеними постановою РМ УРСР від 16.12.1987 року № 414.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що зміни форми власності не відбулось, а спірний об'єкт лише був переданий відповідачем на баланс позивача, що не є підставою набуття права власності на спірний об'єкт за позивачем.

Залишаючи без змін рішення місцевого суду, суд апеляційної інстанції встановив, що подання під час апеляційного провадження позивачем постанови правління Івано-Франківської облспоживспілки від 15.12.1988 р. «Про вдосконалення організаційної структури кооперативних організацій у м. Івано-Франківську» дійсно визначають момент (дату чи період в часі) добросовісного заволодіння позивачем спірним нерухомим майном, проте, неможливість їх отримання в період провадження у суді першої інстанції (упродовж півтора року з дати відкриття провадження у справі 03.02.2014 р.) не підтверджено будь-якими доказами, а лише письмовими та усними твердженнями. Оскільки можливість отримання такого доказу виявилася реальною під час розгляду справи в апеляційній інстанції, позивачем не спростовано неможливість отримання у такий же спосіб і із тих же джерел такого доказу, під час розгляду справи судом першої інстанції. Крім цього, позивачем не обґрунтовано причини відсутності такого доказу у самого позивача, зважаючи на те, що його фактично утворено за рахунок спірного нерухомого майна і воно обліковується на балансі з дати утворення.

На підставі викладеного, апеляційний суд дійшов висновку про неприйняття поданої позивачем під час розгляду справи в апеляційній інстанції завіреної копії постанови правління Івано-Франківської облспоживспілки від 15.12.1988 р. та здійснення перегляду справи на підставі наявних у матеріалах справи документів, поданих суду першої інстанції та погодився з висновками суду першої інстанції.

Вищий господарський суд погоджується з зазначеними висновками судів попередніх інстанцій, виходячи з наступного.

При направленні справи на новий розгляд судом касаційної інстанції у постанові Вищого господарського суду України від 25.02.2015 р. зазначено, що встановлення власника майна і його волі щодо передачі майна у володіння є обставинами, що мають юридичне значення для правильного вирішення спору у справі про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі:

- майно, що може бути об'єктом набувальної давності;

- добросовісність володіння;

- відкритість володіння;

- давність володіння та його безперервність;

- належність на праві власності майна іншій особі;

- відсутність інших осіб, які претендують на це майно;

- відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності.

Недоведення зазначених обставин позбавляє особу права на визнання права власності за набувальною давністю, водночас позивач за наявності обґрунтованих підстав не позбавлений права визнавати право власності на майно в інший не заборонений чинним законодавством спосіб.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або особа, яка вважає себе власником майна. При цьому, ця особа має не визнавати або оспорювати це право позивача, і між сторонами має існувати спір про право, який суд вирішує в порядку позовного провадження. Позов про право власності за давністю володіння не може пред'являти законний володілець, тобто особа, яка володіє майном по волі власника, крім випадків визначених у ч. 3 ст. 344 ЦК України. Отже, встановлення власника майна і його волі щодо передачі майна у володіння є обставинами, що мають юридичне значення для правильно вирішення спору у справі про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

Підставою для скасування рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 23.04.2014 р. та постанови Львівського апеляційного господарського суду від 30.10.2014 р. з подальшим направленням справи на новий розгляд було те, що суди належним чином не перевірили і не дали оцінки зазначеним обставинам, не з'ясували чи є Івано-Франківська обласна спілка споживчих товариств належним відповідачем у цій справі і не перевірили чи існує між сторонами спір про право.

На новому розгляді справи, судами попередніх інстанцій правомірно встановлено, що перебування майна на балансі позивача не є безспірною ознакою наявності у даного підприємства відповідного речового права на спірне майно, а позивачем, всупереч ч. 1 ст. 344 ЦК України та ст. 33 ГПК України, не долучено до матеріалів справи та не надано суду докази, які підтверджують належність спірного майна на праві власності іншій особі, не доведено відсутність інших осіб, які претендують на це майно та відсутність підстави для володіння майном та набуття права власності.

Окрім цього, зі змісту долучених до матеріалів справи пояснень сторін вбачається, що відповідач вважає, що має право на оформлення права власності на спірний об'єкт, однак позивач і надалі може господарювати в даному об'єкті, що в сукупності з вищевикладеними обставинами не надає право позивачу на визнання в судовому порядку права власності на спірне майно за набувальною давністю та унеможливлює застосування п. 1 ч. 1 ст. 344 ЦК України, у зв'язку з чим вирішення питань встановлення правомірності користування земельною ділянкою, на якій розташоване спірне майно, проведення реконструкції та прийняття в експлуатацію даного майна, за умови недоведення того, що відповідач є власником майна, не впливають на неможливість визнання за позивачем права власності на спірний об'єкт згідно п. 1 ч. 1 ст. 344 ЦК України.

Щодо посилання скаржника у касаційній скарзі на залишення поза увагою пояснень позивача щодо неможливості подання суду до 03.09.2015 р. постанови правління Івано-Франківської облспоживспілки від 15.12.1988 р. "Про вдосконалення організаційної структури кооперативних організацій в м. Івано-Франківську", яка визначає момент (дату чи період в часі) добросовісного заволодіння позивачем спірним нерухомим майном, то суд касаційної інстанції погоджується з мотивами відмови апеляційного суду у прийнятті даного документу в якості доказу у справі, оскільки позивачем не доведено належними доказами неможливість її отримання та надання в період судового провадження у суді першої інстанції (упродовж півтора року з дати відкриття провадження у справі 03.02.2014 р.), як і не обґрунтовано причин відсутності такого доказу у самого позивача.

Доводи скаржника про те, що рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 24.10.2005 р. у справі № 6/244 визнано за позивачем право власності на спірний об'єкт, спростовується тим, що зазначене судове рішення було скасоване постановою Вищого господарського суду України від 12.09.2012 р., а із змісту рішення у даній справі, прийнятого за результатами нового розгляду, яке набрало законної сили, у позові позивачу було відмовлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 11110 ГПК України підставою для скасування рішення місцевого господарського суду та постанови апеляційного господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції не встановив порушення чи неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, які б призвели до прийняття неправильного судового рішення у справі, у зв'язку з чим касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Івано-Франківського міського споживчого товариства залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 28.04.2015 р. та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 01.10.2015 р. у справі № 909/113/14 - без змін.

Головуючий суддя І.Д. Кондратова

Суддя І.В. Вовк

Суддя М.М. Черкащенко