ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

19.05.2016р. Справа № 905/1316/16

Господарський суд Донецької області у складі судді Мельниченко Ю.С., при секретарі судового засідання Паюновій Н.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Моноліт-центр, м. Харків

до відповідача: Публічного акціонерного товариства Старокраматорський машинобудівний завод, м. Краматорськ, Донецька область

про стягнення 27 174 грн. 22 коп.

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 представник за довіреністю б/н від 15.03.2016р.

від відповідача: представник не зявився.

Розгляд справи здійснювався без застосування засобів технічної фіксації судового процесу відповідно до ст. 811 Господарського-процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 19.05.2016р. суд виходив до нарадчої кімнати (каб. 324) для прийняття рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Товариства з обмеженою відповідальністю Моноліт-центр, м. Харків, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Публічного акціонерного товариства Старокраматорський машинобудівний завод, м. Краматорськ, Донецька область, про стягнення заборгованості за договором на виконання робіт № 40/2107 від 21.07.2015 року в сумі 20 839 грн. 50 коп., інфляційних втрат у сумі 852 грн. 71 коп., 3% річних у сумі 451 грн. 80 коп., пені у сумі 5 030 грн. 21 коп., а всього 27 174 грн. 22 коп.

Ухвалою суду від 04.04.201р. господарським судом Донецької області було прийнято позовну заяву до розгляду, розгляд справи призначено на 19.04.2016р. Ухвалою суду від 19.04.2016р. розгляд справи було відкладено на 12.05.2016р.

Відповідно до ст.77 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні оголошувалась перерва з 12.05.2016р. по 19.05.2016р.

Як вбачається з матеріалів справи, в обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобовязань за договором на виконання робіт № 40/21.07 від 21.07.2015 року щодо оплати вартості виконаних робіт. Нормативно позовні вимоги обґрунтовані ст.ст. 625, 629 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України.

Представник позивача у судовому засіданні 19.04.2016р., 12.05.2016р. та 19.05.2016р. позовні вимоги підтримав у повному обсязі, в обґрунтування своїх вимог посилався на укладання договору на виконання робіт № 40/21.07 від 21.07.2015 року із відповідачем, невиконання останнім за ним своїх зобов'язань з оплати вартості виконаних робіт, внаслідок чого утворилась заборгованість та виникли підстави для нарахування 3% річних, інфляційних втрат та пені.

Відповідач у судовому засіданні 12.05.2016р. позовні вимоги визнавав частково. 10.05.2016р. через канцелярію господарського суду Донецької області відповідач надав відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач вважає, що позивач невірно розрахував суму пені, інфляційних втрат та 3% річних.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши надані суду докази в порядку ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВСТАНОВИВ:

Між Публічним акціонерним товариством Старокраматорський машинобудівний завод (далі замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю Моноліт-центр (далі підрядник) був укладений договір на виконання робіт № 40/2107 від 21.07.2015 року (далі за текстом Договір), за умовами якого підрядник по завданню замовника, на свій ризик зобовязується виконати роботи на обєктах замовника, а замовник зобовязується прийняти та оплатити виконані роботи.

Відповідно до п.2.1. договору, сума договору складається з загальної вартості робіт, які вказані у кошторисах, доданих до договору.

Згідно договірної ціни на капітальний ремонт фасаду цеха №8 станом на 14.07.2015р., загальна вартість робіт складає 64 000 грн. 00 коп., у тому числі ПДВ 10 666 грн. 67 коп.

Згідно кошторису №1 до договору №40/2107 від 21.07.2015р. на виконання робіт з капітального ремонту фасаду цеха №8, загальна вартість робіт складає 64 000 грн. 00 коп., у тому числі ПДВ 10 666 грн. 67 коп.

Згідно договірної ціни на додаткові роботи по капітальному ремонту фасаду цеха №8, загальна вартість додаткових робіт складає 8 382 грн. 80 коп., у тому числі ПДВ 1 397 грн. 13 коп.

Кошторисом №1 до договору №40/2107 від 21.07.2015р., відповідно до п.2.2. договору, визначений наступний розмір та порядок здійснення розрахунків:

- Передоплата 40 % загальної вартості будівельних робіт;

- Остаточний платіж 60 % після підписання акту приймання виконаних будівельних робіт у замовника, протягом пяти банківських днів.

Згідно з п. 8.5, договір вступає у силу з моменту його підписання обома сторонами та діє до 30.12.2015р.

На виконання умов договору, відповідачем було здійснено передоплату у сумі 31 543 грн. 30 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 4167 від 21.07.2015р.

Факт виконання позивачем прийнятих на себе зобовязань за договором на загальну суму 72 382 грн. 80 коп. підтверджується наступними актами приймання виконаних будівельних робіт:

- акт № 1 приймання виконаних будівельних робіт за листопад 2015р. від 27.11.2015р. на суму 64 000 грн. 00 коп., в т.ч. ПДВ 10 666 грн. 67 коп.;

- акт № 2 приймання виконаних будівельних робіт за листопад 2015р. від 27.11.2015р. на суму 8 382 грн. 80 коп., в т.ч. ПДВ 1 397 грн. 13 коп.

Вказані акти підписаний повноважними представниками сторін без зауважень, підписи скріплені печатками підприємств.

В свою чергу, відповідачем в якості сплати вартості виконаних робіт на користь підрядника були перераховані грошові кошти у сумі 20 000 грн. 00 коп. Перерахування проводилось шляхом безготівкового переказу, що підтверджується платіжним дорученням № 805 від 10.02.2016р.

Судом встановлено, що зобовязання з оплати вартості виконаних робіт за договором відповідачем не виконані в повному обсязі, вартість робіт у розмірі 20 839 грн. 50 коп. станом на час розгляду справи не сплачена.

Граничним строком оплати виконаних робіт, встановленим кошторисом №1 до договору №40/2107 від 21.07.2015р., за актами приймання виконаних будівельних робіт за листопад 2015р. є 04.12.2015р.

Проаналізувавши укладений сторонами договір на виконання робіт № 40/2107 від 21.07.2015 року, суд дійшов висновку, що останній за своєю правовою природою є договором підряду, отже, правовідносини сторін підпадають під регулювання Глави 61 Цивільного кодексу України.

Статтею 837 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Згідно із ч.1 ст. 193 Господарського кодексу України, ст. 526 Цивільного кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

При цьому, ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України, ст. 525 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зазначені норми узгоджуються з вимогами ст. 629 Цивільного кодексу України щодо обов'язковості договору для виконання сторонами.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав у відповідача для ухилення від виконання свого обовязку за договором стосовно оплати робіт, як це визначено кошторисом №1 до договору №40/2107 від 21.07.2015р., протягом пяти банківських днів після підписання акту приймання виконаних будівельних робіт у замовника.

Разом з тим, з матеріалів справи не вбачається здійснення відповідачем розрахунку з позивачем впродовж вказаного строку, що призвело до порушення відповідачем зобовязання з оплати робіт як боржником, який прострочив виконання, у розумінні ст.ст.610, 612 Цивільного кодексу України.

На підставі викладеного, суд вважає позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором на виконання робіт № 40/2107 від 21.07.2015 року в сумі 20 839 грн. 50 коп. обґрунтованими та доведеними матеріалами справи, отже, такими, що підлягають задоволенню.

Крім стягнення основної заборгованості позивачем також заявлені вимоги про стягнення з відповідача 3% річних у сумі 451 грн. 80 коп., оцінюючи правомірність нарахування яких суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок 3% річних, суд дійшов висновку, що вказаний розрахунок є арифметично невірним. Фактично розмір 3% річних складає 274 грн. 77 коп., у звязку з чим, позовні вимоги в цій частині суд вважає обґрунтованими та доведеними матеріалами справи, отже, такими, що підлягають задоволенню, а в частині стягнення 3% річних у сумі 177 грн. 03 коп. необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Позивачем також відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України нараховані інфляційні втрати за прострочення оплати вартості робіт у розмірі 852 грн. 71 коп.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат, суд дійшов висновку, що він є методологічно та арифметично невірним, оскільки в розрахунках позивача період нарахування не відповідає вимогам п.3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань», відповідно до якого розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Крім того, індекс інфляції це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Фактично розмір інфляційних втрат дорівнює 333 грн. 72 коп. на підставі чого позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню, а в частині стягнення 518 грн. 99 коп. є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення пеню на суму 5 030 грн. 21 коп., виходячи з подвійної облікової ставки НБУ.

Оцінюючи правомірність нарахування якої суд зазначає наступне.

Приписами ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Статтею 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов'язань може забезпечуватися згідно з законом або договором неустойкою (штрафом, пенею).

Аналогічні норми містяться в ст. 549 Цивільного кодексу України, згідно з якими штрафом/пенею визнається визначена законом або договором грошова сума, яку боржник повинен сплатити кредиторові в разі невиконання або неналежного виконання зобов'язання, зокрема, в разі прострочення виконання.

Пунктом 5.3. договору передбачено, що за порушення строків оплати виконаних робіт, передбачених договором, замовник виплачує підряднику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Разом з тим, ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно п.2.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», за приписом статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та частини другої статті 343 ГК України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки.

Перевіривши розрахунок пені, суд дійшов висновку, що вказаний розрахунок є арифметично невірним. Фактично розмір пені становить 4 026 грн. 03 коп., з огляду на вищевикладене позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню а в частині стягнення 1 004 грн. 18 коп. є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Розрахунок 3% річних, інфляційних втрат та пені було здійснено за допомогою програмного забезпечення «Ліга Закон».

Позивачем також заявлені вимоги про стягнення з відповідача суми витрат за послуги адвоката в розмірі 5 000 грн. 00 коп.

Статтею 44 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що до складу судових витрат входить оплата послуг адвоката. Зазначені витрати не є збитками в розумінні статті 224 Господарського кодексу України та статті 22 Цивільного кодексу України, не входять до складу ціни позову і не можуть стягуватися під виглядом збитків.

У контексті ст. 44 Господарського процесуального кодексу України судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавалися, а їх сплату підтверджено відповідними фінансовими документами.

Стягнення зазначених витрат в рахунок майбутньої їх оплати у вигляді судових витрат чинним законодавством не передбачено.

Крім того, відповідно до статті 28 Господарського процесуального кодексу України справи юридичних осіб в господарському суді ведуть їх органи, що діють у межах повноважень, наданих їм законом, та установчими документами, через свого представника.

Керівники підприємств та організацій, інші особи, повноваження яких визначені законодавством або установчими документами, подають господарському суду документи, що посвідчують їх посадове становище.

Представниками юридичних осіб можуть бути також інші особи, повноваження яких підтверджуються довіреністю від імені підприємства, організації. Довіреність видається за підписом керівника або іншої уповноваженої ним особи та посвідчується печаткою підприємства, організації.

Повноваження сторони або третьої особи, від імені юридичної особи, може здійснювати відособлений підрозділ, якщо таке право йому надано установчими або іншими документами.

Громадяни можуть вести свої справи в господарському суді особисто або через представників, повноваження яких підтверджуються нотаріально посвідченою довіреністю. Тобто, вказана норма не обмежує юридичних осіб чи громадян у виборі осіб, котрі будуть здійснювати їх представництво в господарському суді.

Відповідно до ч. 3 ст. 48 Господарського процесуального кодексу України витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру". Дія цього Закону поширюється тільки на осіб, які є адвокатами.

Поняття особи, яка є адвокатом, наводиться в ст. 2 Закону України "Про адвокатуру", де зазначено, що адвокатом може бути громадянин України, який має вищу юридичну освіту, стаж роботи за спеціальністю юриста або помічника адвоката не менше двох років, склав кваліфікаційні іспити, одержав свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю та прийняв Присягу адвоката України.

Згідно п.1 ст.26 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність, адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Статтею 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність встановлено, що формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту є гонорар.

Водночас, положеннями статті 33 Правил адвокатської етики, затверджених Вищою кваліфікаційною комісією адвокатури при Кабінеті Міністрів України 01.10.1999р. (протокол від 1-2 жовтня 1999 року №6/VI) зазначено, що гонорар, отримуваний адвокатом за надання правової допомоги, повинен бути розумно обґрунтованим за розміром.

Представником позивача у підтвердження своїх повноважень надано копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 5179 від 29.08.2012р. на імя ОСОБА_1.

21.01.2016р. між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю Моноліт-центр було укладено договір про надання адвокатських та інших юридичних послуг.

В підтвердження здійсненню оплати позивачем гонорару надано копію квитанції до прибуткового касового ордера №1/16 від 21.01.2016р. на суму 5 000 грн. 00 коп.

Вирішуючи питання про розподіл витрат, які підлягають сплаті за послуги адвоката, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування названих витрат не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним. За таких обставин суд з урахуванням матеріалів конкретної справи, зокрема, ціни позову може обмежити цей розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи (Інформаційний лист Вищого господарського суду України від 13 лютого 2002 року №01-8/155).

В абзаці третьому пункту 11 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 14.12.2007 N 01-8/973 Про деякі питання практики застосування у вирішенні спорів окремих норм процесуального права наведено, що у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Зазначених доказів та обґрунтувань позивачем до матеріалів справи не надано.

Акти прийому наданих юридичних послуг до договору про надання адвокатських та інших юридичних послуг позивачем не надано.

Визначаючи необхідний розмір судових витрат для даної справи, суд приймає до уваги наступні фактори в їх сукупності: ціну позову, яка складає 27 174 грн. 22 коп.; відсутність складності та новизни правових питань, що стосуються доручення; відсутність необхідності великого досвіду для його успішного завершення; тривалість розгляду справи; кількість судових засідань в яких адвокат приймав участь; кількість підготовлених письмових пояснень; важливість доручення для клієнта.

За таких обставин, суд зменшує розмір відшкодування витрат на послуги адвоката з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи, розраховує їх пропорційно розміру задоволених позовних вимог згідно з приписами ст.49 ГПК України, у звязку з чим, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати на послуг адвоката в сумі 2 500 грн. 00 коп.

Вирішуючи питання про розподіл господарських витрат зі сплати судового збору, суд зазначає, що витрати зі сплати судового збору та витрати на послуги адвоката за вимогами ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених вимог.

Зважаючи на викладені обставини, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись ст.ст. 22, 525, 526, ч.1 ст. 530, ст.ст. 546, 549, 610, 612, 625, 629, 837 Цивільного кодексу України; ч. 1, 7 ст. 193, ст. 224, ч.1 ст. 230, ч.6 ст.232, ч.2 ст.343 Господарського кодексу України, ст.ст. 1, 4, 42-47, 28, 33, 34, 43, 44, 48, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Старокраматорський машинобудівний завод (, місцезнаходження 84302, Донецька область, місто Краматорськ, вулиця Конрада Гампера, будинок 2) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Моноліт-центр (, місцезнаходження 61038, Харківська область, місто Харків, вулиця Маршала Батицького, будинок 8, офіс 6) заборгованість за договором на виконання робіт № 40/2107 від 21.07.2015 року в сумі 20 839 грн. 50 коп., інфляційні втрати у сумі 333 грн. 72 коп., 3% річних у сумі 274 грн. 77 коп., пені у сумі 4 026 грн. 03 коп., витрати зі сплати судового збору у сумі 1 291 грн. 78 коп. та витрати за послуги адвоката в розмірі 2 343 грн. 58 коп.

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю Моноліт-центр в частині стягнення 3% річних у сумі 177 грн. 03 коп., інфляційних втрат у сумі 518 грн. 99 коп. та пені у сумі 1 004 грн. 18 коп. відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним господарським судом, якщо рішення не буде скасовано.

Апеляційна скарга на рішення місцевого господарського суду подається через місцевий господарський суд, який розглянув справу, протягом десяти днів. У разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання повного тексту рішення.

У судовому засіданні 19.05.2016р. проголошено та підписано вступну та резолютивну частину рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 20.05.2016р.

Суддя Ю.С. Мельниченко