РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.05.2016Справа №910/1964/16

За позовом Концерну "Військторгсервіс"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДПА Компані"

про стягнення 644 915, 64 грн.

Суддя Пригунова А.Б.

Представники:

від позивача: Києнко Я.Д.

від відповідача: Косань В.Л., Костишена В.Л.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Концерн «Військторгсервіс» звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДПА Компані» про стягнення заборгованості у розмірі 196 368, 54 грн., а також пені у розмірі 15 482, 31 грн., 3 % річних від простроченої суми у розмірі 1 060, 27 грн., індекс інфляції в розмірі 4 535, 53 грн. та неустойки в розмірі 600 000,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором № 13-26-110ВМ від 01.04.2013 р. щодо сплати за користуванням майном.

Ухвалою Господарського міста Києва від 10.02.2016 р. порушено провадження у справі № 910/1964/16 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 29.02.2016 р. за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

Звертаючись до суду з позовом, Концерн «Військторгсервіс» подав також заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на кошти Товариства з обмеженою відповідальністю «ДПА Компані» в рамках ціни позову, що становить 817 446, 65 грн. та витрат на сплату судового збору у розмірі 12 261, 70 грн.

В обґрунтування своєї заяви Концерн «Військторгсервіс» посилається на недобросовісні дії відповідача щодо невиконання ним договірних зобов'язань, що свідчить про імовірність у подальшому ухилення його від виконання рішення суду.

Відповідно до ст. 66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Положеннями ст. 67 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позов забезпечується, зокрема, накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачу. Про забезпечення позову виноситься ухвала.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" № 16 від 26.12.2011 р. заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом за заявою сторони, прокурора або з ініціативи господарського суду як гарантія реального виконання рішення суду.

За приписами постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" № 16 від 26.12.2011 р. умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії. Обрані заходи до забезпечення позову не повинні мати наслідком повне припинення господарської діяльності суб'єкта господарювання, якщо така діяльність, у свою чергу, не призводитиме до погіршення стану належного відповідачеві майна чи зниження його вартості.

Згідно з п 7.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" № 16 від 26.12.2011 р. у позовному провадженні піддані арешту кошти слід обмежувати розміром суми позову та можливих судових витрат. Відомості про наявність рахунків, їх номери та назви відповідних установ, в яких вони відкриті, надаються суду заявником.

Однак, позивачем не надано суду доказів, які б свідчили про ускладнення та/або неможливість виконання рішення суду у майбутньому, а також доказів вчинення відповідачем або іншими особами фактичних дій, спрямованих на витрачання коштів, що є предметом розгляду у даній справі, в той час як судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях не підтверджених належними доказами.

За таких обставин, суд відмовляє позивачу у задоволенні клопотання про вжиття заходів до забезпечення позову повністю.

Розгляд справи переносився в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

У процесі провадження у справі позивач подав заяву про зменшення позовних вимог, у якій Концерн «Військторгсервіс» просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 23 905, 34 грн., пеню у розмірі 15 481, 13 грн. 3 % річних від простроченої суми у розмірі 1 116, 28 грн., інфляційні втрати у сумі 4 412, 89 грн. та неустойку у розмірі 600 000, 00 грн.

Відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Згідно з п. 3.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, - з обов'язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення.

Тож, приймаючи до уваги, що заява позивача не суперечить нормами ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, суд прийняв її до розгляду та задовольнив, у зв'язку з чим спір вирішується, виходячи з нової ціни позову.

Позивач подав пояснення по справі, у яких вказує, що договір № 13-26-110ВМ від 01.04.2013 р. є недійсним з 08.09.2015 р. та, відповідно, позивачем заявлено вимоги про стягнення заборгованості з орендної плати , нарахованої до вказаної дати.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому проти позову заперечив, мотивуючи свої заперечення відсутністю правових підстав для стягнення заборгованості за договором № 13-26-110ВМ від 01.04.2013 р., який визнаний недійсним та, відповідно, нарахування пені і неустойки за прострочення виконання зобов'язань за таким договором.

20.05.2016 р. через відділ діловодства Господарського міста Києва позивач подав клопотання про зупинення розгляду справи до вирішення пов'язаної справи № 910/6977/16 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ДПА Компані" до Концерну " Військторгсервіс" про звільнення від сплати орендної плати.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом, а також у разі звернення господарського суду із судовим дорученням про надання правової допомоги до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави.

Відповідно до п. 3.16. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом. При цьому пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення.

В той же час, суд відзначає, що розглядаючи даний спір по суті, суд самостійно може встановити обставини, які мають суттєве значення для розгляду справи № 910/1964/16, у зв'язку з чим суд не вбачає підстав для застосування приписів ст. 79 Господарського процесуального кодексу України та зупинення провадження у справі.

У даному судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив позов задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, оригінали яких оглянуто у судовому засіданні.

У судовому засіданні 23.05.2016 р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.04.2013 р. між Концерном "Військторгсервіс" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ДПА Компані" укладено договір № 13-26-110 ВМ, за умовами якого позивач зобов'язався передати, а відповідач - прийняти у строкове користування за плату державне окреме індивідуально визначене нерухоме майно - нежитлові приміщення площею 12 354, 9 кв.м., розміщене за адресою: м. Київ, пров. Бородянський, 3, що перебуває на балансі Концерну "Військторгсервіс".

За актом приймання-передачі від 01.04.2013 р. позивач передав, а відповідач прийняв майно за договором № 13-26-110ВМ від 01.04.2013 р.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.05.2015 р. у справі № 910/20638/13, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 08.09.2015 р. та постановою Вищого господарського суду України від 13.01.2016 р., договір № 13-26-110ВМ від 01.04.2013 р. визнано недійсним.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач стверджує, що під час дії договору № 13-26-110ВМ від 01.04.2013 р. та після визнання його недійсним відповідачем допущено порушення договірних зобов'язань щодо сплати за користування нежитловими приміщеннями площею 12 354, 9 кв.м., розміщеними за адресою: м. Київ, пров. Бородянський, 3, у зв'язку з чим Концерном "Військторгсервіс" заявлено вимоги про стягнення заборгованості за період жовтень-листопад 2014 року та серпень-вересень 2015 року у розмірі 23 905, 33 грн.

Нормативно обґрунтовуючи позов, Концерн "Військторгсервіс" посилається на норми Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, що визначають порядок виконання зобов'язань, а також приписи ст. 785 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що у разі припинення договору найму, наймач зобов'язаний повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору та встановлюються письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів, а також поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

У відповідності до положень ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Договором, відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами ст.ст. 3, 629 Цивільного кодексу України цивільне законодавство ґрунтується на принципах справедливості, добросовісності та розумності та передбачає обов'язковість виконання договірних зобов'язань.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Тож, в силу положень Цивільного кодексу України договірні зобов'язання є обов'язковими для виконання сторонами у порядку та у строк, визначений відповідним договором, або законом.

Статтею 759 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

У відповідності до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Статтею 283 Господарського кодексу України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Відповідно до ст. 286 Господарського кодексу України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Договір оренди, відповідно до ст. 291 Цивільного кодексу України, припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.

За змістом ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 216 Цивільного кодексу України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

За приписами ст.ст. 207 Господарського кодексу України та ст. 216 Цивільного кодексу України виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Виходячи із правової природи орендних правовідносин, вказаний договір фактично є безповоротними, що, в свою чергу, унеможливлює застосування наслідків недійсності правочину відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України, оскільки використання майна - «річ» безповоротна, і відновити первісне положення сторін практично неможливо.

Відповідно до п. 2.7. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» якщо зі змісту господарського договору випливає, що зобов'язання за цим договором може бути припинено лише на майбутнє, оскільки неможливо повернути усе одержане за ним (наприклад, вже здійснене користування за договором майнового найму (оренди), то господарський суд одночасно з визнанням господарського договору недійсним (за наявності підстав для цього) зазначає в резолютивній частині рішення, що зобов'язання за договором припиняється лише на майбутнє. При цьому слід враховувати, що зобов'язання припиняються на майбутнє не на підставі відповідної вказівки в рішенні суду, а в силу закону, тому при визнанні недійсним правочину (господарського договору) зобов'язання його сторін припиняються на майбутнє з моменту набрання чинності рішення суду про визнання правочину (договору) недійсним, хоча б у судовому рішенні й не було зазначено про таке припинення.

При цьому, суд вважає за необхідне відзначити що за загальним правилом цивільного законодавства визнаний судом недійсним договір у будь-якому разі є недійсним з моменту його укладення, в той час як зобов'язання сторін за договором оренди є припиненими лише на майбутнє, з огляду на особливості такого виду договору

Таким чином, у даному випадку зобов'язання сторін за договором № 13-26-110ВМ від 01.04.2013 р., визнаним недійсним у судовому порядку, є припиненими з 08.09.2015 р., в той час як сам договір є недійсним з моменту його укладення та не створює юридичних наслідків для сторін, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Розглядаючи спір по суті, суд виходить із наведених позивачем обґрунтувань позову, які мають підтверджуватись належними засобами доказування та керується виключно нормами чинного законодавства України.

Позовні вимоги Концерну "Військторгсервіс" обґрунтовані невиконанням відповідачем договірних зобов'язань, які в силу норм Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України є обов'язковими для сторін.

Однак, суд вважає такі доводи безпідставними та такими, що не ґрунтуюся на нормах чинного законодавства України, оскільки договір № 13-26-110ВМ від 01.04.2013 р., визнаний недійсним у судовому порядку та, відповідно, не може бути підставою нарахування орендної плати за користування визначеним у такому договорі майном.

В той же час, приймаючи до уваги передбачені ст. 11 Цивільного кодексу України підстави виникнення зобов'язань, суд відзначає, що позивачем не наведено, а судом, в свою чергу, не встановлено нормативно-правових актів, які б регулювали виникнення зобов'язань щодо оплати за користування майном поза договірними відносинами.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Тож, здійснивши оцінку наявних у справі доказів за правилами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог позивача про стягнення заборгованості за користування майном з посиланням на порушення відповідачем зобов'язань за договором № 13-26-110ВМ від 01.04.2013 р.

Що ж до вимог позивача про стягнення пені у розмірі 15 481, 13 грн. 3 % річних від простроченої суми у розмірі 1 116, 28 грн., інфляційні втрати у сумі 4 412, 89 грн. та неустойки у розмірі 600 000, 00 грн., суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Як визначено ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтями 230, 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, застосування наведених норм можливе у разі наявності прострочення виконання зобов'язання, в той час як у даному випадку суд дійшов висновку про відсутність між сторонами договірних зобов'язань щодо користування нежитловими приміщеннями площею 12 354, 9 кв.м., розміщеними за адресою: м. Київ, пров. Бородянський, 3 та, відповідно, відсутності у відповідача зобов'язання щодо сплати орендної плати за недійсним договором, у зв'язку з чим суд не вбачає підстав для стягнення 3 % річних та інфляційних втрат.

Крім того, суд відзначає, що за правилами ст. 547 Цивільного кодексу України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відтак, оскільки між сторонами відсутня письмова угода щодо забезпечення виконання зобов'язань, у вигляді застосування неустойки (пені), суд вважає вимоги в цій частині необґрунтованими.

Згідно зі ст. 785 Цивільного кодексу України, на яку посилається позивач в обґрунтування позову, у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Тобто, наведена норма регулює наслідки припинення договору, в той час як у даному випадку договір № 13-26-110ВМ від 01.04.2013 р., на який посилається позивач, фактично є недійсним та застосуванню підлягають приписи ст. 216 Цивільного кодексу України.

Підсумовуючи вищевикладене, виходячи із заявлених вимог, наведених обґрунтувань та наданих доказів, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 25.05.2016 р.

Суддя Пригунова А.Б.