РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.05.2016Справа №910/3105/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна»

До Товариства з обмеженою відповідальністю «Тройка-СКСІ»

Про стягнення 93 427,28 грн.

Суддя Ващенко Т.М.

Представники сторін:

Від позивача: Король І.П. представник за довіреністю № б/н від 18.02.16.

Від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Тройка-СКСІ» (далі - відповідач) про стягнення 93 427,28 грн., а саме: 45 298,67 грн. - основного боргу, 6 800,00 грн. - збитків, 5 958,40 грн. - штрафу, 6 219,05 грн. - пені, 1 865,73 грн. - 3% річних, 27 285,43 грн. - інфляційних втрат.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач вказує на невиконання відповідачем умов Договору про фінансовий лізинг № 00006412 від 13.12.12., що зумовило звернення позивача з даним позовом до суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.02.16. порушено провадження у справі № 9103105/16 та призначено її до розгляду на 17.03.16.

За результатами судового засідання 17.03.16. на підставі ст. 77 ГПК України розгляд справи було відкладено на 21.04.16., про що судом було прийнято відповідну ухвалу.

В судовому засіданні 21.04.16. позивачем було подано розрахунок основного боргу та письмові пояснення щодо підстав для стягнення з відповідача збитків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.04.16. на підставі ст. 77 ГПК України розгляд справи було відкладено на 10.05.16.

Крім того, ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.04.16. на підставі ст. 69 ГПК України продовжено строк вирішення спору в даній справі на п'ятнадцять днів.

В судовому засіданні 10.05.16. позивачем підтримано свої позовні вимоги.

Відповідач в судове засідання 10.05.16. не з'явився, вимоги ухвал суду в даній справі не виконав, письмового відзиву на позов та контррозрахунку ціни позову не надав, заяв чи клопотань не подав і не надіслав, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, оскільки матеріали справи містять повідомлення про вручення відповідачу поштових відправлень (ухвал суду у справі № 910/3105/16).

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, враховуючи предмет спору, а також доказове наповнення матеріалів справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд в нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення у справі № 910/3105/16.

В судовому засіданні 10.05.16. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

За змістом ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (ч. 2 ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг").

13.12.12. між позивачем (далі - Лізингодавець) та відповідачем (далі - Лізингоодержувач) було укладено Договір про фінансовий лізин № 00006412 (далі - Договір), відповідно до умов якого (п. п. 3.2, 3.3) Лізингодавець придбаває об'єкт лізингу та передає його Лізингоодержувачу на умовах фінансового лізингу, а Лізингоодержувач користується предметом лізингу згідно умов Договору.

У відповідності до п. 3.1 Договору, предметом лізингу (об'єктом лізингу) є транспортний засіб VW Polo Sedan 1,6 I benzin, 2012 року виробництва, шасі № XW8ZZZ61ZDG035872.

За умовами преамбули до Договору вартість предмету лізингу становить 15 024.00 доларів США.

Строк лізингу за Договором визначається з дати підписання акту приймання-передачі Лізингоодержувачем об'єкта лізингу та у відповідності до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (п. п. 12.1, 12.2 Договору).

З наявного в матеріалах справи графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (план відшкодування) вбачається, що останній лізинговий платіж підлягає сплаті 15.11.17.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги Договір як належну підставу у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків.

За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами Договір є договором фінансового лізингу, який підпадає під правове регулювання норм ст. 292 Господарського кодексу України та Закону України "Про фінансовий лізинг". Одночасно, відповідно до ст. 2 вказаного нормативно-правового акту, відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг (ст. ст. 806-809), найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Приписами ст. 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингодавець зобов'язаний, зокрема, у передбачені договором строки надати лізингоодержувачу предмет лізингу у стані, що відповідає його призначенню та умовам договору.

У ст. 11 вказаного нормативно-правового акту передбачено, що лізингоодержувач зобов'язаний прийняти предмет лізингу та користуватись ним відповідно до його призначення та умов договору.

Предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів (ч. 1 ст. 807 Цивільного кодексу України та ст. 3 Закону України "Про фінансовий лізинг").

За твердженнями позивача, які відповідачем належними та допустимими у розумінні ст. 34 Господарського процесуального кодексу України доказами не спростовані, на виконання умов Договору позивачем було передано, а відповідачем прийнято предмет лізингу, а саме транспортний засіб VW Polo Sedan 1,6 I benzin, 2012 року виробництва, шасі № XW8ZZZ61ZDG035872.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За приписами п. 3 ч. 2 ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Згідно з п. 6.1 Договору для експлуатації об'єкта лізингу Лізингоодержувач щомісяця виплачуватиме Лізингодавцю лізингові платежі у відповідності до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (плану відшкодування), що являє собою невід'ємну частину Договору. Щомісячний лізинговий платіж включає в себе: суму, яка відшкодовує частину вартості об'єкта лізингу; відсотки (проценти); комісії; покриття витрат, пов'язаних з оплатою послуг та відшкодуваннями, що підлягають сплаті, будь-які податки, інші витрати та платіжні зобов'язання.

У п. 6.3 Договору сторони погодили, що лізингові платежі, що підлягають виплаті за Договором на користь Лізингодавця, відображають справедливу вартість об'єкта лізингу та забезпечують отримання позивачем очікуваної станом на дату виконання договору суми на основі діючого курсу обміну Євро/доларів США, встановленого Національним банком України або українським комерційним банком, або на основі обмінних курсів, як буде обрано за рішенням Лізингодавця станом на дату, коли кожен платіж підлягає сплаті. З цією метою лізингові платежі, страхові премії, а також будь-які інші платіжні зобов'язання, передбачені Договором, розраховуються в доларах США на змінній основі та підлягають сплаті в українських гривнях за обмінним курсом, чинним на дату виставлення рахунку.

Як вказувалось вище, розмір, кількість та строк сплати лізингових платежів за Договором визначено у графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (план відшкодування).

Як свідчать матеріали справи, на оплату лізингових платежів у лютому-грудні 2014 р. після проведення перерахунку суми лізингових платежів, визначених в доларах США у гривню у спосіб, визначений умовами спірного правочину, Товариством з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" було виставлено відповідачу рахунки на загальну суму 45 298,67 грн., а саме: № 00179524 від 03.02.14. на суму 2 964,26 грн. з ПДВ, № 00185598 від 03.03.14. на суму 3 645,70 грн. з ПДВ, № 00193039 від 01.04.14. на суму 3 904,65 грн. з ПДВ, № 00199670 від 05.05.14. на суму 4 003,45 грн. з ПДВ, № 00205503 від 03.06.14. на суму 4 075,01 грн. з ПДВ, № 00212268 від 02.07.14. на суму 4 054,56 грн. з ПДВ, № 00218667 від 04.08.14. на суму 4 231,74 грн. з ПДВ, № 002247 від 04.09.14. на суму 4 395,28 грн. з ПДВ, № 00230714 від 01.10.14. на суму 4 412,32 грн. з ПДВ, № 00236465 від 03.11.14. на суму 4 412,32 грн. з ПДВ, № 00244238 від 03.12.14. на суму 5 199,38 грн. з ПДВ.

За твердженнями позивача Лізингоодержувач свої грошові зобов'язання за Договором в частині внесення лізингових платежів, нарахованих за період з лютого по грудень 2014 р., не виконав, в результаті чого у останнього утворилась заборгованість на загальну суму 45 298,67 грн.

Зазначене відповідачем не спростовано.

При цьому, суд зазначає, що відповідно п.2.3 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (ч.1 ст.38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

У вимозі № 00006412 від 19.12.14., яка у відповідності до змісту поштового повідомлення № 929, була отримана відповідачем 21.12.14., позивач вимагав сплати заборгованості та повідомив Товариство з обмеженою відповідальністю «Тройка-СКСІ» про відмову від Договору та повернення транспортного засобу. У даному випадку право Лізингодавця на відмову від договору в односторонньому порядку було обґрунтовано умовами п. 12.6 Договору та фактом неналежного виконання відповідачем своїх грошових зобов'язань.

Однак, як вказує заявник, його вимога про погашення заборгованості була залишена відповідачем без задоволення.

Одночасно, з матеріалів справи вбачається, що об'єкт лізингу було повернуто Лізнгоодержувачем Лізингодавцю, що підтверджується актом № б/н від 24.12.14. приймання-передачі.

Таким чином, з огляду на наведене вище, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Тройка-СКСІ» основного боргу є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Одночасно, слід зазначити, що згідно з умовами п. 12.13 Договору, у випадку припинення Договору за ініціативи Лізингодавця з підстав порушення Лізингоодержувачем своїх зобов'язань, Договір припиняється на десятий робочий день з дня надсилання письмового повідомлення стороною.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача збитків в розмірі 6 800,00 грн. господарський суд зазначає наступне.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, до означеної суми позивачем включено: 5 000,00 грн. витрат на юридичне консультування та підготовку процесуальних документів у зв'язку з порушенням Лізингоодержувачем своїх зобов'язань та 1 000,00 грн. ПДВ, нарахований на вказану суму; витрати на відповідальне зберігання об'єкту лізингу в розмірі 666,67 грн. та 133,33 грн. ПДВ, нарахований на вказану суму.

Відповідно до ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Таким чином, з урахуванням вимог вказаної статті, відшкодування збитків є видом господарських санкцій, під якими розуміються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування котрих для нього настають несприятливі економічні наслідки. Одночасно, для учасника господарських відносин, який потерпів від правопорушення, відшкодування збитків є способом захисту його прав та законних інтересів.

За приписом ст. 22 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування збитків, які їй було завдано в результаті порушення її цивільного права.

Збитками є:

- втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

- доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Одночасно, відповідно до ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відшкодування збитків є наслідком порушення зобов'язання. За таких обставин, можливість використовувати відшкодування збитків як засіб захисту порушених прав виникає у юридичних осіб із самого факту невиконання обов'язку, порушення цивільних прав.

Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв'язок між протиправною поведінкою боржника і збитками, вина боржника. Відсутність хоча б одного з перелічених елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним взятих на себе зобов'язань. Вказану позицію наведено в Оглядовому листі №01-06/20/2014 від 14.01.14. Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства у справах, в яких заявлено вимоги про відшкодування збитків". При цьому, необхідно виходити з презумпції вини правопорушника, тобто позивач не повинен доводити наявність вини відповідача, навпаки, відповідач повинен довести, що збитки завдано не з його вини.

Відсутність хоча б одного з перелічених елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним взятих на себе зобов'язань.

З метою повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи ухвалами суду від позивача було витребувано рахунок-фактуру № 213, акт наданих послуг № 639, платіжне доручення № 50020755, на які позивач посилається в обґрунтування суми понесених збитків на відповідальне зберігання автомобіля.

Згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Проте. Таких доказів позивачем суду надано не було, отже, вимоги про стягнення 800,00 грн. витрат на відповідальне зберігання об'єкту лізингу за Договором є доказово необґрунтованими, та такими, що задоволенню не підлягають.

Одночасно, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення вимог позивача про стягнення витрат на юридичне консультування та підготовку процесуальних документів в сумі 6 000,00 грн. з огляду на таке.

За умовами п. 8.2.3 Договору Лізингоодержувач зобов'язаний у випадку прострочення сплати заборгованості компенсувати Лізингодавцю витрати, в тому числі, на винагороду юристам, судові та позасудові витрати, нараховані/сплачені з метою відшкодування заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог в частині стягнення витрат на юридичні послуги заявником представлено до матеріалів справи договір № 17/2010 від 09.06.10., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Юридична фірма Вернер і Партнери". У відповідності до додаткової угоди № 147 від 13.03.13. до означеного правочину, позивачем доручено Товариству з обмеженою відповідальністю "Юридична фірма Вернер і Партнери" надати юридичні послуги, які полягають у консультуванні, підготовці процесуальних документів та участі у судових засіданнях стосовно справи про стягнення всіх належних платежів з Товариства з обмеженою відповідальністю «Тройка-СКСІ» відповідно до Договору про фінансовий лізинг № 00006412 від 13.12.12.

У вказаному правочині сторони домовились, що на стадії провадження по справі в суді першої інстанції вартість послуг виконавця складає 5 000,00 грн.

На оплату послуг Товариством з обмеженою відповідальністю "Юридична фірма Вернер і Партнери" було виставлено рахунок-фактуру № 70 від 17.03.15. на суму 5 000,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що означений вище рахунок позивачем було оплачено та перераховано на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридична фірма Вернер і Партнери" грошові кошти в сумі 5 000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 50021836 від 30.04.15.

Тобто, наявними в матеріалах справи документами підтверджується, що витрати позивача на юридичну допомогу, відшкодування яких передбачено п. 8.2.3 Договору, становили саме 5 000,00 грн.

Доказів понесення таких витрат у розмірі більшому, ніж встановлено вище, матеріали справи не містять. При цьому, за висновками суду, означені витрати є розумними, співрозмірними та справедливими з урахуванням допущених відповідачами порушень господарських зобов'язань.

Наразі, суд зазначає, що включення при заявленні до стягнення наведених витрат суми податку на додатку вартість є безпідставним, оскільки за приписами ст. 185 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є операції платників податку з: постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; ввезення товарів на митну територію України; вивезення товарів за межі митної території України; постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Отже, оскільки у даному випадку позивачем стягуються саме витрати, а не вартість послуг, у останнього відсутні підстави для збільшення суми витрат на розмір податку на додану вартість.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, а також приймаючи до уваги, що відшкодування відповідачем витрат на юридичні послуги прямо передбачено умовами укладеного між сторонами правочину, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" до відповідача у визначеній частині підлягають задоволенню частково, а саме в розмірі 5 000,00 грн.

Щодо вимог про стягнення з відповідача 5 958,40 грн. - штрафу, 6 219,05 грн. - пені, 1 865,73 грн. - 3% річних, 27 285,43 грн. - інфляційних втрат, суд відзначає наступне.

Відповідно до ч. 1ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) ст. 610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов'язання.

Згідно з ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За приписами ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

У ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України зазначено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Разом з тим, згідно зі ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

За умовами п. 8.2.1 Договору, у випадку прострочення сплати платежу, Лізингоодержувач сплачує пеню у розмірі 10% річних за кожен день прострочення до моменту виплати.

За прострочення внесення лізингових платежів за лютий-грудень 2014 р. позивачем нараховано пеню 6 219,05 грн. - пені.

За приписами ст. 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

У ст. 254 вказаного нормативно-правового акту визначено, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Відповідно до п. 2.5 Постанови № 14 від 17.12.13. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" пеня нараховуються починаючи з наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Як встановлено судом, заявником було невірно визначено початок періоду нарахування неустойки.

Наприклад, за порушення строку внесення лізингового платежу, строком сплати якого відповідно до графіку було 15.02.14., заявником нараховано пеню саме з означеної дати, тоді як 15.02.14. було вихідним днем, а отже останній строк оплати переноситься на перший робочий день і право на нарахування неустойки виникає з 18.03.14. (вівторок).

До того ж, у будь-якому випадку суд зауважує, що нарахування пені, починаючи з дня, в який зобов'язання повинно було бути виконаним, є безпідставним на суперечить вимогам чинного законодавства України і позиції Пленуму Вищого господарського суду України.

Після проведення власного перерахунку, судом встановлено, що обґрунтованим є стягнення з відповідача пені в розмірі 6 097,91 грн. В іншій частині в розмірі 121,14 грн. пеню нараховано безпідставно, а тому суд відмовляє в позові в цій частині.

За приписами ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

За умовами п. 8.2.2 Договору у випадку прострочення сплати лізингових платежів Лізингоодержувач сплачує штрафи за вимоги щодо сплати, надіслані Лізиноодержувачем (нагадування про несплату): еквівалент 15 доларів США за першу вимогу, 20 доларів США за другу вимогу та 25 доларів США за третю вимогу.

За твердженнями Лізингодавця, ним було направлено на адресу відповідача шістнадцять нагадувань щодо несплаченого платежу.

Керуючись умовами Договору, за вказані нагадування заявником на підставі п. 8.2.2 Договору нараховано штраф на загальну суму 5 958,40 грн.

Проте, наразі, належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів направлення на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «Тройка-СКСІ» вказаних нагадувань матеріали справи не містять, хоча такі докази судом від позивача витребовувались.

Отже, вказане свідчить про відсутність у суду підстав для стягнення з відповідача штрафу на підставі п. 8.2.2 Договору.

За приписами ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи зі змісту позовної заяви за порушення Лізингоодержувачем своїх грошових зобов'язань за Договором позивачем було нараховано 1 865,73 грн. - 3% річних, 27 285,43 грн. - інфляційних втрат.

Після проведення перевірки наведеного заявником розрахунку судом встановлено, що останній містить такі ж самі помилки, що і при нарахуванні пені.

За наслідками проведення власного розрахунку судом встановлено, що за порушення грошових зобов'язань за Договором обґрунтованим є стягнення 3% річних в сумі 1 856,29 грн. та інфляційних втрат в сумі 25 942,34 грн. 3% річних в розмірі 9,44 грн. та інфляційні втрати в розмірі 1 343,09 грн. нараховано безпідставно, а тому суд відмовляє в позові в цій частині.

При цьому, при розрахунку інфляційних втрат судом враховано, що відповідно до Листа № 62-97р. від 03.04.1997 р. Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" та Інформаційного листа № 01-06/928/2012 від 17.07.12. Вищого господарського суду України "Про практику застосування ВГСУ у розгляді справ окремих норм матеріального права" сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто, мала місце не інфляція, а дефляція). При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Отже, враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" до Товариства з обмеженою відповідальністю «Тройка-СКСІ» про стягнення 3% річних та інфляційних втрат підлягають задоволенню частково, на визначені вище суми.

Відповідно до положень ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 75, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Тройка-СКСІ» (02232, м. Київ, вул. Лисківська, б. 2/71, кв. 202; ідентифікаційний код 36192475) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» (02152, м. Київ, проспект Павла Тичини, б. 1В, офіс В; ідентифікаційний код 35571472) 45 298 (сорок п'ять тисяч двісті дев'яносто вісім) грн. 67 коп. - основного боргу, 5 000 (п'ять тисяч) грн. 00 коп. - збитків у вигляді витрат на юридичне консультування, 6 097 (шість тисяч дев'яносто сім) грн. 91 коп. - пені, 1 856 (одну тисячу вісімсот п'ятдесят шість) грн. 29 коп. - 3% річних, 25 942 (двадцять п'ять тисяч дев'ятсот сорок дві) грн. 34 коп. - інфляційних втрат, 1 262 (одну тисячу двісті шістдесят дві) грн. 93 коп. - судового збору.

3. В іншій частині в позові відмовити.

4. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 16.05.16.

Суддя Т.М. Ващенко