ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

23 травня 2016 р. Справа № 918/165/16

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до відповідача Управління інфраструктури та промисловості Рівненської обласної державної адміністрації

про визнання повідомлення про припинення договору №0451 незаконним та визнання недійсною та скасування додаткової угоди від 12.10.2015 року

Суддя Андрійчук О.В.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_3, договір від 10.02.2016 року

від відповідача: Переверзій М.М., дов. від 23.05.2016 року, Мандзій Р.А., дов. від 21.03.2016 року

Статті 20, 22, 91, 93 ГПК України сторонам роз'яснені.

Відводи з підстав, передбачених ст. 20 ГПК України, відсутні.

Протокол судового засідання складено відповідно до ст. 811 ГПК України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У березні 2016 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулася до Господарського суду Рівненської області із позовом до Управління інфраструктури та промисловості Рівненської обласної державної адміністрації про визнання повідомлення про припинення договору № 0451 незаконним та визнання недійсною та скасування додаткової угоди від 12.10.2015 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що:

26.02.2012 року між позивачем (перевізник) та відповідачем (який є правонаступником Головного управління промисловості та розвитку інфраструктури, організатор) укладено договір № 0451 про організацію перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування.

На підставі заяви позивача від 12.10.2015 року про заміну транспортного засобу відбулося внесення змін до договору та підписано додаткову угоду від 12.10.2015 року.

На підставі вказаних дій, які нібито відбулися з ініціативи позивача, відповідач повідомив позивача про припинення договору про організацію перевезень пасажирів, про що направив останньому повідомлення.

Позивач вважає дії відповідача незаконними, оскільки ні заяви від 12.10.2015 року, ні договору від 12.10.2015 року не підписував, а відтак просить суд визнати повідомлення відповідача про припинення договору незаконним, а додаткову угоду від 12.10.2015 року - недійсною.

У матеріально-правове обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на ст.ст. 203, 215, 526 ЦК України, ст.ст. 188, 222 ГК України.

Ухвалою від 10.03.2016 року порушено провадження, справу призначено до розгляду на 21.03.2016 року.

Ухвалою суду від 21.03.2016 року розгляд справи відкладено на 25.03.2016 року.

Ухвалою суду від 25.03.2016 року розгляд справи відкладено на 04.04.2016 року.

Ухвалою суду від 04.04.2016 року у справі № 918/165/16 призначено судову почеркознавчу експертизу, провадження на час проведення експертизи зупинено.

05.05.2016 року матеріали справи разом з висновком судового експерта повернулися на адресу Господарського суду Рівненської області.

Ухвалою суду від 10.05.2016 року провадження у справі поновлено, справу призначено до розгляду у судовому засіданні на 23.05.2016 року.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши копії документів на їх відповідність оригіналам, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

26.02.2012 року між позивачем (перевізник) та відповідачем (організатор), який є правонаступником Головного управління промисловості та розвитку інфраструктури Рівненської обласної державної адміністрації, укладено договір № 0451 про організацію перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування (договір), за умовами якого організатор надає право, а перевізник бере на себе зобов'язання на здійснення перевезень пасажирів на регулярному(их) маршруті(ах): Рівне АС - Соснове ч/з Гощу, № № 14342-14345, 14466-14471, Соснове-Вілля, № 0128, з роботою в режимі: звичайний, автобусами марки: А 07562, А 07562, Мерседес-Бенц-614, Богдан А069.21, держ. НОМЕР_6, № НОМЕР_1, НОМЕР_7, НОМЕР_8, за період з 26.02.2016 року по 25.02.2017 року (п. 1.1. договору).

15.11.2012 року між сторонами укладено додаткову угоду, якою п. 1.1. та ч. 20 п. 2.2.4. договору викладено у новій редакції, зокрема: "Замовник надає право, а перевізник бере на себе зобов'язання на здійснення перевезень пасажирів на регулярному маршруті: Рівне АС - Соснове ч/з Гощу, № № 14342-14345, 14466-14471, Соснове-Вілля, № 0128, з роботою в режимі: звичайний, автобусами марки: А 07562, А 07562, Мерседес-Бенц-614, Богдан А069.21, держ. № НОМЕР_2, № НОМЕР_1, НОМЕР_9, НОМЕР_8, за період з 15.11.2012 року по 25.02.2017 року".

12.10.2015 року між сторонами укладено додаткову угоду, якою, зокрема п. 1.1. договору викладено у такій редакції: "Замовник надає право, а перевізник бере на себе зобов'язання на здійснення перевезень пасажирів на регулярному маршруті: Рівне АС - Соснове ч/з Гощу, № № 14342-14345, 14466-14471, Соснове-Вілля, № 0128, з роботою в режимі: звичайний, автобусами марки: А 07562, А 07562, Богдан А069.21, держ. № НОМЕР_2, № НОМЕР_1, НОМЕР_8, за період з 12.10.2015 року по 25.02.2017 року".

01.02.2016 року позивач отримав повідомлення відповідача про припинення дії договору. Згідно з вказаними повідомленням за заявою позивача від 12.10.2015 року запропоновано замінити основний транспортний засіб А 07562, держ. № НОМЕР_3 на автобус А 07562, держ. № НОМЕР_4, у зв'язку з чим до договору укладено додаткову угоду. У подальшому, як з'ясувалося з листа відділу управління превентивної діяльності ГУ Національної поліції в Рівненській області № 13/116/01/39-2016 від 04.01.2016 року, автобуса А 07562, держ. № НОМЕР_4, не існує. Зважаючи, що для обслуговування маршрутів за договором відсутня достатня кількість транспортних засобів, визначена обов'язковими умовами конкурсу, відповідач повідомив позивача про прийняття на підставі ч. 2 п. 4.1. договору рішення про припинення дії договору з 05.02.2016 року.

Як стверджує позивач, він не звертався до відповідача із заявою від 12.10.2015 року про заміну транспортного засобу, так само як і не підписував додаткової угоди до договору від 12.10.2015 року, за якою кількість автобусів на маршруті зменшилася, отже повідомлення відповідача про припинення дії договору є незаконним, а додаткова угода від 12.10.2015 року - недійсною.

Стосовно вимоги позивача про визнання недійсним додаткової угоди від 12.10.2015 року, то судом встановлено таке.

За п. 4.4. договору зміни, доповнення, додаткові угоди та додатки до цього договору є його невід'ємною частиною і мають юридичну силу у разі, якщо вони викладені у письмовій формі та підписані представниками сторін.

У силу вимог ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

З метою всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, як того вимагають приписи ст. 43 ГПК України, судом призначено судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено такі питання: Чи виконано підпис від імені ОСОБА_1 у заяві про заміну автотранспорту від 12.10.2015 року тією особою, від імені якої він зазначений, чи іншою особою? Чи виконано підпис від імені ОСОБА_1 у додатковій угоді від 12.10.2015 року про внесення змін до договору № 0451 від 26.02.2012 року про організацію перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування (графа "Перевізник" поряд з прізвищем ОСОБА_1) тією особою, від імені якої він зазначений, чи іншою особою?

Відповідно до висновку експерта № 1.1-102/16 від 21.04.2016 року підпис від імені ОСОБА_1 у заяві про заміну автотранспорту від 12.10.2015 року та у додатковій угоді від 12.10.2015 року про внесення змін до договору № 0451 від 26.02.2012 року про організацію перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування виконаний не ОСОБА_1, а іншою особою.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені ст.ст. 215, 216 ЦК України, ст.ст. 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог ч.ч. 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно зі ст. 207 ГК України може бути визнано недійсним судом повністю або в частині господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, або укладено учасниками господарських правовідносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності).

За ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК України підставою недійсності правочину є суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Оскільки змістом правочину є права та обов'язки, про набуття, зміну чи припинення яких домовилися сторони правочину, та зазначення на осіб, що виявляють волю на вчинення правочину, недійсним є правочин, за яким сторона набуває прав та обов'язків всупереч імперативному правовому регулюванню, що міститься, зокрема у ЦК України.

У господарських відносинах правочин (договір), як правило, вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах.

При цьому доказів наступного схвалення позивачем оспрюваної додаткової угоди, як це передбачено вимогами ст. 241 ЦК України, сторонами суду не надано.

Враховуючи викладене, судом встановлено, що оспорювана додаткова угода від 12.10.2015 року суперечить вимогам ст. 207 ЦК України та ст. 207 ГК України, отже підлягає визнанню недійсною у судовому порядку.

Щодо вимог позивача про визнання незаконним повідомлення (без номера та дати) про припинення дії договору № 0451 про організацію перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування від 26.02.2012 року, то суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів судом передбачені у ст. 16 ЦК України, зокрема одним із таких способів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Цією нормою також встановлено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Частина 2 ст. 20 ГК України серед актів, визнання незаконними яких передбачено ст. 16 ЦК України, як спосіб захисту прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів встановлює, що права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються, зокрема, шляхом визнання повністю або частково недійсними актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживача.

Тобто, за змістом вказаної норми, господарські суди розглядають на загальних підставах справи у спорах про визнання недійсними актів, прийнятих іншими органами, які відповідно до закону чи установчих документів мають обов'язковий характер для учасників правовідносин, що виникають чи припиняються з прийняттям такого акту.

Повідомлення відповідача за своїми ознаками до таких актів не відноситься, оскільки не носить характеру обов'язкового до виконання, а є лише фіксацією факту реалізації відповідачем п. 4.1. договору, відтак визнання його недійсним не передбачено законом як належний спосіб захисту порушеного права.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 29.02.2012 року у справі № 5002-19/3514-2011 та рішенні Верховного Суду України від 30.05.2012 року у справі № 6-3765вов09.

При цьому суд зазначає, що підстави для застосування п. 1. ч. 1 ст. 80 ГПК України в частині визнання незаконним повідомлення відсутні, оскільки припинення провадження на підставі вказаної норми призведе до порушення вимог ст. 124 Конституції України (юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі) та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на доступ до суду).

Зважаючи на викладене, позивач належними та достатніми доказами, як того вимагають приписи ст.ст. 33, 34 ГПК України, довів заявлені позовні вимоги, а відповідач, в свою чергу, не надав доказів в їх спростування, відтак останні підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Крім того, позивачем сплачено вартість судової почеркознавчої експертизи в розмірі 900,48 грн, що стверджується квитанцією № 16 від 27.04.2016 року.

Розподіл сум інших, крім судового збору, судових витрат здійснюється за загальними правилами ч. 5 ст. 49 ГПК України, тобто при задоволенні позову вони покладаються на відповідача, при відмові в позові - на позивача, а при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати недійсною додаткову угоду про внесення змін до договору № 0451 від 26.02.2012 року про організацію перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування від 12.10.2015 року, укладену між Управлінням інфраструктури та промисловості Рівненської обласної державної адміністрації та приватним підприємцем ОСОБА_1.

3. У задоволенні позовних вимог про визнання незаконним повідомлення про припинення дії договору № 0451 про організацію перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування від 26.02.0212 року відмовити.

4. Стягнути з Управління інфраструктури та промисловості Рівненської обласної державної адміністрації (майдан Просвіти, 1, м. Рівне, 33028, ) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_5) судовий збір в розмірі 1 378,00 грн та 450,24 грн витрат, пов'язаних з проведенням судової експертизи.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 ГПК України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 ГПК України.

Повне рішення складено 23.05.2016 року.

Суддя Андрійчук О.В.