ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2016 року Справа № 910/419/15-г
Вищий господарський суд України в складі колегії

суддів:Грейц К.В. - головуючого (доповідача), Бакуліної С.В., Поляк О.І.,
розглянувши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Житлово-експлуатаційна контора "Житлоексплуатація"
на постановувід 11.02.2016
Київського апеляційного господарського суду
у справі Господарського суду міста Києва № 910/419/15-г
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Житлово-експлуатаційна контора "Житлоексплуатація"
до Публічного акціонерного товариства "Київенерго"
прозобов'язання вчинити дії,
за участю представників: позивача - Даниленко Є.М.
відповідача -Іващенко О.В.
ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.03.2015 у справі №910/419/15-г, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.06.2015, задоволені позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Житлово-експлуатаційна контора "Житлоексплуатація" (далі - позивач) до Публічного акціонерного товариства "Київенерго" (далі - відповідач) про зобов'язання вчинити дії. Зобов'язано відповідача здійснити перерахунок по договору на постачання теплової енергії в гарячій воді №1541408 від 20.10.2005 за період з 01.01.2010 по 31.12.2010 на загальну суму 172538,00грн.

Постановою Вищого господарського суду України від 15.09.2015 рішення місцевого господарського суду від 10.03.2015 та постанову суду апеляційної інстанції від 10.06.2015 скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

За результатами здійснення нового розгляду справи, рішенням Господарського суду міста Києва від 11.11.2015 у справі №910/419/15-г ( суддя Смирнова Ю.М.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 11.02.2016 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Шапран В.В., судді Андрієнко В.В., Буравльов С.І.), в позові відмовлено.

Позивач не погоджується з судовими актами попередніх інстанцій, в поданій до Вищого господарського суду касаційній скарзі просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю, посилаючись на порушення та неправильне застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального та процесуального права, а саме: ст. 55 Конституції України, ст. ст. 11, 13, 15, 16, 610 Цивільного кодексу України, ст. ст. 4, 35 Господарського процесуального кодексу України.

Скаржник зазначає, що застосування відповідачем не чинних тарифів для розрахунків між сторонами договору про постачання теплої енергії в гарячій воді є порушенням законних прав та інтересів позивача, у зв'язку з чим вважає наявними підстави для захисту цих прав в судовому порядку у визначений ним спосіб.

Відзив на касаційну скаргу відповідачем не подано.

Заслухавши пояснення присутніх у відкритому судовому засіданні представників сторін, перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в постанові апеляційного та рішенні місцевого господарських судів, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій під час розгляду справи встановлено, що 20.10.2005 між Акціонерною енергопостачальною компанією "Київенерго" (постачальник), правонаступником якої є Публічне акціонерне товариство "Київенерго", та Товариством з обмеженою відповідальністю "Житлово-експлуатаційна контора "Житлоексплуатація" (споживач) укладено договір на постачання теплової енергії у гарячій воді №1541408, за умовами якого постачальник зобов'язується виробити та поставити теплову енергію споживачу для потреб опалення та гарячого водопостачання, а споживач зобов'язується отримати її та оплатити відповідно до умов, викладених в цьому договорі (п.1.1 договору); при виконанні умов цього договору, а також вирішенні всіх питань, що не обумовлені цим договором, сторони зобов'язуються керуватися тарифами, затвердженими Київською міською державною адміністрацією, чинним законодавством України, Правилами користування тепловою енергією, нормативними актами з питань користування, обліку та взаєморозрахунків за енергоносії (п.2.1 договору); постачальник зобов'язується, зокрема, безперебійно постачати теплову енергію у вигляді гарячої води на межу балансової належності із споживачем (додатки 3, 4) для потреб опалення - в період опалювального сезону; для гарячого водопостачання - протягом року згідно із заявленими споживачем величинами приєднаного теплового навантаження, зазначеними в додатку 1; щомісячно оформляти для споживача величину фактично спожитої теплової енергії, визначену в гігакалоріях (табуляграму) та її вартість за кожним особовим рахунком споживача за розрахунковий період (місяць), платіжну вимогу-доручення, яка включає загальну вартість теплової енергії поточного місяця з урахуванням кінцевого сальдо розрахунків на його початок, акт звірки розрахунків та податкові накладні (платнику податку) за кожною отриманою на свій розрахунковий рахунок сумою; сповіщати споживача в 5-ти денний термін про зміну тарифів на теплову енергію, технічне обслуговування; на вимогу споживача надавати достовірну інформацію щодо методики розрахунків, режимів теплоспоживання тощо, яка стосується предмета договору (п. 2.2 договору); споживач зобов'язується, зокрема, своєчасно сплачувати вартість спожитої теплової енергії в терміни та за тарифами, зазначеними в додатку 2 (п.2.3 договору); договір набуває чинності та діє до 20.06.2006 (п.4.1 договору); договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії не буде письмово заявлено однією із сторін про його припинення (п.4.3 договору).

На виконання умов договору відповідачем виготовлено та поставлено, а позивачем прийнято та оплачено теплову енергію у період з 01.01.2010 по 31.12.2010 за наступними актами приймання-передавання товарної продукції, підписаних сторонами та скріпленими їх печатками, а саме: за січень 2010 року на суму 57916,73грн, за лютий 2010 року на суму 63935,36грн, за березень 2010 року на суму 45919,09грн, за квітень 2010 року на суму 29010,06грн, за травень 2010 року на суму 8319,91грн, за червень 2010 року на суму 6161,26грн, за липень 2010 року на суму 2034,02грн, за серпень 2010 року на суму 5012,28грн, за вересень 2010 року на суму 9328,94грн, за жовтень 2010 року на суму 19881,97грн, за листопад 2010 року на суму 42957,42грн, за грудень 2010 року на суму 67904,36грн.

Із вказаних актів вбачається, що нарахування вартості теплової енергії та її оплата здійснені за тарифами, встановленими, зокрема розпорядженнями Київської міської державної адміністрації (надалі - КМДА) №1333 від 30.11.2009, №392 від 31.05.2010.

Разом з тим, попередніми судовими інстанціями встановлено, що розпорядження КМДА №№1332, 1333, 1335, 191, 392 визнані незаконними та не чинними з моменту їх прийняття постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 10.12.2010 у справі №2а-1888/10, яка залишена в силі ухвалою Вищого адміністративного суду від 19.06.2014 та постановою Верховного суду України від 08.12.2014.

Зазначаючи про те, що розпорядження КМДА, згідно з якими нараховувалась вартість теплової енергії в 2010 році, були в подальшому визнані не чинними в судовому порядку в зв'язку з не проходженням ними процедури їх державної реєстрації, Товариство з обмеженою відповідальністю "Житлово-експлуатаційна контора "Житлоексплуатація" звернулось до господарського суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Київенерго" про зобов'язання останнього здійснити на його користь перерахунок по договору на постачання теплової енергії в гарячій воді №1541408 від 20.10.2005 за період 01.01.2010 - 31.12.2010 на загальну суму 172538,00грн, застосувавши тарифи, які були встановлені розпорядженням КМДА від 20.06.2002 №1245.

Вирішуючи спір у справі вдруге та відмовляючи в задоволенні позову, попередні судові інстанції визначили, що зміна тарифів не є зміною умов договору, оскільки відповідно до пунктів 1, 12 додатку 3 до договору сторони домовились між собою, що у правовідносинах, які виникли між ними, вони керуються тарифами, встановленими постачальнику (відповідачеві) Управлінням цінової політики Київської міської державної адміністрації, затвердженими розпорядженнями Київської міської державної адміністрації, можливі зміни тарифів в період дії договору, а отже ні позивач, ані відповідач не мають впливу на визначення чи зміну тарифів та не можуть домовитись про застосування інших тарифів, аніж ті, що встановлювала Київська міська державна адміністрація, зокрема в 2010 році. При цьому, відповідач, застосовуючи ці тарифи у спірному періоді, не порушував ні своїх зобов'язань за договором, ані вимог чинного на той час законодавства, адже на момент застосування таких тарифів розпорядження КМДА про їх встановлення були чинними. Господарські суди попередніх інстанцій також встановили, що жодним пунктом договору та чинним законодавством України не передбачено обов'язку відповідача здійснювати перерахунки вартості отриманої в минулому і оплаченої теплової енергії внаслідок визнання в наступному не чинними розпоряджень КМДА, що застосовувалися у спірний період, у зв'язку з чим дійшли висновку, що позивач не навів правового обґрунтування заявлених вимог, яке б надавало підстави для висновку про порушення відповідачем законодавчих приписів та/або зобов'язань за договором у спірний період і яке б, в свою чергу, призвело до порушення прав або охоронюваних інтересів позивача, які б підлягали судовому захистові саме у обраний ним спосіб.

Колегія суддів вважає висновки судів попередніх інстанцій законними і обґрунтованими, враховуючи таке.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про теплопостачання" постачання теплової енергії (теплопостачання) - господарська діяльність, пов'язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору.

Частиною 6 ст. 19 Закону України "Про теплопостачання" встановлено обов'язок споживача щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Згідно з частинами 1 - 6 ст. 20 Закону України "Про теплопостачання" тарифи на теплову енергію повинні забезпечувати відшкодування всіх економічно обґрунтованих витрат на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії. Тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється суб'єктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими. Тарифи на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії, крім тарифів на виробництво теплової енергії для суб'єктів господарювання, що здійснюють комбіноване виробництво теплової і електричної енергії та/або використовують нетрадиційні та поновлювані джерела енергії, затверджуються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, та органами місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законодавством. Тариф на теплову енергію для споживача визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії. Тарифи повинні враховувати собівартість теплової енергії і забезпечувати рентабельність суб'єкта господарювання. Рентабельність визначається органом, уповноваженим встановлювати тарифи. Встановлення тарифів на теплову енергію нижче розміру економічно обґрунтованих витрат на її виробництво, транспортування та постачання не допускається.

За змістом ст. 31 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" органи місцевого самоврядування встановлюють тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі не нижче економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво (надання).

Згідно з ч. 2 ст. 32 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Відповідно до положень укладеного між сторонами договору, при виконанні умов цього договору, а також при вирішенні всіх питань, що не обумовлені цим договором, сторони зобов'язуються керуватися тарифами, затвердженими Київською міською державною адміністрацією, Правилами користування тепловою енергією, нормативними актами з питань користування, обліку та взаєморозрахунків за енергоносії, чинним законодавством України.

Отже, як вірно визначено попередніми судовими інстанціями, зміна тарифів не є зміною умов договору, оскільки відповідно до пунктів 1, 12 додатку 3 до договору сторони домовились між собою, що у правовідносинах, які виникли між ними, вони керуються тарифами, встановленими постачальнику (відповідачеві) Управлінням цінової політики Київської міської державної адміністрації, затвердженими розпорядженнями Київської міської державної адміністрації, можливі зміни тарифів в період дії договору, а, отже, ні позивач, ані відповідач не мають впливу на визначення чи зміну тарифів та не можуть домовитись про застосування будь-яких інших тарифів, аніж ті, що встановлені Київською міською державною адміністрацією на певний період і діють протягом цього періоду, зокрема в 2010 році.

Відтак відповідач, застосовуючи саме такі тарифи, які були встановлені чинними на момент їх застосування розпорядженнями КМДА, не може вважатись таким, що допустив порушення своїх зобов'язань за договором та/або вимог чинного законодавства, чим унеможливлюється застосування до нього правових наслідків такого порушення, зокрема, у вигляді зобов'язання здійснити на користь позивача саме такий перерахунок вартості отриманої і оплаченої останнім в 2010 році теплоенергії, який він вимагає, заявивши даний позов саме у такий спосіб.

Так, з матеріалів справи вбачається, що предметом позову у даній справі є вимога про зобов'язання відповідача здійснити на користь позивача перерахунок вартості спожитої ним в 2010 році по договору на постачання теплової енергії у гарячій воді від 20.10.2005 №1541408 на загальну суму 172538,57грн у зв'язку із визнанням в подальшому не чинними розпоряджень КМДА №1333 від 30.11.2009 та №392 від 31.05.2010, якими встановлювались і застосовувались відповідачем тарифи на теплову енергію в 2010 році, застосувавши, при цьому, тарифи, що були встановлені розпорядженням КМДА від 20.06.2002 №1245.

Втім, як встановлено попередніми судовими інстанціями, розпорядження КМДА №1245 від 20.06.2002 було визнано таким, що втратило чинність, на підставі розпорядження КМДА 18.04.2008 № 578, яке на даний час є чинним.

Відтак, враховуючи, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються саме на зобов'язанні відповідача здійснити перерахунок по договору від 20.10.2005 №1541408 із застосуванням тарифів, що були встановлені саме розпорядженням КМДА від 20.06.2002 №1245, яке втратило чинність, висновки попередніх судових інстанцій про безпідставність таких вимог колегія суддів вважає законними, адже, посилаючись на порушення своїх прав внаслідок застосування відповідачем тарифів, визнаних в наступному не чинними, позивач вимагає відновлення своїх прав шляхом зобов'язання відповідача застосувати тарифи, які також є не чинними.

Крім того, як встановлено господарськими судами першої та апеляційної інстанцій, жодним пунктом укладеного між сторонами договору та жодною нормою законодавства не передбачено обов'язку відповідача здійснювати перерахунки вартості спожитої і оплаченої в минулому теплової енергії у зв'язку з визнанням в наступному не чинними розпоряджень КМДА, якими на той період були встановлені тарифи на теплоенергію.

Якщо ж позивач вважає, що внаслідок застосування відповідачем в 2010 році таких тарифів, розпорядження органу державної влади про встановлення яких були визнані не чинними, йому завдано збитків/шкоди, зокрема, у вигляді зайво сплачених сум, які відповідач продовжує безпідставно утримувати, та така обставина не є і не була предметом доказування у даній справі під час неодноразового її розгляду судами попередніх інстанцій.

Доводи касаційної скарги про можливість застосування у спірний період тих тарифів, які були визначені сторонами в п. 1 додатку 2 до договору, а саме затверджених розпорядженням КМДА від 10.12.2004 №2249, колегією суддів відхиляються, адже як встановлено судом апеляційної інстанції, це розпорядження також було визнано таким, що втратило чинність розпорядженням КМДА від 18.04.2008 №578, яке зареєстроване в Головному управлінні юстиції у м. Києві 15.05.2008 за №12/778 і є чинним. Крім того, під час неодноразового розгляду справи в судах попередніх інстанцій позивач своїх вимог на цьому розпорядженні не ґрунтував, відтак посилання позивача на іншу практику вирішення Вищим господарським судом України аналогічних справ є недоречним.

Отже, враховуючи, що під час розгляду справи в попередніх судових інстанціях позивачем не надано суду ні будь-якого правового обґрунтування заявлених вимог, ані належних і допустимих доказів порушення відповідачем законодавчих приписів та/або зобов'язань за договором у спірний період, яке б, в свою чергу, призвело до порушення прав або охоронюваних інтересів позивача і які б підлягали судовому захистові саме у обраний останнім спосіб, висновки господарських судів про відмову в позові колегія суддів вважає законними і обґрунтованими.

Колегія суддів вважає, що доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків господарських судів попередніх інстанцій та фактично зводяться до необхідності переоцінити встановлені судами обставини і досліджені докази, що відповідно до ч. 2 ст. 1117 ГПК України при здійсненні у касаційному порядку перегляду судових рішень не допускається.

Наведене свідчить, що під час прийняття рішення та постанови у справі суди попередніх інстанцій не припустилися порушення або неправильного застосування норм чинного матеріального та процесуального законодавства, а, отже, підстави для їх скасування або зміни та задоволення вимог касаційної скарги відсутні.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Житлово-експлуатаційна контора "Житлоексплуатація" залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 11.02.2016 у справі Господарського суду міста Києва № 910/419/15-г залишити без змін.

Головуючий суддя К.В. Грейц

Судді С.В. Бакуліна

О.І. Поляк