КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" квітня 2016 р. Справа№ 911/4051/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Федорчука Р.В.

суддів: Лобаня О.І.

Михальської Ю.Б.

при секретарі судового засідання Лисенко М.В.

за участю представників:

від позивача: Кур`ята В.В. (довіреність від 15.11.2015 № 19/3-02/141);

від відповідача: не з`явився;

від третьої особи 1: Калінін М.В. (довіреність від 18.12.2015 № 01/44-845Д);

від третьої особи 2: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України"

на рішення господарського суду Київської області від 25.01.2016

у справі № 911/4051/15 (Головуючий суддя Щоткін О.В.,судді Конюх О.В., Шевчук Н.Г)

за позовом публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України"

до товариства з обмеженою відповідальністю "ОУЗІЛ СОЛАР",

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

1) Державне підприємство "Енергоринок",

2) Національна комісія, що здійснює регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг,

про звернення стягнення на предмет застави, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Київської області від 25.01.2016 в задоволені позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Київської області від 25.01.2016 по справі № 911/4051/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що, на думку скаржника, судом, враховуючи приписи ч. 2 ст. 382 КК України, не було вжито передбачених ст. 90 ГПК України заходів реагування відносно ДП «Енергоринок» у зв'язку з невиконанням ухвали господарського суду Київської області від 11.01.2016, якою зобов'язано третю особу 1 надати акт купівлі-продажу електроенергії від 31.03.2014, не дослідивши який, місцевий господарський суд розглянув справу та ухвалив рішення, а тому неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, що відповідно призвело до неправильного застосування норм матеріального права

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.02.2016 апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" прийнято до провадження та призначено до розгляду за участю уповноважених представників.

17.03.2016 третьою особою 1 подано через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому ДП «Енергоринок» просило залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвалою суду від 21.03.2016 розгляд справи відкладено на 20.04.2016.

20.04.2016 апелянтом через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду подано клопотання про витребування у третьої особи 1 доказів в порядку ст. 38 ГПК України,

20.04.2016 третьою особою 1 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду подано заперечення на клопотання АТ «Ощадбанк» про витребування доказів.

Враховуючи доводи викладені у клопотанні, поданому АТ «Ощадбанк», заперечення третьої особи, приписи ч.ч. 1, 2 ст. 38 ГПК України та п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», умови п. 5.1.5 договору застави майнових прав № 37 від 31.11.2011, колегія суддів апеляційної інстанції відмовляє у задоволенні клопотання про витребування доказів у зв'язку з його необґрунтованістю.

У зв'язку з перебуванням судді Майданевича А.Г. на лікарняному у відповідності до розпорядження начальника відділу документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від 19.04.2016 автоматизованою системою суду сформовано для розгляду справи № 911/4051/15 колегію суддів у складі: головуючий суддя Федорчук Р.В., судді Лобань О.І., Михальська Ю.Б.

У судових засіданнях представник позивача підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі та просив її задовольнити, представник третьої особи 1 заперечив проти задоволення апеляційної скарги.

Представник третьої особи 2 в судові засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення, що знаходяться в матеріалах справи.

Представник відповідача у судові засідання не з'явився, проте про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, про що свідчить роздруківка повідомлення у справі № 911/4051/15, яка розміщені на сторінці офіційного веб - порталу "Судова влада в Україні" в мережі Інтернет (www.kia.arbitr.gov.ua).

Відповідно до п. 3.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011р. ,,Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

Як вбачається з матеріалів справи, місцезнаходженням ТОВ "ОУЗІЛ СОЛАР" є м. Сімферополь, вул. Турецька, 13 А.

У відповідності до ч. 1 ст. 3 Закону України ,,Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" тимчасово окупованою територією визначено сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій.

Як роз'яснено в п. 5 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 05.06.2014р. № 01-06/745/2014 учасник судового процесу, який знаходиться на тимчасово окупованій території України, вважатиметься належним чином повідомленим про час і місце засідання господарського суду за умов, зазначених у підпунктах 1- 4 п.6 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 12.09.2014 № 01-06/1290/14 ,,Про Закон України ,,Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції".

Пунктом 6 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 12.09.2014 № 01-06/1290/14 роз'яснено, що учасник судового процесу, який знаходиться на території проведення АТО, вважатиметься належним чином повідомленим про час і місце засідання господарського суду за таких умов.

1) якщо відповідну ухвалу господарським судом надіслано поштою за місцезнаходженням учасника судового процесу, зазначеним в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. При цьому слід мати на увазі, що згідно із статтею 18 Закону України ,,Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, вони вважаються достовірними, доки до них не внесено відповідних змін.

2) у разі коли учасник судового процесу не значиться у згаданому реєстрі, - якщо названу ухвалу господарським судом надіслано поштою за адресою, яку зазначено в заяві (скарзі), або за місцем проживання фізичної особи, або за місцезнаходженням відокремленого підрозділу юридичної особи (коли заяву пов'язано з його діяльністю).

3) якщо у господарського суду наявні достовірні (тобто документально підтверджені підприємством зв'язку) відомості про неможливість здійснення поштових відправлень до певних населених пунктів чи місцевостей, то суд не вчиняє дій, зазначених у підпунктах 1 і 2 цього пункту. У такому разі, а також у випадках, коли поштові відправлення учасникам судового процесу все ж було надіслано, але їх повернуто підприємством зв'язку через неможливість вручення, суд здійснює відповідне повідомлення шляхом надсилання телеграми, телефонограми, з використанням факсимільного зв'язку чи електронною поштою або з використанням інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення. У такому разі на примірнику переданого тексту, що залишається у матеріалах справи, зазначаються дата і година його передачі і прізвища та ініціали осіб, які передали і прийняли текст. У матеріалах справи мають міститися документи, що підтверджують отримання учасником судового процесу повідомлення (завірений судом витяг з журналу реєстрації телефонограм, журналу реєстрації електронних поштових відправлень тощо).

4) за неможливості здійснити повідомлення учасника судового процесу і в такий спосіб - інформація про час і місце судового засідання розміщується на сторінці відповідного суду (у розділі ,,Новини та події суду") офіційного веб-порталу ,,Судова влада в Україні" в мережі Інтернет (www.court.gov.ua/sudy/). У такому разі на роздрукованій сторінці з мережі Інтернет, на якій розміщено інформацію про час та місце засідання господарського суду, зазначаються дата розміщення інформації, прізвище та ініціали судді, у провадженні якого знаходиться відповідна справа, а також вчиняється його підпис.

Вищевказані вимоги апеляційним судом виконані.

Згідно із п. 3.9.2 постанови № 18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України ,,Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

За наведених обставин, колегія суддів, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, вважає за можливе здійснювати апеляційний перегляд за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши докази, що є у справі, заслухавши пояснення представників позивачата третьої особи 1, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 08.02.2011 між публічним акціонерним товариством "Державний ощадний банк України" (АТ "Ощадбанк"/Банк) та товариством з обмеженою відповідальністю "Оузіл Солар" (ТОВ "Оузіл Солар"/Позичальник) було укладено договір кредитної лінії № 6.

У подальшому до вказаного кредитного договору вносились зміни та доповнення, зокрема, додатковими договорами № 1 від 18.03.2011, № 2 від 04.05.2011, № 3 від 06.05.2011, № 4 від 10.06.2011, № 5 від 15.06.2011, № 6 від 24.06.2011, № 7 від 06.07.2011, № 8 від 30.11.2011, № 9 від 08.12.2011, № 10 від 31.01.2012, № 11 від 28.02.2012, № 12 від 15.11.2012, № 13 від 05.07.2013.

На виконання п. 2.1 кредитного договору (з урахуванням змін та доповнень), банк зобов'язався надати на умовах цього договору, а Позичальник зобов'язався отримати та належним чином використовувати та повернути в передбачені цим договором строки кредит та сплатити проценти та інші платежі за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених цим договором.

Сторони погодили суму максимального ліміту кредитування у розмірі 75 877 948,00 доларів США, яка надається у вигляді мультивалютної невідновлюваної кредитної лінії окремими частинами (траншами) з остаточним терміном повернення не пізніше 07 лютого 2021 року (п.п. 2.2, 2.3 Кредитного договору).

Виписками по рахунках обліку заборгованості позичальника підтверджується,що банком виконані свої зобов'язання за кредитним договором по наданню позичальнику кредиту траншами.

У зв'язку з порушенням відповідачем умов Кредитного договору, позивач, використовуючи право вимагати негайного повернення суми кредиту, керуючись пп.пп.5.3.1, 5.3.2 п.5.3 вимогою №55/2-06/84 від 02.12.2014 повідомив ТОВ "Оузіл Солар" про відкликання кредиту та необхідність здійснити повне погашення кредиту (включаючи основну суму боргу, нараховані та несплачені проценти за користування кредитом, що підлягають сплаті позичальником на користь Банку відповідно до умов Кредитного договору) не пізніше 20 (двадцяти) банківських днів з моменту вручення вимоги.

Вищевикладене стало підставою звернення АТ "Ощадбанк" до господарського суду Київської області з позовом до ТОВ "Оузіл Солар" про стягнення заборгованості за договором кредитної лінії № 6 від 08.02.2011.

Рішенням господарського суду Київської області від 17.03.2015 у справі № 911/5590/14, яке набрало законної сили 04.04.2015, з ТОВ "Оузіл Солар" на користь АТ "Ощадбанк" було стягнуто 75 475 048 доларів США 03 центів простроченої заборгованості за кредитом; 6 951 565 доларів США 36 центів і простроченої заборгованості за нарахованими процентами; 1 489 428 доларів США 16 центів пені за несвоєчасне погашення кредиту; 568 819 доларів США 88 центів пені за несвоєчасну сплату процентів, 198 960 доларів США 82 центів 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту; 80 517 доларів центів 3% річних за несвоєчасну сплату процентів та 73 080 гривень 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

Тобто вказаним рішення суду були встановлені факти отримання відповідачем кредиту у визначеному розмірі, факт неповернення останнім кредитних коштів та несплату відсотків за їх користування, а також наявність у боржника обов`язку щодо повернення вказаних коштів, сплати відсотків та штрафних санкцій за порушення взятих на себе зобов`язань за кредитним договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

31.11.2011 для забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором № 6 від 08.02.2011, між банком (заставодержатель) та TOB "Оузіл Солар" (заставодавець) був укладений договір застави майнових прав № 37 (із змінами та доповненнями, внесеними згідно з додатковими договорами №1 від 31.01.2012, №2 від 28.02.2012, №3 від 31.05.2012, №4 від 30.07.2012, №5 від 31.08.2012, №6 від 28.09.2012, №7 від 31.10.2012), відповідно до умов якого предметом застави виступає належне заставодавцю на підставі контрактів (договір купівлі-продажу електроенергії № 7700/02 від 27.10.2011) право вимагати від боржника (ДП "Енергоринок") здійснення платежів на користь заставодавця за поставлені (або такі, що будуть поставлені) боржникам товари (виконані чи надані послуги), в розмірах та в строки, передбачені умовами контрактів, укладених між заставодавцем та боржниками. В заставу за цим договором передаються як права вимоги, що належать Заставодавцю в момент укладення цього договору, так і права вимоги, що виникнуть у Заставодавця в майбутньому. Договірна вартість предмету застави становить 9 131 982,81 євро, що у гривневому еквівленті по курсу НБУ станом на 31 жовтня 2012 року складає 94 612 154,47 гривень (п.п. 1.1, 1.2 договору застави).

Пунктом 3.2 зазначеного вище договору застави майнових прав, передбачено, що у випадку, якщо при настанні строку виконання зобов'язання, воно (зобов'язання) або будь-яка його частина не будуть виконані, а також в інших випадках, передбачених цим договором та/або законодавством, заставодержатель реалізує своє право застави шляхом звернення стягнення на предмет застави в порядку, визначеному цим договором та законодавством.

Звертаючись із даним позовом до суду, позивач мотивує свої вимоги тим, що ним було виконано зобов`язання за кредитним договором та надано позичальникові кредит у визначеному розмірі та строки, в той час як позичальник свої зобов`язання за договором не виконав, кредитні кошти не повернув, проценти за користування грошима не сплатив, а тому у позивача виникло право на задоволення своїх вимог звернути стягнення на предмет застави.

Частиною 1 ст. 546 ЦК України визначено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення (ст. 576 Кодексу).

Статтею 589 ЦК України передбачено, що у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу приписів ст. 20 Закону України "Про заставу", заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Згідно зі ст. 24 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження може здійснюватися в тому числі на підставі рішення суду. Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов'язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження.

На виконання вимог зазначеної статті позивачем було зареєстровано в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомості про звернення стягнення на предмети забезпечувального обтяження за договором застави, що підтверджується копією витягу від 31.08.2015 № 47744442 з Державного реєстру обтяжень рухомого майна (знаходиться в матеріалах справи).

Приписами статті 23 Закону України "Про заставу" передбачено, що при заставі майнових прав реалізація предмета застави провадиться шляхом уступки заставодавцем заставодержателю вимоги, що випливає із заставленого права.

Заставодержатель набуває право вимагати в судовому порядку переводу на нього заставленого права в момент виникнення права звернення стягнення на предмет застави (ч. 2 ст. 23 Закону України "Про заставу").

З урахуванням наведеного вище, місцевий суд дійшов правомірного висновку, що оскільки у даному випадку предметом застави виступає як наявне право грошової вимоги, так і те, що може виникнути в майбутньому, АТ "Ощадбанк" як заставодержатель, зважаючи на зазначені приписи Цивільного кодексу України та Закону України "Про заставу", за договором застави майнових прав № 37 від 31.11.2011 має право звернути стягнення як на весь предмет застави, так і на його складову частину.

Твердження представника третьої особи 1 про відсутність згоди підприємства на заміну кредитора у зобов`язанні за договором купівлі-продажу № 7700/02 від 27.10.2011, укладеним між ТОВ "ОУЗІЛ СОЛАР" та ДП "Енергоринок", що передбачено пунктом 8.7 вказаного договору не приймається до уваги колегією судів, оскільки, як зазначено в поясненнях третьої особи 1, наданих до суду першої інстанції 05.11.2015, листом № 01/51-4-4533 від 28.04.2014, адресованим до АТ "Ощадбанк", ДП "Енергоринок" повідомляє про відкликання згоди на передачу в заставу АТ "Ощадбанк" майнових прав на кошти від реалізації електричної енергії за договором купівлі-продажу № 7700/02 від 27.10.2011, отже така згода все ж таки надавалась підприємством раніше.

Крім того, статтею 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов'язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).

Поряд з цим, статтею 1 Закону України "Про заставу" встановлено, що застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Отже, укладання договору застави не передбачає заміну кредитора у зобов'язанні на відміну від правочину відступлення права вимоги, за яким відповідно до ст. 512 ЦК України здійснюється така заміна кредитора у зобов'язанні.

Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 12.09.2011 у справі № 33/341 та № 11/384.

Таким чином, укладення договору застави майнових прав № 483/31/2-4 від 01.09.2011 між позивачем та відповідачем не потребувало згоди ДП "Енергоринок".

Як вбачається з матеріалів справи, АТ "Ощадбанк" просив суд звернути стягнення на заставлене майнове право грошової вимоги TOB "ОУЗІЛ СОЛАР" до ДП "Енергоринок" у сумі 17 297 110,28 грн. за продану в березні 2014 року електроенергію, та, як спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження, перевести на АТ "Ощадбанк" право грошової вимоги в сумі 17 297 110,28 грн. до ДП "Енергоринок" за договором купівлі-продажу електроенергії № 7700/02 від 27.10.2011.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволені позовних вимог, мотивував свою відмову тим, що позивачем по справі належними та допустимим доказами не було суду доведено факт наявності заборгованості ДП «Енергоринок» перед відповідачем за заявлений банком період, що позбавляє суд можливості задовольнити позовні вимоги.

У той же час, колегія суддів звертає увагу на те, що позовні вимоги також не підлягають задоволенню і з інших підстав.

Так, листом № 01/71-3340 від 31.03.2014 (а.с. 124) ДП «Енергоринок» повідомило ТОВ "ОУЗІЛ СОЛАР" про зупинення дії договору купівлі-продажу електричної енергії № 7700/02 від 27.10.2014 з 01 квітня 2014 року відповідно до пункту 6.2 договору (при настанні обставин непереборної сили сторони звільняються від виконання зобов'язання за цим договором на термін дії обставин непереборної сили і усунення їх наслідків).

У матеріалах справи наявний висновок № 738/05-4 про обставини непереборної сили, виданий Торгово-промисловою палатою України 28.03.2014, в якому засвідчено про настання обставин непереборної сили на території Автономної Республіки Крим з 27.02.2014, які продовжують діяти по теперішній час. Дату закінчення терміну дії обставин непереборної сили на момент видачі даного висновку встановити неможливо.

У відповідності до п. 4.2 договору із змінами внесеними додатковою угодою від 30.12.2011 до договору, остаточний розрахунок за куплену ДПЕ у відповідача електроенергію в розрахунковому місяці здійснюється до 15 числа місяця, наступного за розрахунковим.

Таким, чином з урахуванням зупинення дії договору, термін остаточної сплати електричної енергії купованої у березні 2014 року, який мав би настати 15.04.2014 року, на сьогодні не настав.

Отже, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що ТОВ "ОУЗІЛ СОЛАР" не наділений правом вимагати оплати реалізованої за договором електричної енергії, а ДП "Енергоринок" звільнений від зобов'язання за цим договором на термін дії обставин непереборної сили і усунення їх наслідків.

Відступлення права вимоги полягає в передачі кредитором належного йому на підставі зобов'язання права (вимоги) іншій особі. Відтак, іншій особі може бути передано тільки право, що належить кредитору, відсутнє ж право грошової вимоги, що має місце в даному випадку, не може бути передано протягом всього періоду дії обставин непереборної сили.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 16.09.2015 № 911/3606/13.

Крім того, 07 травня 2014 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову "Про особливості регулювання відносин у сфері електроенергетики на тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя" № 148, згідно п. 3 якої: "Оптовий постачальник не здiйснює закупiвлi електричної енергiї в її виробникiв, якi розташованi на тимчасово окупованiй територiї, та не проводить розрахункiв з такими виробниками, зокрема з погашення заборгованостi минулих перiодiв". Ця постанова набирає чинності з 1 червня 2014 року та діє до повного відновлення конституційного ладу України на тимчасово окупованій території.

Отже, вказаною постановою КМУ №148 від 07.05.2014 закріплена пряма заборона на проведення розрахунків із відповідачем, зокрема, погашення заборгованості минулих періодів, а отже відступлення права грошової вимоги, іншому суб'єкту, в даному випадку позивачу з метою реалізації відповідного права на отримання грошових коштів за цією вимогою, прямо суперечить постанові КМУ № 148 від 07.05.2014.

Аналогічної позиції дотримується і Вищий господарський суд України у своїй постанові № 911/4053/15 від 06.04.2016.

Відповідно до ст. 1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до ч. 3 ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, а сторони, в свою чергу, відповідно до ч. 3 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Таким чином, з урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції зазначає про необґрунтованість заявлених ПАТ "Державний ощадний банк України" вимог про звернення стягнення на предмет застави та переведення на позивача права грошової вимоги відповідача до третьої особи 1 на здійснення платежів за продану у березні 2014 електроенергію в сумі 17 297 110,28 грн. за договором № 7700/02 від 27.10.2011.

В той же час колегія суддів вказує на те, що судом першої інстанції не були прийняті до уваги вище зазначені доводи третьої особи на спростування заявлених позовних вимог (факт настання непереборної сили), та помилково в оскаржуваному рішенні зазначено про необґрунтованість таких посилань з огляду, що у даній справі позивачем будь-яких вимог до ДП "Енергоринок", пов'язаних з виконанням зобов'язання по розрахункам за договором купівлі-продажу електроенергії № 7700/02 від 27.10.2011 не заявлялося і такий висновок суду спростовується вищезазначеним.

Решта доводів апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції та були спростовані вищевикладеним та матеріалами справи, оскільки вони є ідентичними обґрунтуванням позовної заяви.

З врахуванням вищевикладеного та п. 12 Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 17.05.2011 «Про деякі питання застосування розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України» (не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення), колегія суддів приходить до висновку про залишення оскаржуваного рішення без змін.

За вказаних обставин суд вважає, що апеляційна скарга повинна бути залишена без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" на рішення господарського суду Київської області від 25.01.2016 у справі № 911/4051/15 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Київської області від 25.01.2016 у справі № 911/4051/15 залишити без змін.

3. Справу № 911/4051/15 повернути до господарського суду Київської області.

4. Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття.

5. Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено протягом 20 днів до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 109 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Р.В. Федорчук

Судді О.І. Лобань

Ю.Б. Михальська