РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.05.2016Справа №910/6986/16

За позовом Підприємство зі 100% іноземною інвестицією "Монблан"

до відповідача: Дочірнього підприємства "КМ Техно"

про: стягнення суми заборгованості в розмірі 1 102 937,46 грн.

Суддя Комарова О.С.

Представники сторін:

Від позивача Рицький С.В. (представник за довіреністю);

від відповідача Краснокутська Т.О. (представник за довіреністю).

У судовому засіданні 17 травня 2016 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Підприємство зі 100% іноземною інвестицією "Монблан", 14.04.2016 року звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою б/н від 13.04.2016 року до відповідача, Дочірнього підприємства "КМ Техно", про стягнення суми заборгованості в розмірі 1 102 937,46 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.04.2016 р. порушено провадження у справі № 910/6986/16, розгляд справи призначено на 17.05.2016 року.

Представник відповідача через відділ діловодства суду 17.05.2016 року подав відзив на позовну заяву, який було долучено судом до матеріалів справи.

У судове засідання 17.05.2016 року представники сторін з'явились, позивач позовні вимоги підтримав та дав пояснення по суті спору. Відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог, просив відмовити в його задоволенні та підтримав поданий раніше відзив.

У судовому засіданні 17.05.2016 року судом були оглянуті оригінали видаткової накладної № 81/2188477 від 15.07.2013 року, довіреності № 46 від 11.07.2013 року та довіреності № 54 від 08.08.2013 року та встановлено їх чинність.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосування засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Між позивачем та відповідачем була досягнута усна домовленість, відповідно до якої позивач поставляє відповідачу комп'ютерну техніку, периферійне обладнання, продукцію виробництва провідних світових виробників техніки та витратних матеріалів.

У період з липня 2013 року по серпень 2013 року позивачем було поставлено відповідачу товари на загальну суму 1 113 603,42 грн., що підтверджується, наявними в матеріалах справи рахунками на оплату та видатковими накладними № 81/2188477 від 15.07.2013 року на суму 1 085 379,42 грн. та № 81/2248293 від 08.08.2013 року на суму 28 224,00 грн. Зазначені товари були отримані представниками відповідача за довіреністю № 46 від 11.07.2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за довіреністю № 54 від 08.08.2013 року.

Разом з тим, як зазначено позивачем, відповідач здійснив часткову оплату отриманого товару в розмірі 545 974,04 грн., таким чином у відповідача утворилась заборгованість в сумі 567 629,38 грн. З розрахунку (1 113 603,42 грн./поставлена продукція/ - /545 974,04 грн./оплачена продукція)

Оцінивши наявні в матеріалах справи документи та докази, господарський суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Нормами ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

У відповідності до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язань - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до 1 ч. ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як уже було встановлено судом, з липня 2013 року по серпень 2013 року позивачем було поставлено товари на загальну суму 1 113 603,42 грн., що підтверджується, наявними в матеріалах справи рахунками на оплату та видатковими накладними № 81/2188477 від 15.07.2013 року на суму 1 085 379,42 грн. та № 81/2248293 від 08.08.2013 року на суму 28 224,00 грн. Зазначені товари були отримані представниками відповідача за довіреністю № 46 від 11.07.2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за довіреністю № 54 від 08.08.2013 року, однак відповідач здійснив лише часткову оплату отриманого товару в розмірі 545 974,04 грн., таким чином у відповідача утворилась заборгованість в сумі 567 629,38 грн., яку станом на час розгляду справи не погашено.

17 травня через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначив що, між сторонами не було укладено договору в письмовій формі, рахунки не підтверджують існування господарських правовідносин, видаткові накладні підписані не уповноваженими на то особами, копія довіреності не підписана, а інша є підробленою, оплата не підтверджена, а тому для стягнення заборгованості підстави відсутні.

Проаналізувавши матеріали справи, в тому числі відзив відповідача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а відзив є необґрунтованим та безпідставним, оскільки чинним законодавством не передбачена норма обов'язкового укладання договору тільки в письмовій формі, а тому, згідно ч. 1 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Нормами статті 3 Цивільного кодексу України передбачено, що однією із загальних засад судочинства визначено свободу договору. Відповідно до приписів ст. 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Також, суд не погоджується з доводами відповідача стосовно того, що рахунки та видаткові накладні не свідчать про укладання договору, оскільки наявні матеріали справи такі, як рахунки, видаткові накладні та довіреності укладені, підписані відповідно до норм чинного законодавства та не залишають суду жодного сумніву в їх правильності та достовірності.

Окрім того, як вже зазначалось судом вище, в судовому засіданні 17.05.2016 року досліджено оригінали видаткових накладних № 81/2188477 від 15.07.2013 року, №81/2248293 від 08.08.2013 року, довіреностей на отримання товарно-матеріальних цінностей № 46 від 11.07.2013 року та № 54 від 08.08.2013 року та встановлено їх чинність (копії вказаних документів наявні в матеріалах справи).

За приписами ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

У відповідності до п. 1 Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-06/928/2012 від 17.07.2012 р., підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, ст. 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Факт отримання товару відповідачем і видаткові накладні, надані позивачем на підтвердження своїх вимог, є самостійними підставами для виникнення обов'язку у відповідача здійснити розрахунки за отриманий товар (п. 1 Оглядового листа Вищого господарського суду України №01-06/767/2013 від 29.04.2013 р.).

Судом встановлено, що в зазначених накладних наявні дані щодо посади і прізвища особи, яка підписала спірні видаткові накладні зі сторони відповідача, ці накладні скріплені штампом позивача, що дає змогу ідентифікувати юридичну особу, від імені якої підписувались ці видаткові накладні. Крім того, докази на підтвердження того, що підпис уповноваженої особи відповідача на цих документах сфальсифіковано, в матеріалах справи відсутні.

Оскільки спірні видаткові накладні мають найменування юридичних осіб, а також підписи осіб, які передають та отримують товар, перелік товару, його вартість, посилання на рахунки, штамп позивача та інші реквізити, вони відповідають вимогам закону та є первинними документами, які фіксують факт здійснення господарської операції.

Відповідно до п. 4.4.1 постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 29 травня 2013 року № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Таким чином, доводи відповідача про відсутність у нього обов'язку сплатити заявлені до стягнення кошти спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

З урахуванням викладеного, зважаючи на недостовірність пояснень відповідача, приймаючи до уваги прострочення відповідачем та неналежне виконання грошового зобов'язання щодо оплати товару, суд дійшов висновку про те, що стягненню з покупця на користь постачальника підлягає 567 629,38 грн. основного боргу.

Позивачем при зверненні до суду також заявлено до стягнення 3% річних в розмірі 41 416,28 грн. та 493 891,80 грн. інфляційних втрат.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до приписів Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція.

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.97 № 62-97р; цього листа вміщено в газеті "Бизнес" від 29.09.97 N 39, а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство" і "Ліга".

Зокрема, рекомендації Верховного Суду України, викладені в листі № 62-97р від 03.04.1997 року щодо порядку нарахування індексів інфляції при розгляді судових справ передбачають, що сума, яка внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад, травня, індексується за період з розрахунком травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

Положеннями пунктів 3.1 та 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17 грудня 2013 року № 14 визначено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

За умовами пункту 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17 грудня 2013 року № 14, сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) також не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Пунктом 1.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Таким чином, здійснивши перевірку розрахунків 3% річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку, що вони здійснені вірно, а тому стягненню з відповідача підлягає 41 416,28 грн. 3% річних та 493 891,80 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до приписів ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень.

Положеннями ст. 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи все вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню в розмірі 1 102 937,46 грн., з яких 567 629,38 грн. основного боргу, 493 891,80 грн. інфляційного збільшення та 41 416,28 грн. 3% річних.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору в сумі 16 544,06 грн. відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при поданні позовної заяви було сплачено 16 544,07 грн. судового збору. Проте, відповідно до Закону України "Про судовий збір" в редакції, чинній на момент звернення позивача із позовом до суду, за подання позовної заяви майнового характеру судовий збір встановлюється у розмірі 1,5% ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати (1378,00 грн.) та не більше 150 розмірів мінімальної заробітної плати (206 700,00 грн.). Тобто позивач повинен був сплатити 16 544,06 грн. (1 102 937,46 *1,5%). Таким чином, зайво сплачений судовий збір в розмірі 0,01 грн. підлягає поверненню позивачу з Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 4-3, 33, 34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Дочірнього підприємства "КМ Техно" (ЄДРЮОФОП 13681467, адреса: 04136, м. Київ, ВУЛИЦЯ ПІВНІЧНО-СИРЕЦЬКА, будинок 1-3) на користь Підприємства зі 100% іноземною інвестицією "Монблан" (ЄДРЮОФОП 32671445, адреса: 01034, м. Київ, ВУЛИЦЯ ПРОРІЗНА, будинок 23-Б) грошові кошти основного боргу у розмірі 567 629,38 грн. (п'ятсот шістдесят сім тисяч шістсот двадцять дев'ять гривень 38 копійок), 3% річних - 41 416,28 грн. (сорок одна тисяча чотириста шістнадцять гривень 28 копійок), інфляційне збільшення - 493 891,80 грн. (чотириста дев'яносто три тисячі вісімсот дев'яносто одна гривня 80 копійок) та судовий збір - 16 544,06 грн. (шістнадцять тисяч п'ятсот сорок чотири гривні 06 копійок). Видати наказ.

3. Повернути зайво сплачений судовий збір на користь Підприємства зі 100% іноземною інвестицією "Монблан" (ЄДРЮОФОП 32671445, адреса: 01034, м. Київ, ВУЛИЦЯ ПРОРІЗНА, будинок 23-Б) в розмірі 0,01 грн. (одну копійку) з Державного бюджету України.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку та в строки, передбачені нормами ст.ст. 91, 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 18.05.2016 року.

Суддя О.С. Комарова