РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2016Справа №910/4812/16

За позовом Заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі

Київської міської ради

До Товариства з обмеженою відповідальністю «Барс 2000»

Про повернення земельної ділянки

Представники сторін:

від позивача: Баранов М.С. - по дов.

від відповідача: не з'явився

прокурор: Скляр Д.Ю. - по посв.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Заступник прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Барс 2000» про зобов'язання повернути земельну ділянку площею 0,003 га на проспекті Перемоги (автодорога Київ-Житомир, 14 км) у Святошинському районі міста Києва (обліковий номер земельної ділянки 75:165:005), що використовується для експлуатації та обслуговування газозаправного пункту та споруди операторської, Київській міській раді, привівши у придатний для використання стан.

Ухвалою від 21.03.2016р. порушено провадження по справі та призначено її розгляд на 08.04.2016р.

01.04.2016р. прокурором подано до суду заяву про відсутність аналогічного спору.

08.04.2016р. представником відповідача через канцелярію господарського суду подано заперечення на позовну заяву.

У судовому засіданні 08.04.2016р. прокурором та представником позивача надано усні пояснення по суті спору, відповідно до яких підтримано заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

Під час розгляду справи у судовому засіданні 08.04.2016р. представником відповідача проти задоволення позовних вимог надано заперечення.

З метою всебічного, повного та об'єктивного розгляду справи, приймаючи до уваги необхідність витребування нових доказів, ухвалою від 08.04.2016р. розгляд справи було відкладено на 25.04.2016р.

25.04.2016р. прокурором було подано письмові пояснення по суті справи.

Відповідачем через канцелярію господарського суду також було подано письмові пояснення з приводу заявленого позову.

У судовому засіданні 25.04.2016р. прокурором та представником позивача було в повному обсязі підтримано позовні вимоги.

Відповідач в процесі розгляду справи 25.04.2016р. проти задоволення позовних вимог заперечував.

Згідно приписів ст.77 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні було оголошено перерву до 16.05.2016р.

13.05.2016р. представником відповідача через канцелярію суду було подано клопотання про продовження строків та відкладення розгляду справи.

У судове засідання 16.05.2016р. представник відповідача не з'явився, представника не направив, правами, що передбачені Господарським процесуальним кодексом України, не скористався, проте, Товариство з обмеженою відповідальністю «Барс 2000» було належним чином повідомлене про час та місце розгляду справи, виходячи з наступного.

За приписами п.3.9.1 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (п.4 ч.2 ст.81-1 Господарського процесуального кодексу України), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони про час і місце наступного судового засідання.

Отже, враховуючи, що присутність представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Барс 2000» у минулому судовому засіданні підтверджується протоколом від 25.04.2016р., суд дійшов висновку, що відповідач був обізнаний про час та місце наступного слухання справи.

У судовому засіданні 16.05.2016р. представником позивача подано письмові пояснення по суті справи, а вирішення клопотань відповідача залишено на розсуд суду.

Прокурор проти продовження строків та відкладення розгляду справи надав заперечення.

Вказані вище клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Барс 2000» залишені судом без задоволення з огляду на наступне.

За приписами ч.1 ст.69 Господарського процесуального кодексу України спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви.

Продовження передбачених ч.1 ст.69 вказаного нормативно-правового акту строків вирішення спору можливе лише у виняткових випадках за клопотанням сторони і не більше як на п'ятнадцять днів (ч.3 ст.69 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з п.3.8 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського кодексу України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» чи є той чи інший випадок винятковим, вирішує суд з урахуванням конкретних обставин даної справи, в тому числі її складності, кількості учасників судового процесу, значного обсягу доказів, які підлягають збиранню та оцінці.

Наразі, в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення спору у судовому засіданні 16.05.2016р.

За таких обставин, враховуючи приписи чинного законодавства та позицію Вищого господарського суду, а також приймаючи до уваги всі обставини розглядуваної справи, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення клопотання відповідача про продовження строків розгляду спору.

Клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Барс 2000» про відкладення розгляду справи також було залишено судом без задоволення з огляду на наступне.

За змістом ст.22 Господарського процесуального кодексу України прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 зазначеного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Наразі, клопотання відповідача обґрунтовано тим, що представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Барс 2000» перебуває у відрядженні, доказів чого суду представлено не було.

Відповідно до п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського кодексу України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 Господарського процесуального кодексу України, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 Господарського процесуального кодексу України), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Тобто, приймаючи до уваги, що відповідачем не було представлено суду доказів відсутності у Товариства з обмеженою відповідальністю «Барс 2000» іншого повноваженого представника та неможливості забезпечити його явку у засідання суду, з огляду на те, що вказаним учасником судового процесу вже було висловлено свою правову позицію по суті спору, враховуючи положення Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського кодексу України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», суд дійшов висновку щодо відсутності достатніх підстав для задоволення клопотання відповідача та відкладення розгляду справи.

Враховуючи, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, незважаючи на неявку відповідача, за висновками суду, справа може бути розглянута по суті за наявними у ній документами відповідно до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 16.05.2015р.

В судовому засіданні 16.05.2015р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення прокурора та позивача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

На підставі запиту №05/1-195-15 від 24.02.2016р. прокуратури міста Києва Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) було проведено обстеження земельної ділянки за адресою: проспект Перемоги (автодорога Київ-Житомир, 14 км) у Святошинському районі м.Києва, код ділянки 75:165:005.

За наслідками проведення огляду Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) складено акт №16-0426-08 від 01.03.2016р., в якому вказано, що дана земельна ділянка використовується Товариством з обмеженою відповідальністю «Барс 2000» для експлуатації та обслуговування газозаправного пункту та споруди операторської.

В акті №16-0426-08 від 01.03.2016р. також зазначено, що обслідувана земельна ділянка згідно з даними земельного кадастру обліковується, як землі не надані у власність чи користування. Документи, що посвідчують право власності чи користування на земельну ділянку у Департаменті земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) відсутні.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, прокурор стверджує, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Барс 2000» здійснюється самовільне використання земельної ділянки за адресою: проспект Перемоги (автодорога Київ-Житомир, 14 км) у Святошинському районі м.Києва, код ділянки 75:165:005, що і стало підставою для звернення до суду відповідним позовом.

Згідно із ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

За приписами ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналогічні положення містяться у ч.2 ст.20 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст.ст.2, 29 Господарського процесуального кодексу України прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. При цьому прокурор для представництва інтересів громадянина або держави в господарському суді (незалежно від форми, в якій здійснюється представництво) повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення такого представництва, передбачених частинами другою або третьою статті 25 Закону України "Про прокуратуру". Частиною другою згаданої статті передбачено, що у позовній заяві прокурор самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, за відсутності ж такого органу або відсутності у нього повноважень зазначає про це в позовній заяві. Аналогічну позицію наведено у п.1 Постанови №17 від 23.03.2012р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам»

Згідно рішення №3-рп/99 від 08.04.1999р. Конституційного Суду України представництво прокуратурою України інтересів держави в суді є одним із видів представництва в суді. За правовою природою представництво в суді є правовідносинами, в яких одна особа (представник) на підставі певних повноважень виступає від імені іншої особи (довірителя) і виконує процесуальні дії в суді в її інтересах, набуваючи (змінюючи, припиняючи) для неї права та обов'язки.

Статтею 36-1 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що підставою представництва у суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави.

Виходячи зі змісту ч.1 ст.8 Конституції України охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Як зазначено Конституційним Судом України в рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р., види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними.

Для розуміння поняття «охоронюваний законом інтерес» важливо врахувати й те, що конфлікт інтересів притаманний не тільки правовим і не правовим інтересам, а й конгломерату власне законних, охоронюваних законом і правом інтересів.

Поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних та колективних потреб, які не суперечать Конституції та законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Статтею 1, ч.2 ст.5 Конституції України встановлено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Згідно із ст.ст.13, 41 Конституції України передбачено, що від імені українського народу права власника, зокрема, на землю здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.

Відповідно до ст.ст.142, 143 Основного Закону України до матеріальної основи органів місцевого самоврядування, крім інших об'єктів, належить земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про столицю України місто-герой Київ», місцеве самоврядування у м. Києві здійснюється територіальною громадою міста, в тому числі, через Київську міську раду.

Пунктом 12 Перехідних положень Земельного кодексу України визначено, що до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

За змістом ст.9 Земельного кодексу України до повноважень Київської міської ради, належить, в тому числі, розпорядження землями територіальної громади міста; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності.

Відповідно до ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

У п.5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» зазначено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Таким чином, приймаючи до уваги, що на момент звернення до суду з розглядуваним позовом до повноважень Київської міської ради в сфері земельних відносин входило, в тому числі, розпорядження землями територіальної громади міста, суд дійшов висновку, що звернення прокурора в інтересах держави в особі Київської міської ради до господарського суду з розглядуваним позовом відповідало функціям позивача та направлено на захист його охоронюваних законом інтересів.

У ч. 1 ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» вказано, що самовільне зайняття земельної ділянки - це будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Пунктом 3.1 Постанови №6 від 17.05.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» визначено, що відповідно до вимог чинного законодавства обов'язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність таких документів може свідчити про самовільне зайняття земельної ділянки.

Згідно з ч. 2 ст. 116 Земельного кодексу України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону (ч. 1 ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об'єднання).

Частиною 2 ст. 123 Земельного кодексу України встановлено, що особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Згідно з ч. 1 ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 Земельного кодексу України).

Відповідно до ст. 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року.

Пунктом 45 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25.12.2015, встановлено, що для державної реєстрації права власності на сформовану земельну ділянку в порядку відведення земельної ділянки із земель державної та комунальної власності подається рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про затвердження документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або про затвердження документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки (в разі підготовки лотів до проведення земельних торгів).

Частинами 8, 9 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» передбачено, що на підтвердження державної реєстрації земельної ділянки заявнику безоплатно видається витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Витяг містить всі відомості про земельну ділянку, внесені до Поземельної книги. Складовою частиною витягу є кадастровий план земельної ділянки. При здійсненні державної реєстрації земельної ділянки їй присвоюється кадастровий номер.

Таким чином, згідно із законодавством України право на землю реалізується шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Визначений законодавством порядок набуття права на землю передбачає, зокрема, отримання заявником дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, рішення компетентного органу виконавчої влади або місцевого самоврядування про затвердження документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або про затвердження документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а також про передання у власність чи користування (оренду) визначеної земельної ділянки заявникові, та отримання документів, що посвідчують права заявника на визначену земельну ділянку. Усі перелічені документи можуть свідчити або про вжиття особою заходів до оформлення права на земельну ділянку або про завершення оформлення такого права в установленому законодавством порядку.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору (ч.1 ст.32 Господарського процесуального кодексу України).

За приписами ст.36 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Згідно зі ст.34 вказаного нормативно-правового акту господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи (п.2.5 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Проте, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі у розмінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України докази того, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Барс 2000» здійснює користування земельною ділянкою площею 0,003 га на проспекті Перемоги (автодорога Київ-Житомир, 14 км) у Святошинському районі міста Києва, на підставі визначених законодавством України правоустановчих документів.

Відповідачем також не представлено суду доказів, що вказували б на звернення Товариства з обмеженою відповідальністю «Барс 2000» до відповідних органів місцевого самоврядування з метою отримання права користування спірною земельною ділянкою.

Наразі, заперечуючи проти заявленого позову, відповідач посилався на те, що згідно змісту рішення №667/1531 від 02.07.2015р. Київської міської ради «Про внесення змін до таблиці №1 до додатка 5 до рішення Київської міської ради від 23.06.2011р. №242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів у м.Києві та акцизного податку» паркувальні майданчики на проспекті Перемоги (автодорога Київ - Житомир, 14 км) закріплено за Комунальним підприємством «Київтранспарксервіс».

Відповідно до договору №ДНП-2013-12/55 від 30.12.2013р. Комунальне підприємство «Київтранспарксервіс» передало у користування Товариства з обмеженою відповідальністю «Київ інвест груп» право на організацію та експлуатацію вісімнадцяти місць для платного паркування транспортних засобів, а також двох спеціальних місць для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять інвалідів, що розташовані на паркувальному майданчику за адресою: м.Київ, Святошинський район, проспект Перемоги (автодорога Київ-Житомир, 14), в межах ІІІ територіальної зони паркування м.Києва, а також здійснення розрахунків з юридичними та фізичними особами за паркування їхнього автотранспорту.

Договір №ДНН-2013-12/55 від 30.12.2013р. вважається укладеним і набирає чинності 01.01.2014р. та діє до 31.12.2014р.

Додатковою угодою №1 від 15.07.2014р. строк дії договору визначено до 31.12.2016р.

У додатковій угоді від 07.10.2015р. контрагентами строк дії договору №ДНП-2013-12/55 від 30.12.2013р. було визначено з 01.01.2014р. до 31.12.2018р.

01.11.2015р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Київ інвест груп» (сторона 1) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Де-Люкс» (сторона 2) було укладено договір, відповідно до п.1.1 якого сторона 1 передає, а сторона 2 приймає у строкове платне користування та експлуатацію п'ять місць для паркування транспортних засобів на паркувальному майданчику, розташованому за адресою: м.Київ, Святошинський район, Брест-Литовське шосе, 15 км. (біля будівлі за адресою Брест-Литовське шосе, 21 літ.А). Строк вказаного правочину визначено до 21.12.2018р.

З матеріалів справи вбачається, що 04.01.2016р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Де-Люкс» (сторона 1) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Барс 2000» було укладено договір №14-с, згідно п.1.1 якого сторона 1 передає, а сторона 2 приймає у строкове платне користування та експлуатацію п'ять місць для паркування транспортних засобів на паркувальному майданчику, розташованому за адресою: м.Київ, Святошинський район, Брест-Литовське шосе, 15 км. (біля будівлі за адресою Брест-Литовське шосе, 21 літ.А) з метою встановлення комплекту обладнання автосервісу (автомобільного газозаправного пункту модульного типу - АГЗП) та допоміжної споруди для охорони, як частини паркувального майданчику. Строк дії договору №14-с від 04.01.2016р. у п.3.1 визначено до 31.12.2016р.

Проте, суд зазначає, що договір №14-с від 04.01.2016р. ніяким чином не вказує на виникнення у Товариства з обмеженою відповідальністю «Барс 2000» права користування земельною ділянкою площею 0,003 га на проспекті Перемоги (автодорога Київ-Житомир, 14 км) у Святошинському районі міста Києва (обліковий номер земельної ділянки 75:165:005) у порядку, що визначений чинним земельним законодавством України, в тому числі, ст.125 Земельного кодексу України.

Одночасно, посилання відповідача на те, що в акті обстеження №16-0426-08 від 01.03.2016р. зазначено адресу земельної ділянки, яка останнім не використовується, суд вважає юридично неспроможними та такими, що спростовуються наявними в матеріалах справи документами.

Зокрема, відповідно до довідки № від 14.04.2016р. Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) згідно даних міського земельного кадастру земельна ділянка (код 75:165:005), на якій розташовано газозаправний пункт Товариства з обмеженою відповідальністю «Барс 2000», обліковується за адресою: м.Київ, проспект Перемоги (автодорога Київ - Житомир, 14 км), як і зазначено в акті №16-0426-08 від 01.03.2016р. обстеження земельної ділянки.

Одночасно, слід зауважити, що посилання відповідача на лист №7/17-13305 від 11.11.2015р. Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, яким погоджено Концепцію щодо розміщення газового автомобільного заправного пункту модульного типу на території паркувального майданчику за адресою: Брест-Литовське шосе, 15 км. (біля будівлі за адресою Брест-Литовське шосе, 21 літ.А), ніяким чином не вказує на автоматичне виникнення у Товариства з обмеженою відповідальністю «Барс 2000» права користування спірною земельною ділянкою.

До того ж, суд зазначає, що вказаним вище листом погодження було надано Товариству з обмеженою відповідальністю «Де-Люкс», а не відповідачу.

Крім того, судом прийнято до уваги, що у відповідності до п.3.4 постанови №6 від 17.05.2011р. пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» у разі встановлення факту правомірного набуття особою права на нерухоме майно за наявності у попереднього власника належно оформленого права на земельну ділянку, на якій воно розміщене, необхідно враховувати, що така особа набула права на відповідну земельну ділянку. З виникненням прав власності на будівлю чи споруду у юридичної особи виникає право одержати земельну ділянку в користування, а розглянути таке питання та прийняти відповідне рішення в строки, встановлені законом, зобов'язаний відповідний повноважний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. Тому відсутність у такої особи переоформлених на її ім'я правовстановлюючих документів на земельну ділянку не може кваліфікуватися як самовільне зайняття земельної ділянки. З урахуванням викладеного в таких випадках положення статті 212 Земельного кодексу України застосуванню не підлягають.

Проте, відповідачем належних доказів правомірного набуття чи розміщення на спірній земельній ділянці нерухомого майна до матеріалів справи також не представлено.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

За таких обставин, враховуючи все вищезазначене у сукупності, з огляду на те, що відповідачем не було спростовано факту самовільного користування Товариством з обмеженою відповідальністю «Барс 2000» спірною земельною ділянкою, суд дійшов висновку щодо обґрунтованості заявленого заступником прокурора міста Києва позову та наявності підстав для його задоволення.

Всі інші доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Згідно приписів ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.32,33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Барс 2000» (87548, Донецька область, м.Маріуполь, вул.Громової, буд.56, ) повернути земельну ділянку площею 0,003 га на проспекті Перемоги (автодорога Київ-Житомир, 14 км) у Святошинському районі міста Києва (обліковий номер земельної ділянки 75:165:005), що використовується для експлуатації та обслуговування газозаправного пункту та споруди операторської, Київській міській раді (01044, м.Київ, вул.Хрещатик, буд.36, ), привівши у придатний для використання стан.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Барс 2000» (87548, Донецька область, м.Маріуполь, вул.Громової, буд.56, ) на користь прокуратури міста Києва (03150, м.Київ, вул.Предславинська, буд.45/9, ) судовий збір в розмірі 1378 грн.

4. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

23.05.2016р.

Суддя О.М. Спичак