РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2016Справа №910/5272/16

За позовом Публічного акціонерного товариства «Спеціалізоване монтажне управління № 24»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНВЕСТИЦІЙНА КОМПАНІЯ «СХІДГАЗБУД»

про стягнення 1 270 062, 14 грн.

Суддя Бондарчук В.В.

Представники:

від позивача: Бердичевський О.В.

від відповідача: Москаленко А.С.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Спеціалізоване монтажне управління № 24» (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНВЕСТИЦІЙНА КОМПАНІЯ «СХІДГАЗБУД» (далі-відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 1 270 062, 14 грн., у тому числі:

- 811 450, 31 грн. - основний борг за договором поставки № 12/11-14 від 12.11.2014, 21 075, 48 грн. - 3 % річних та 374 932, 35 грн. - інфляційні втрати;

- 44 208, 84 грн. - основний борг за видатковою накладною № 6 від 19.12.2014, 1 021, 04 грн. - 3 % річних та 17 374, 12 грн. - інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов'язань щодо оплати придбаного товару за договором поставки № 12/11-14 від 12.11.2014 та видатковою накладною № 6 від 19.12.2014.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.03.2016 порушено провадження у даній справі, призначено її до розгляду у судовому засіданні на 18.04.2016 за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

18.04.2016 через загальний відділ діловодства суду представник позивача подав витребувані судом документи на виконання вимог ухвали суду від 25.03.2016.

У судовому засіданні 18.04.2016 оголошувалась перерва до 16.05.2016 згідно ст. 77 ГПК України.

16.05.2016 через загальний відділ діловодства суду представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що між сторонами не укладалося жодних договорів поставки товару на суму 44 208, 84 грн., відповідно позивачем не доведено факт поставки товару, крім того, видаткова накладна № 6 від 19.12.2014 не містить жодних підписів та відбиток печатки з боку Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНВЕСТИЦІЙНА КОМПАНІЯ «СХІДГАЗБУД».

У даному судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача заперечив проти задоволення позову.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 16.05.2016 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

12.11.2014 між Публічним акціонерним товариством «Спеціалізоване монтажне управління № 24» (далі - постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНВЕСТИЦІЙНА КОМПАНІЯ «СХІДГАЗБУД» (далі - замовник) укладено договір поставки № 12/11-14, умовами якого передбачено, що постачальник передає, а замовник приймає і оплачує продукцію, відповідно до специфікації, що додається до договору і є його невід'ємною частиною.

Відповідно до п. 2.1. договору, товар, що є предметом даного договору, передається партіями. Кількість та ціна товару кожної партії, а також його часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами визначаються видатковими накладними постачальника, які є невід'ємними частинами договору.

Згідно п.п. 3.1. та 3.2. договору, ціни на продукцію вказані у видатковій накладній. Загальна суму даного договору складає 811 450, 31 грн., в т.ч. ПДВ - 135 241, 72 грн. Ціни на узгоджену партію продукції, залишаються незмінними.

Розрахунки проводяться замовником шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника (п. 4.1. договору).

Пунктом 5.1. договору передбачено, що датою поставки вважається дата передачі продукції у власність замовника, що підтверджується видатковими накладними (товарно-транспортними накладними, актами приймання-передачі, видатковими накладними).

Даний договір є безстроковим, набирає чинності з моменту підписання його обома сторонами і діє до тих пір, поки одна із сторін не виявить бажання його розірвати. Розірвання даного договору виконується в порядку, встановленому чинним законодавством України (п. 11.1. договору).

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору позивачем було поставлено відповідачеві товар на загальну суму 811 450, 31 грн., що підтверджується видатковою накладною № 15/179000015 від 14.11.2014, яка підписана представниками сторін.

Зокрема, товар за видатковою накладною отримано головним інженером Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНВЕСТИЦІЙНА КОМПАНІЯ «СХІДГАЗБУД» Латугою О.В., на підставі довіреності № 124 від 14.11.2014 на отримання будівельних матеріалів (копія в матеріалах справи).

Крім того, як стверджує позивач, відповідачеві також було здійснено поставку товару без укладення договору в письмовій формі на загальну суму 44 208, 84 грн. відповідно до видаткової накладної № 6 від 19.12.2014, яка підписана представниками сторін та скріплена їх печатками (наявна в матеріалах справи).

Проте, відповідач за поставлений товар не розрахувався, внаслідок чого за останнім утворилась заборгованість у розмірі 811 450, 31 грн. за договором поставки № 12/11-14 від 12.11.2014 та 44 208, 84 грн. за видатковою накладною № 6 від 19.12.2014.

Отже, обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що відповідач неналежним чином виконує свої зобов'язання щодо оплати поставленого товару за договором поставки № 12/11-14 від 12.11.2014 та 44 208, 84 грн. за видатковою накладною № 6 від 19.12.2014.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 21 075, 48 грн. - 3 % річних за період з 01.11.2014 по 31.07.2015 та 374 932, 35 грн. - інфляційних втрат за період з 01.11.2014 по 31.07.2015, нараховані на суму 811 450, 31 грн. і 1 021, 04 грн. - 3 % річних за період з 01.12.2014 по 31.07.2015 та 17 374, 12 грн. - інфляційних втрат за період з 01.12.2014 по 31.07.2015, нараховані на суму 44 208, 84 грн.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Основними видами господарських зобов'язань є майново-господарські зобов'язання та організаційно-господарські зобов'язання.

Статтею 174 Господарського кодексу передбачено, що господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно статті 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом. Якщо майново-господарське зобов'язання виникає між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами, зобов'язаною та управненою сторонами зобов'язання є відповідно боржник і кредитор.

Відповідно до ст. 179 Господарського кодексу України, майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно ст. 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Таким чином, суд дійшов висновку, що в силу вимог ст. 181 Господарського кодексу України, між позивачем та відповідачем було укладено господарський договір поставки у спрощений спосіб на загальну суму 44 208, 84 грн.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Отже позивач, укладаючи із відповідачем господарський договір у спрощений спосіб, мав на меті поставити товар та отримати кошти.

Крім того, проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору поставки № 12/11-14 від 12.11.2014, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він і є договором поставки.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Так, відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 691 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Згідно ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною другою статті 692 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Судом встановлено, що позивач виконав свої зобов'язання належним чином, поставив відповідачеві товар на загальну суму 811 450, 31 грн. за договором поставки № 12/11-14 від 12.11.2014 та на суму 44 208, 84 грн. за видатковою накладною № 6 від 19.12.2014., який прийнятий останнім без зауважень по видатковим накладним.

Однак, відповідач оплати поставленого товару не провів, доказів зворотного суду не надав.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Так, згідно п. 1.7. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України.

Таким чином, враховуючи те, що товар згідно видаткової накладної № 15/179000015 передано відповідачу 14.11.2014 та за видатковою накладною № 6 передано 19.12.2014, суд приходить до висновку, що обов'язок відповідача здійснити оплату поставленого товару є таким, що настав з 15.11.2014 та з 20.12.2014 відповідно.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, оскільки відповідач не надав суду жодних доказів належного виконання свого зобов'язання щодо оплати поставленого товару, суд дійшов висновку, що відповідачем було порушено положення ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, а тому підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 811 450, 31 грн. за договором поставки № 12/11-14 від 12.11.2014 та 44 208, 84 грн. за видатковою накладною № 6 від 19.12.2014.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 21 075, 48 грн. - 3 % річних за період з 01.11.2014 по 31.07.2015 та 374 932, 35 грн. - інфляційних втрат за період з 01.11.2014 по 31.07.2015, нарахованих на суму 811 450, 31 грн. та 1 021, 04 грн. - 3 % річних за період з 01.12.2014 по 31.07.2015 та 17 374, 12 грн. - інфляційних втрат за період з 01.12.2014 по 31.07.2015, нарахованих на суму 44 208, 84 грн.

Так, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд перевірив наданий позивачем розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат і встановив, що позивачем допущено помилки у визначенні періоду простроченого грошового зобов'язання та відповідно у розмірі нарахування 3 % річних, при цьому, суму інфляційних втрат нараховано вірно.

За розрахунком суду, обґрунтованою є сума 3 % річних у розмірі 17 273, 89 грн., яка розрахована з моменту виникнення прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 15.11.2014 по 31.07.2015 та інфляційних втрат у розмірі 374 932, 35 грн. за період з 15.11.2014 по 31.07.2015, нарахованих на суму 811 450, 31 грн.; сума 3 % річних у розмірі 813, 93 грн., яка розрахована з моменту виникнення прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 20.12.2014 по 31.07.2015 та інфляційних втрат у розмірі 17 374, 12 грн. за період з 20.12.2014 по 31.07.2015 нарахованих на суму 44 208, 84 грн.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Спеціалізоване монтажне управління № 24», витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Спеціалізоване монтажне управління № 24» задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНВЕСТИЦІЙНА КОМПАНІЯ «СХІДГАЗБУД» (01004, м. Київ, вул. Горького, буд. 23-А, ідентифікаційний код - 32727885) на користь Публічного акціонерного товариства «Спеціалізоване монтажне управління № 24» (03110, м. Київ, вул. Солом'янська, буд. 18-А, ідентифікаційний код - 04715664) 811 450 (вісімсот одинадцять тисяч чотириста п'ятдесят) грн. 31 коп. - заборгованості за договором поставки № 12/11-14 від 12.11.2014; 44 208 (сорок чотири тисячі двісті вісім) грн. 84 коп. - заборгованості за видатковою накладною № 6 від 19.12.2014; 17 273 (сімнадцять тисяч двісті сімдесят три) грн. 89 коп. - 3% річних (нарахованих на суму 811 450, 31 грн.); 374 932 (триста сімдесят чотири тисячі дев'ятсот тридцять дві) грн. 35 коп. - інфляційних втрат (нарахованих на суму 811 450, 31 грн.); 813 (вісімсот тринадцять) грн. 93 коп. - 3 % річних (нарахованих на суму 44 208, 84 грн.); 17 374 (сімнадцять тисяч триста сімдесят чотири) грн. 12 коп. - інфляційних втрат (нарахованих на суму 44 208, 84 грн.); 18 990 (вісімнадцять тисяч дев'ятсот дев'яносто) грн. 79 коп. - судового збору.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено: 19.05.2016.

Суддя Бондарчук В.В.