ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2016 року Справа № 914/3955/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді Ємельянова А.С. (доповідач у справі),

суддів Карабаня В.Я.,

Ковтонюк Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Смілаенергопромтранс"
на рішеннягосподарського суду Львівської області від 25.01.2016 р. (суддя: Манюк П.Т.)
та на постановуЛьвівського апеляційного господарського суду від 09.03.2016 р. (судді: Скрипчук О.С., Дубник О.П., Матущак О.І.)
у справі№914/3955/15 господарського суду Львівської області
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Смілаенергопромтранс"
до1.Інженерно-виробничого підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю "Ременерго"; 2.Товариства з обмеженою відповідальністю "Ременергоінжиніринг"
провизнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 15.08.2015 року №012-1
за участю представників:
від позивача Самофал В.І., довіреність №13 від 21.07.2014 р. Муравський С.П., довіреність б/н від 28.02.2014 р.
від відповідача 1не з'явились
від відповідача 2 Гай О.О., договір про надання правової допомоги №15/10-2015 від 09.10.2015 р. Керод Р.П., договір про надання правової допомоги №15/10-2015 від 09.10.2015 р.

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Львівської області від 25.01.2016 р. у справі №914/3955/15, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 09.03.2016 р., відмовлено в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Смілаенергопромтранс" до Інженерно-виробничого підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю "Ременерго" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Ремененергоінжиніринг" про визнання недійсним договору відступлення права вимоги №012-1 від 15.08.2015 р. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Свої рішення місцевий та апеляційний господарські суди мотивували тим, що договір про відступлення права вимоги №012-1 від 15.08.2015 р. укладено з дотриманням приписів чинного законодавства, у зв'язку з чим відсутні підстави для визнання його недійсним.

Не погоджуючись з прийнятими господарськими судами попередніх інстанцій судовими рішеннями, Товариство з обмеженою відповідальністю "Смілаенергопромтранс" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Львівської області від 25.01.2016 р., постанову Львівського апеляційного господарського суду від 09.03.2016 р. у справі №914/3955/15 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Обґрунтовуючи звернення з вказаною касаційною скаргою, позивач посилається на порушення господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права та зазначає, що при укладенні оспорюваного договору були передані права на стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які, на думку скаржника, не є грошовими зобов'язаннями та не можуть бути відступлені окремо від основного боргу.

Крім того, за твердженнями позивача, укладенням спірного договору відповідачі порушили умови основного договору (договору підряду №03/11-М від 14.04.2011 р.) щодо нерозголошення інформації.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 20.04.2016 р. касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Смілаенергопромтранс" прийнято до провадження. Розгляд справи призначено на 16.05.2016 р.

Разом з цим, до касаційної скарги позивачем додано клопотання про зупинення виконання оскаржуваних судових актів до закінчення їх перегляду в порядку касації.

Відповідно до ч. 1 ст. 1211 Господарського процесуального кодексу України суд за заявою сторони чи прокурора або за свою ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення господарського суду до закінчення його перегляду в порядку касації.

Враховуючи диспозитивний характер норми вказаної статті та з огляду на зміст заявленого скаржником клопотання про зупинення виконання рішення, колегія суддів Вищого господарського суду України відмовляє в задоволенні даного клопотання.

В свою чергу, до початку судового розгляду представник відповідача 2 скористався правом, наданим йому ст. 1112 Господарського процесуального кодексу України, та подав відзив на касаційну скаргу.

В судове засідання 16.05.2016 р. з'явились представники позивача та відповідача 2.

Представник відповідача 1 в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив.

Відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, сторони зобов'язані добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

З урахуванням вищевикладеного, судова колегія приходить до висновку про можливість розгляду касаційної скарги без участі представника відповідача 1.

Представники позивача в судовому засіданні підтримали доводи, викладені в касаційній скарзі.

Представники відповідача 2 в судовому засіданні заперечили проти задоволення касаційної скарги, просили оскаржувані судові акти залишити без змін.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, дослідивши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

В процесі судового розгляду справи №914/3955/15 господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що 14.04.2011 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Смілаенергопромтранс" (замовник) та Інженерно-виробничим підприємством у формі Товариства з обмеженою відповідальністю "Ременерго" (підрядник) укладено договір підряду на монтаж турбіни П-6-35/10, генератора Т-6-2 та допоміжного обладнання №03/11-М.

Пункт 13.1 вказаного договору містить умову про те, що сторони зобов'язуються не розголошувати, не передавати та не робити будь-яким способом доступними третім організаціям та особам відомості, які містяться в документах, які оформлюють спільну діяльність сторін в рамках даного договору, інакше як з письмової згоди обох сторін.

Надалі, а саме 15.08.2015 р., Інженерно-виробниче підприємство у формі Товариства з обмеженою відповідальністю "Ременерго" (первісний кредитор) та Товариство з обмеженою відповідальністю "Ременергоінжиніринг" (новий кредитор) уклали договір про відступлення права вимоги №012-1.

Відповідно до п 1.2 вказаного договору відступлення права вимоги, відповідач 2 отримав право замість відповідача 1 вимагати від позивача належного виконання грошового зобов'язання за основним договором в сумі 691 049 грн. 80 коп. Вказана сума складається із 650 772 грн. 80 коп. інфляційних витрат за період з 25.02.2014 р. по 15.08.2015 р. та 40 277 грн. 00 коп. 3% річних за період з 25.02.2014 р. по 15.08.2015 р.

Однак, на думку позивача, вищевказаний договір відступлення права вимоги є недійсним, оскільки на момент його укладення грошового зобов'язання за договором підряду не існувало, а право вимагати сплати грошових коштів, нарахованих на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України, не може бути передано окремо, тобто, за відсутності основного боргу.

Крім того, п. 2.1 договору про відступлення права вимоги №012-1 від 15.08.2015 р. передбачена передача первісним кредитором новому кредитору всіх документів, що засвідчують права, які передаються, що за твердженнями позивача, порушує п. 13. 1 договору підряду.

За приписами ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно з ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин, що зазначено в абз. 4 пп. 2.1 п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013 р.

Разом з цим, в ст. 512 Цивільного кодексу України однією з підстав заміни кредитора у зобов'язанні визначено передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Як зазначено в ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи наведені приписи чинного законодавства та умови оспорюваного договору, а також зважаючи на встановлений факт сплати позивачем основного боргу за договором підряду після укладення договору відступлення права вимоги, місцевий та апеляційний господарські суди прийшли до висновку, що позивачем не доведено виконання перед відповідачем 1 грошового зобов'язання із сплати 650 772 грн. 80 коп. інфляційних втрат за період з 25.02.2014 р. по 15.08.2015 р. та 40 277 грн. 00 коп. 3% річних за період з 25.02.2014 р. по 15.08.2015 р.

З огляду на це, попередні судові інстанції визнали безпідставними посилання позивача на те, що на момент укладення договору відступлення права вимоги у нього не існувало жодного грошового зобов'язання перед відповідачем 1.

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає такий висновок господарських судів першої та апеляційної інстанцій законним та обґрунтованим.

Крім того, судова колегія господарського суду касаційної інстанції погоджується з позицією місцевого та апеляційного господарських судів стосовно того, що із змісту договору підряду (п. 13.1) не вбачається, що даним договором передбачено заборону відступати права вимоги.

Отже, як правильно встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, позивачем не доведено наявності обставин, які норми чинного законодавства, зокрема, ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, визначають підставами визнання правочинів недійсними.

Таким чином, викладені в касаційній скарзі доводи про порушення господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права відхиляються колегією суддів Вищого господарського суду України як безпідставні та необґрунтовані.

Разом з цим, не приймаються до уваги і твердження скаржника про несвоєчасне направлення йому копії рішення господарського суду Львівської області від 25.01.2016 р., оскільки дана обставина не впливає на суть прийнятих місцевим та апеляційним господарськими судами рішень та не спростовує їх правомірності.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1119 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Зважаючи на те, що місцевим та апеляційним господарськими судами у повній мірі встановлено всі обставини, які мають значення для даної справи та таким обставинам надана правильна юридична оцінка, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для зміни чи скасування прийнятих ними судових рішень.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, з позивача підлягає стягненню судовий збір за розгляд касаційної скарги.

Керуючись ст.ст. 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Смілаенергопромтранс" залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 09.03.2016 р. та рішення господарського суду Львівської області від 25.01.2016 р. у справі №914/3955/15 залишити без змін.

Головуючий суддя А.С. Ємельянов

Судді В.Я. Карабань

Л.В. Ковтонюк