ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" травня 2016 р. Справа № 909/23/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді Юрченка Я.О.

суддів Зварич О.В.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Лялька Н.Р.,

за участю представників:

позивача: ОСОБА_2 довіреність в матеріалах справи;

відповідача: не зявились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю Мізунь, б/н від 11.03.2016

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 23.02.16 (суддя Грица Ю.І.)

у справі № 909/23/16

за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю Електа-Інжиніринг, смт. Ювілейне, Дніпропетровська область

до відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю Мізунь, с. Новий Мізунь, Івано-Франківська область

про стягнення 101 889, 75 грн.

Товариство з обмеженою "Електа-Інжиніринг" звернулося до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до ТОВ "Мізунь" про стягнення 101 889, 75 грн. Позов заявлено на підставі договору на перевезення вантажу № 2014-028 від 23.04.2014, укладеного позивачем з відповідачем.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 23.02.2016 у справі № 909/23/16 позов задоволено частково.

Присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача кошти в сумі 100 611, 70 грн, з яких: 78 800, 00 грн - сума основного боргу, 1 776, 95 грн - інфляційні втрати, 1 140, 28 грн - 3% річних, 18 894, 47 грн - пеня та 1 509, 17 грн у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

При вирішенні спору місцевий суд виходив з того, що факт поставки товару й наявність основного боргу в розмірі 78 800, 00 грн підтверджено належними і допустимими доказами, а відповідачем не спростована. Крім того, місцевим господарським судом здійснено перерахунок 3% річних, інфляційних втрат та пені та встановлено невірність розрахунку позивача, відтак, в цій частині вимоги задоволив частково.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ТОВ «Мізунь», звернулося до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 23.02.2016, мотивуючи свої доводи порушення місцевим господарським судом норм процесуального та матеріального права.

Зокрема, покликається на те, що місцевий господарський суд безпідставно не задоволив клопотання про відкладення розгляду справи, отже позбавив відповідача можливості подання відзиву на позовну заяву та доказів, якими обґрунтовує власні заперечення.

Щодо нарахування інфляційних втрат, вказує, що позивач невірно їх розрахував, оскільки в грудні 2015 року індекс інфляції становив 100, 7 %, а не 102 %, як вказано позивачем в розрахунку. Також вказав, що позивачем при розрахунку інфляційних втрат не враховано Рекомендацій щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладених у листі Верховного суду України від 03.04.1997 та постанові Вищого господарського суду України від 05.04.11 № 23/466.

Зазначає про нарахування позивачем пені без урахування ч. 6 ст. 232 ГК України.

Крім того, вказує, що матеріали справи не містять доказів отримання відповідачем документів, передбачених п.5.4 договору та дату такого отримання, відтак, неможливо встановити з котрої дати у відповідача почався відлік 14-денного терміну на оплату наданих послуг, коли такий термін закінчився та з котрого числа рахувати перший день прострочення.

В дане судове засідання зявився представник позивача, яка підтримала доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, просила рішення місцевого господарського суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідач явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, причини неявки суду не повідомив, хоча про час, дату та місце розгляду спору був повідомлений належним чином.

Розглянувши матеріали апеляційної скарги, відзиву на неї, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 23.02.2016 у справі № 909/23/16 залишити без змін, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 23.04.2014 ТОВ "Мізунь" (замовник) та ТОВ "Електа-Інжиніринг" (перевізник) укладено договір №2014-028 на перевезення вантажу (договір), відповідно до п. 1.1 якого перевізник взяв на себе зобов'язання доставити автомобільним транспортом довірений йому замовником вантаж у міжміському, міжнародному сполученні (згідно заявки на транспортні послуги) до місця призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (вантажоодержувачеві), а замовник зобов'язався сплатити провізну плату за надані перевізником транспортні послуги відповідно до умов договору.

Пунктом 2.1 договору передбачено, що перевізник здійснює перевезення вантажу на підставі письмових заявок на перевезення, що подаються замовником за формою встановленою в додатку № 1 до цього договору.

На виконання умов договору, сторонами укладені договори-заявки на разове перевезення вантажу.

В договорах-заявках на разове перевезення вказано, що вантажовідправник (замовник) проводить оплату перевізнику напротязі 25 банківських днів після отримання оригіналів документів, що підтверджують доставку вантажу (ТТН, рахунків, актів виконаних робіт, податкових накладних, копій реєстраційних документів завірених мокрою печаткою, договір-заявка та договір в 2-х екземплярах, видаткової накладної та накладної на піддон). Лише в заявці з датою завантаження 21.05.2015 термін встановлено напротязі 20 банківських днів.

В разі невиконання або неналежного виконання умов договору перевезення № 2014-028 від 23.04.2014 та даного договору-заявки сторони несуть відповідальність передбачену вказаним договором перевезення та цим договором заявкою, а також чинним законодавством.

Таким чином, на підставі укладеного договору та заявок на перевезення між сторонами у справі виникли зобов'язальні відносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 307 ГК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Пунктом 5.3 договору визначено, що сплата грошової суми за кожне перевезення здійснюється замовником на підставі рахунка-фактури і акту виконаних робіт. Підставою для виставлення рахунка-фактури є підписання акту виконаних робіт.

Факт належного виконання ТОВ "Електа-Інжиніринг" послуг з перевезення вантажів підтверджується актами про надання послуг, які підписано уповноваженими представниками та скріплено печатками сторін та в яких вказано, що сторони претензій одна до одної не мають, а саме акти: № ЕІ00-00314 від 09.05.2015, № ЕІ00-00323 від 15.05.2015, № ЕІ00-00348 від 24.05.2015, № ЕІ00-00368 від 04.06.2015, № ЕІ00-00384 від 14.06.2015, № ЕІ00-00398 від 20.06.2015. Копії вказаних актів долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

На виконання вимог договору ТОВ "Електа-Інжиніринг" було поставлено довірений відповідачем вантаж за вказаними адресами відповідно до заявок, що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями товарно-транспортних накладних та актами здачі-прийняття робіт (надання послуг).

З позовної заяви вбачається, що за період з 25.04.2015 по 20.06.2015 позивачем надано послуги відповідачу на суму 276 600, 00 грн.

Вказані обставини, як вбачається з матеріалів справи не заперечуються обома сторонами.

Згідно з п. 5.4 договору рахунок-фактура повинна бути сплачена замовником протягом 14 банківських днів після отримання замовником належним чином оформлених оригіналів: рахунка-фактури виконавця, податкової накладної та товарно-транспортної накладної, видаткової накладної.

Боржник вважається таким, що прострочив своє зобов'язання по поверненню заборгованості, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України).

Згідно з п.6.3.2 договору у випадку прострочення оплати за надані послуги замовник сплачує перевізнику неустойку в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожен день прострочення платежу.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Однак, відповідачем в порушення умов договору сплачено за надані послуги перевезення кошти в розмірі 197 800, 00 грн. Відтак, в останнього утворилась заборгованість в розмірі 78 800, 00 горн, на яку позивачем нараховано 2 674, 00 грн інфляційних втрат, 1 144, 37 грн - 3 % річних та 19 199, 82 грн пені.

Також матеріали справи містять претензію позивача від 19.10.2015, в якій останній повідомляв відповідача про наявність заборгованості за договором на перевезення вантажу від 23.04.2014 в сумі 83 800, 00 грн.

Надалі позивачем надіслано відповідачу лист від 04.11.2015, в якому вказано, що відповіді на претензію таким не отримано, однак позивачем 22.10.2015 перераховано кошти в розмірі 5 000, 00 грн за договором, відтак, основна заборгованість станом на 04.11.2015 становить 78 800, 00 грн. Докази надсилання вказаної претензії містяться в матеріалах справи. Також судом проведено відстеження пересилання поштового відправлення вказаного листа за штрих кодовим ідентифікатором 418 та встановлено, що вказана поштова кореспонденція вручена адресату особисто 29.10.2015.

Відповіді на вказаний лист матеріали справи не містять.

Отже, з огляду на те, що матеріали справи містять належні та допустимі докази, що свідчать про надання позивачем послуг з автотранспортних перевезень по маршруту с. Новий Мізунь - смт. Ювілейне, колегія суддів погоджується з наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині основної заборгованості в розмірі 78 800, 00 грн.

Також місцевим господарським судом здійснено перевірку розрахунків позивача щодо нарахувань 3% річних, інфляційних втрат, пені та встановлено, що підлягають задоволенню інфляційні втрати в розмірі 1 776, 95 грн, 3% річних 1 140, 28 грн, пеня 18 894, 47 грн, оскільки розрахунок інфляційних втрат позивачем проведено з врахуванням неправильного строку і застосуванням невірного індексу інфляції за грудень 2015 року. Щодо нарахування 3% річних, при перевірці розрахунку за допомогою програми ІПС "Законодавство" місцевим господарським судом визначено суму в розмірі 1 140, 28 грн. Розрахунок пені позивачем проведено з врахуванням неправильного строку, оскільки не враховано вимоги п. 6 ст. 232 ГК України.

Перевіривши розрахунок позивача, колегія суддів дійшла висновку про правомірне задоволення місцевим господарським судом інфляційних втрат в розмірі 1 776, 95 грн, 3% річних в розмірі 1 140, 28 грн та 18 894, 47 грн пені.

Твердження відповідача про порушення місцевим господарським судом його прав, передбачених ст. 22 ГПК України є необґрунтованими, оскільки такий буд повідомлений про час, дату та місце розгляду справи належним чином. Відтак, відповідач не був позбавлений права на подання відзиву на позовну заяву. Слід зазначити, що розгляд справи може відкладатись коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному судовому засіданні. Поряд з цим, судом розгляд справи відкладався, однак відповідач явку повноважного представника в судове засідання двічі не забезпечив. Відтак, з урахуванням наявності в матеріалах справи належних та допустимих доказів в порядку та розумінні ст. 34 ГПК України, що свідчать про надання позивачем відповідачу послуг автотранспортних перевезень, необґрунтованість клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, судом правомірно розглянуто справу на підставі ст. 75 ГПК України.

Доводи скаржника щодо невірних розрахунків інфляційних втрат, 3% річних та пені є безпідставними, оскільки місцевий господарських суд вказав на недоліки розрахунку позивача, провів власний та задоволив в цій частині вимоги частково.

Твердження скаржника, що матеріали справи не містять доказів отримання відповідачем документів, передбачених п. 5.4 договору та дату такого отримання, відтак, неможливо встановити з котрої дати у відповідача почався відлік 14-денного терміну на оплату наданих послуг, коли такий термін закінчився та з котрого числа рахувати перший день прострочення спростовуються самим договором та заявками на разове перевезення з урахуванням наступного.

Пунктом 5.3. договору вказано, що сплата грошової суми за кожне перевезення здійснюється замовником на підставі рахунку фактури і акту виконаних послуг. Підставою для виставлення рахунка-фактури є підписання акту виконаних робіт. Матеріали справи містять акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), які свідчать про те, що вказані акти складені на підставі рахунків та містять підписи, печатки обох сторін, не містять жодних застережень.

А в договорах - заявках на разове перевезення вантажу встановлено, що оплата проводиться напротязі 25 банківських днів (в заявці з датою завантаження 21.05.2015 термін встановлено напротязі 20 банківських днів) після отримання оригіналів документів, що підтверджують доставку вантажу. Відтак, з урахуванням того, що господарська операція відбулась, первинні бухгалрерські документи підписані обома сторонами, позивачем правомірно нараховано пеню, 3% річних та інфляційні втрати після спливу строку, встановленого в договорах-заявках на разове перевезення вантажу.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що рахунок (рахунок-фактура) за своїм призначенням не відповідає ознакам первинного документа (оскільки ним не фіксується будь-яка господарська операція, розпорядження або дозвіл на проведення господарської операції), а носить лише інформаційний характер. Тобто форма рахунку-фактури не містить можливості визначення змісту правочину (купівля-продаж, надання послуг, перевезення тощо) та не визначає вид договірних зобов'язань. Фактично рахунок-фактура є розрахунково-платіжним документом, що передбачають тільки виставлення певних сум до оплати покупцям за поставляються (фактично поставлені) товари чи надані (фактично надані) послуги, а сам факт отримання товарів (послуг) повинен бути підтверджений видаткової накладної постачальника або актом прийому - передачі виконаних робіт (послуг). Форма рахунку (рахунку-фактури) не належить до типових форм, що затверджується Держкомстатом, застосування її нормативно-правовими актами не передбачено.

Відтак, ненадсилання рахунку-фактури не є відкладальною умовою у розумінні ст. 212 ЦК України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 ЦК України, а тому не звільняє відповідача, як замовника, від обов'язку сплатити за надані позивачем послуги автотранспортних перевезень.

Відповідно до ст. 43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Статтею 32 ГПК України передбачено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Оскільки скаржник, у встановленому законом порядку, не подав належних та допустимих доказів, які б з достовірністю підтверджували доводи, викладені в апеляційній скарзі, та обґрунтовували неправомірність та безпідставність заявленого позову, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду Івано-Франківської області відповідає законодавству, матеріалам та дійсним обставинам справи, а тому не вбачає підстав його для зміни чи скасування.

Керуючись ст. ст. 33, 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 23.02.2016 у справі № 909/23/16 залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

2. Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку покласти на скаржника.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

4. Справу повернути до місцевого господарського суду.

Постанова підписана 19.05.2016

Головуючий суддя Юрченко Я.О.

Суддя Зварич О.В.

Суддя Хабіб М.І.