ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.05.2016р. Справа№ 914/806/16

Господарський суд Львівської області у складі головуючого судді Горецької З.В.,

за участю секретаря судового засідання Хороз І.Б.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Львівського міського комунального підприємства по обслуговуванню та ремонту житла «Айсберг», м. Львів

до відповідача: Спільного українсько-канадського підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю «Трансконтинент», м. Львів

про стягнення 14 296,89 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1- представник (довіреність від 16.11.2015р.)

від відповідача: ОСОБА_2- представник (довіреність б/н від 05.05.16р.)

Представникам сторін роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Заяв про відвід судді та здійснення технічної фіксації судового засідання не надходило.

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Львівського міського комунального підприємства по обслуговуванню та ремонту житла «Айсберг» до Спільного українсько-канадського підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю «Трансконтинент» про стягнення 14 296,89 грн.

Ухвалою від 25.03.2016 року порушено провадження у справі та призначено до розгляду на 08.04.2016 року. Ухвалою від 08.04.2016 року розгляд справи відкладено до 10.05.2016 року, у зв»язку з неявкою представника відповідача. Ухвалою від 10.05.2016 року розгляд справи відкладено до 17.05.2016 року, для надання доказів по справі. В судовому засіданні 10.05.2016 року суд перейшов до розгляду справи по суті. Ухвалою від 17.05.2016 року оголошено перерву до 23.05.2016 року, для надання доказів по справі. В судовому засіданні 23.05.2016 року о 10-00 год. оголошено перерву до 23.0.05.2016 року о 16-30 год.

Представник позивача в судове засідання зявився, вимоги ухвали суду виконав частково, позовні вимоги підтримує та просить позов задоволити позов.

16.05.2016 року за вх.№20717/16 позивач подав заяву на виконання вимог ухвали суду, в якій просить суд задоволити позовні вимоги повністю.

23.05.2016 року за вх.№2759/16 позивач подав клопотання про продовження строків розгляду справи, керуючись ст.69 ГПК України. Однак, відповідач проти заявленого клопотання заперечив з мотивів уникнення затягування розгляду справи. Суд відмовив в задоволенні клопотання позивача, оскільки представником позивача не наведено винятковості обставин для продовження строку розгляду справи в порядку ст.69 ГПК України.

23.05.2016 року за вх.№21619/16 позивач подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

Відповідач явку повноважного представника в судове засідання забезпечив, вимоги ухвали суду виконав частково, позовні вимоги заперечує з підстав наведених у відзиві (вх. № 19409/16 від 05.05.2016р.).

05.05.16р. в канцелярію суду за вх. № 19409/16 подано відзив на позовну заяву з додатками, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості та застосувати позовну давність до позовних вимог ЛМКП по обслуговуванню та ремонту житла «Айсберг» до «Трансконтинент». Позивач на примірнику відзиву зазначив, що заперечує щодо застосування строків позовної давності.

В судовому засіданні 23.05.2016 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

01.06.2006 року між Львівським міським комунальним підприємством « Айсберг» (надалі позивач) та спільним українсько-канадським підприємством Товариства з обмеженою відповідальністю «Трансконтинент» (надалі відповідач) укладено договір № 155 про відшкодування експлуатаційних витрат, щодо приміщення.

Відповідно до п. 1.1. користувач, який згідно з договором (чи свідоцтвом на право власності ) № 065075 від 01.09.2006 року займає нежитлові приміщення (будинок, споруду) для піцерії за адресою: вул. Лепкого, 20/4, загальною площею 104,3 кв. м. сплачує експлуатаційні витрати (розрахунок згідно додатку).

01.06.2006 року сторонами було підписано Додаток до Договору № 155 про відшкодування експлуатаційних витрат від 01.06.2006 року, яким встановлено ставку експлуатаційних витрат по вивозу та утилізацію ТПВ у розмірі 30,00грн. в місяць.

01.06.2007 року між ЛКП «Айсберг» та ТзОВ «Трансконтинент» було підписано зміни до додатку № 1 до договору № 155 про відшкодування експлуатаційних витрат від 01.06.2006 року, згідно яких ставка експлуатаційних витрат по вивозу та утилізації ТПВ становить 70,38 грн. в місяць.

Відповідно до п.3.1. договору № 155 про відшкодування експлуатаційних витрат, підприємство до 10-числа місяця, наступного за звітним, надає користувачу відповідних рахунок на оплату експлуатаційних витрат.

Пунктом 3.2. договору передбачено, що користувач до 15 числа місяця, наступного за звітним періодом вносить оплату пропорційно займаній площі на розрахунковий рахунок підприємства.

Однак, на думку позивача, всупереч умовам укладеного договору відповідачем не здійснено оплату за надані послуги, яка станом на 30.01.2016 року становить 14 296,89 грн.

10.07.2014 року відповідачем було отримано наручно та підписано попередження, що заборгованість станом на 30.06.2014 року складає 7 997,23 грн.

24.04.2015 року на адресу відповідача цінним листом з описом вкладення було надіслано вимогу про сплату боргу на суму 10 727,36 грн. та акт взаєморозрахунків по договору, що підтверджується описом вкладення у цінний лист.

Позивач вимагав у 7-денний строк від дня отримання згаданої вимоги на виконання вказаних зобов»язань, оплатити заборгованість з відшкодування експлуатаційних витрат, проте така відповідачем залишена без уваги та будь-якої відповіді.

Відповідач в судове засідання з»явився, проти позовних вимог заперечив, подав відзив на позов, в якому вважає позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення.

В судовому засіданні представник позивача підтвердив, що станом на день розгляду справи відповідач не сплатив заборгованість перед позивачем, розмір боргу не змінився.

Відповідач не заперечує щодо укладення між сторонами вищезазначеного договору, а також щодо надання позивачем послуг по вивозу та утилізації сміття.

Відповідач зазначає, що станом на 01.03.2011 року у ТзОВ «Трансконтинент» була заборгованість перед ЛКП «Айсберг» за надані послуги по вивозу та утилізації ТПВ у сумі 377,44 грн., що підтверджується рахунком ЛКП «Айсберг» №1/03 від 01.03.2011 року. Зазначена заборгованість була оплачена ТзОВ «Трансконтинент» того ж 01.03.2011 року, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера від 01.03.2011 року, а також не заперечується самим ЛКП «Айсберг».

Будь-яких інших послуг ЛКП «Айсберг» для ТзОВ «Трансконтинет» не надавало, а тому заборгованість у ТзОВ «Трансконтинет» перд ЛКП «Айсберг» відсутня.

Представник відповідача наголошує, що йому невідомо за які послуги ЛКП «Айсберг» нарахувало ТзОВ «Трансконтинент» суму боргу, яка вказана у проекті акту звірки взаєморозрахунків за період з травня 2008 року.

Відповідно до п.3.1 договору №155 про відшкодування експлуатаційних витрат від 01.06.2006 року, підприємство до 10-го числа місяця, наступного за звітним, надає користувачу відповідний рахунок на оплату експлуатаційних витрат.

Вказаних у проекті акту звірки взаємних розрахунків за період з травня 2008 року рахунків ТзОВ «Трансконтинент» від позивача не отримувало.

Також відповідач зазначає, що ЛКП «Айсберг» звернулося до господарського суду з позовною заявою лише 23.03.2016 року, а позовні вимоги щодо стягнення сум заборгованості, строк оплати яких, на думку ЛКП «Айсберг», настав до 23.03.2013 року (на загальну суму 8 042,67 грн.). Отже, до таких позовних вимог слід застосувати строк позовної давності.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно до ст. 173 ГК України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, в тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Відповідно до ст. 179 ГК України, майново-господарські зобовязання, які виникають між субєктами господарювання або між субєктами господарювання і негосподарюючими субєктами юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобовязаннями.

Згідно ст.193 ГК України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог вказаного кодексу. Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, 01.06.2006 року між Львівським міським комунальним підприємством « Айсберг» та спільним українсько-канадським підприємством Товариства з обмеженою відповідальністю «Трансконтинент» укладено договір № 155 про відшкодування експлуатаційних витрат, щодо приміщення (а.с.13).

Відповідно до п. 1.1. користувач, який згідно з договором (чи свідоцтвом на право власності ) № 065075 від 01.11.2006 року займає нежитлові приміщення (будинок, споруду) для піцерії за адресою: вул. Лепкого, 20/4, загальною площею 104,3 кв. м. сплачує експлуатаційні витрати (розрахунок згідно додатку).

01.06.2006 року сторонами було підписано Додаток до Договору № 155 про відшкодування експлуатаційних витрат від 01.06.2006 року, яким встановлено ставку експлуатаційних витрат по вивозу та утилізацію ТПВ у розмірі 30,00грн. в місяць (а.с.13)

01.06.2007 року між ЛКП «Айсберг» та ТзОВ «Трансконтинент» було підписано зміни до додатку № 1 до договору № 155 про відшкодування експлуатаційних витрат від 01.06.2006 року, згідно яких ставка експлуатаційних витрат по вивозу та утилізації ТПВ становить 70,38 грн. в місяць (а.с.14).

Відповідно до п.3.1. договору № 155 про відшкодування експлуатаційних витрат, підприємство до 10-числа місяця, наступного за звітним, надає користувачу відповідних рахунок на оплату експлуатаційних витрат.

Пунктом 3.2. договору передбачено, що користувач до 15 числа місяця, наступного за звітним періодом вносить оплату пропорційно займаній площі на розрахунковий рахунок підприємства.

Однак, як стверджує позивач, всупереч умовам укладеного договору відповідачем не здійснено оплату за надані послуги, яка станом на 30.01.2016 року становить 14 296,89 грн.

Ця заборгованість нарахована позивачем за період з травня 2008 року по лютий 2016 року.

Судом встановлено, що згідно п.1.1 договору №155 про відшкодування експлуатаційних витрат від 01.06.2006 року року, користувач сплачує експлуатаційні витрати на відшкодування витрат по вивозу та утилізації ТПВ (твердих побутових відходів), а підприємство (ЛКП «Айсберг») забезпечує вивіз та утилізацію ТПВ (контейнерна тара підприємства майданчик за адресою вул.Лепкого,20). На підставі цього договору ЛКП «Айсберг» надавало ТзОВ «Трансконтинент» послуги по вивозу та утилізації ТПВ до 31.12.2010 року, а ТзОВ «Трансконтинент» оплачувало надані ЛКП «Айсберг» послуги.

Станом на 01.03.2011 року у ТзОВ «Трансконтинент» була заборгованість перед ЛКП «Айсберг» за надані послуги по вивозу та утилізації ТПВ у сумі 377,44 грн., що підтверджується рахунком ЛКП «Айсберг» №1/03 від 01.03.2011 року. (а.с.46). Зазначена заборгованість була оплачена відповідачем того ж 01.03.2011 року, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера від 01.03.2011 року, а також не заперечується самим ЛКП «Айсберг» (а.с.47).

Відповідач стверджує, що йому невідомо за які послуги ЛКП «Айсберг» нарахувало ТзОВ «Трансконтинент» суму боргу, яка вказана у проекті акту звірки взаєморозрахунків за період з травня 2008 року. Однак, позивач стверджує, що належним чином та у повному обсязі надав відповідачу, як споживачу послуги з утримання будинку №20, розташованому на вул.Б.Лепкого у м.Львові та його прибудинкової території (типовий перелік послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, які надаються ЛКП мешканцям, розроблений у відповідності до постанов кабінету міністрів України та затверджений рішеннями виконавчого комітету Львівської міської ради №1431 від 26.12.2008 року, №1651 від 26.11.2010 року, №561 від 31.05.2011 року «Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків та прибудинкових територій для населення у м.Львові індивідуально по кожному будинку» та визначено для кожного будинку окремо), що підтверджується укладеними договорами із спеціалізованими підприємствами, що надають послуги з дератизації та дезінфекції, освітлення місць загального користування, вивезення сміття, аварійними службами, та актами виконаних робіт тощо. Позивачем до матеріалів справи долучено копії договорів, платіжних доручень та актів виконаних робіт, які підтверджують факт надання послуг ЛКП «Айсберг» по інших об»єктах, однак, суд не бере до уваги зазначені докази так, як відносини ЛКП «Айсберг» з іншими суб»єктами господарювання не є предметом дослідження в даному спорі.

Також суд наголошує, що позивач не надав жодних належних та допустимих доказів, що підтверджують надання позивачем відповідачу будь-яких із вищеперелічених послуг, у зв»язку з чим в останнього виникла заборгованість. А із договору №155 п.1.1 вбачається, що користувач сплачує експлуатаційні витрати на відшкодування витрат по вивозу та утилізації ТПВ, а підприємство (ЛКП «Айсберг») забезпечує вивіз та утилізацію ТПВ. З додатку від 01.06.2006 року до договору також вбачається ЛКП «Айсберг» надавав позивачу лише послуги по по вивозу та утилізації ТПВ, оскільки п.6 встановлена місячну норму накопичення ТПВ 1,79 м.куб., а п.7 встановлено ставку експлуатаційних витрат по вивозу та утилізації ТПВ (оплата за місяць) 30 грн. Крім того, змінами до додатку №1 договору №155 від 21.06.2007 року сторони погодили,що п.6 додатку викласти в наступній редакції: місячна норма ТПВ 3,58 куб.м. та п.7 в) оплата в місяць 70,38 грн. Отже, як вбачається з договору та додатку № 1 позивачем надавалися послуги лише по вивозу та утилізації ТПВ, а послуги, передбачені договором, на утримання нежитлового приміщення (будинку, споруди) та прибирання прибудинкової території не давалися і ЛКП «Айсберг» не зобов»язане було забезпечувати утримання нежитлового приміщення (будинку, споруди) (п.1.1. п. «г»), та прибирання прибудинкової території (п.1.1. п. «д»), оскільки біля переліку цих послуг стоять прочерки.

Крім того, суд зазначає, що істотною умовою договору є ціна.

Згідно ч.1 ст.632 ЦК України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Згідно ч.2 ст.632 ЦК України, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як судом встановлено, в договорі №155 та додатку договору сторонами досягнуто згоди щодо ціни лише за вивіз та утилізацію ТПВ.

Крім того, як зазначалося вище, на підтвердження оплати заборгованості відповідачем надано квитанцію до прибуткового касового ордера від 01.03.2011 року (а.с.47), в якій вказано, що платіж прийнято від ТзОВ «Трансконтинент», а підставою оплати є вивіз сміття. Цей платіж оплачений відповідачем на підставі рахунку №1/03 від 01.03.2011 року, в якому зазначено що сума в розмірі 377,44 грн. це борг по вивозу та утилізації ТПВ.

Так, судом встановлено, що відповідно до п.3.1. договору № 155 про відшкодування експлуатаційних витрат, підприємство до 10-числа місяця, наступного за звітним, надає користувачу відповідних рахунок на оплату експлуатаційних витрат.

У долучених позивачем до матеріалів справи актах звірки взаємних розрахунків вказано рахунки, на підставі яких відповідач повинен був сплачувати заборгованість позивачу. Однак, відповідач в судовому засіданні заперечив той факт, що такі рахунки ЛКП «Айсберг» виставлялися. І позивачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів, що підтверджують виставлення таких рахунків, копій до матеріалів справи не долучено, оригіналів в судовому засіданні не подано.

Крім того, у вказаних проектах актів звірки взаєморозрахунків позивачем зазначено різну вартість наданих ТзОВ «Трансконтинет», а відповідач наголошує, що сторони лише двічі погоджували вартість послуг за вивіз та утилізацію сміття і будь-яких інших документів, якими б погоджувалися зміни вартості послуг з вивозу та утилізації ТПВ сторони суду не надали.

В судовому засіданні позивач пояснив, що вказані у актах звірки суми, це розмір витрат, які позивач повинен був оплатити за надані послуги, не лише по вивозу та утилізації сміття. Однак, як встановлено судом раніше, інші послуги, про які зазначає позивач, ЛКП «Айсбер» Товариству з обмеженою відповідальністю «Трансконтинент» не надавало.

Враховуючи вищевикладене, суд не може погодитися з твердженням позивачами, що даний договір є типовим, і за даним договором надавалися і інші послуги, крім вивозу та утилізації ТПВ, і за що з відповідача повинна стягуватися плата.

Також, судом встановлено, що 01.01.2011 року ЛКП «Айсберг» припинило надавати ТзОВ «Трансконтинент» послуги по вивозу та утилізації ТПВ, оскільки, за рекомендацією ЛКП «Айсберг» ТзОВ «Трансконтинент» 01.01.2011 року уклало договір №Г/АЙ-176/к про надання послуг з вивезення побутових відходів з Товариством з обмеженою відповідальністю «АВЕ Львів».

Відповідно до п.1 договору №Г/АЙ-146/к про надання послуг з вивезення побутових відходів від 01.01.2011 року, ТзОВ «АВЕ Львів» (виконавець) та ТзОВ «Трансконтинет» (замовник) уклали цей договір про наступне: Виконавець зобов»язується згідно з графіком надавати послуги з вивезення побутових відходів, а замовник зобов»язується своєчасно оплачувати послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, передбачених цим договором.

Пунктами 3, 4, 16, 17 та 26 вказаного Договору №Г/АЙ-176/к про надання послуг з вивезення побутових відходів від 01.01.2011 року передбачено, що контейнери для збирання і зберігання відходів від діяльності ТзОВ «Трансконтинет» належить ЛКП «Айсберг» і знаходяться на його території.

Суд не може погодитися із твердженням представника позивача, що йому нічого невідомо про цей договір і його умови, оскільки договір №Г/АЙ-176/к також був підписаний ЛКП «Айсберг», про що свідчить факт наявності у вказаному договорі реквізитів, відбитку печатки та підпису Директора ЛКП «Айсберг». Так п.30 договору №Г/АЙ-176/к передбачено, що цей договір складено у трьох примірниках, що мають однакову юридичну силу. Один з примірників зберігається у замовника, другий у виконавця, третій у ЛКП «Айсберг».

Факт підписання ЛКП «Айсберг» договору №Г/АЙ-176/к свідчить про повідомлення останнього про укладення ТзОВ «Трансконтинент» нового договору на вивіз ТПВ з ТзОВ «АВЕ Львів».

Як встановлено в ході судового розгляду справи, Договів №Г/АЙ-176/к про надання послуг з вивезення побутових відходів від 01.01.2011 року є чинним, доказів визнання його недійсним чи неукладеним представниками сторін суду не подано.

Таким чином, починаючи з 01.01.2011 року вивіз побутових відходів для ТзОВ «Трансконтинент» здійснювало не ЛКП «Айсберг», а ТзОВ «АВЕ Львів». З 01.01.2011 року ЛКП «Айсберг» не надавало ТзОВ «Трансконтинент» послуг з вивозу ТПВ силами ТзОВ «АВЕ Львів» відбулося з відома та згоди самого ЛКП «Айсберг».

Відтак, у зв»язку із укладенням між ЛКП «Айсберг» та ТзОВ «АВЕ Львів» за участю ЛКП «Айсберг» договору №Г/АЙ-176/к про надання послуг з вивезення побутових відходів від 01.01.2011 року, зобов»язання між ЛКП «Айсберг» та ТзОВ «Трансконтинент» за договором №155 про відшкодування експлуатаційних витрат від 01.06.2006 року починаючи з 01.01.2011 року фактично припинилися.

Згідно ст.604 ЦК України, зобов'язання припиняється за домовленістю сторін.

Враховуючи вищевикладене, суд розцінює укладення договору №Г/АЙ-176/к між ТзОВ «Трансконтинент» та ТзОВ «АВЕ Львів», за погодженням ЛКП «Айсберг» як припинення договірних відносин між позивачем та відповідачем за договором №155 від 01.06.2006 року за домовленістю сторін в розумінні ст.604 ЦК України.

Судом встановлено, що договір №Г/АЙ-176/к не припинив свою дію, тому ТзОВ «Трансконтинент» здійснює розрахунки за надані послуги із ТзОВ «АВЕ Львів».

Відповідачем подано суду акти звірки взаєморозрахунків між ТзОВ «АВЕ Львів» та ТзОВ «Трансконтинент» станом на 31.03.2015 року, в яких зазначено, що заборгованість відповідача перед ТзОВ «АВЕ Львів» відсутня (а.с.40) Також факт відсутності такої заборгованості підтверджується довідкою ТзОВ «АВЕ Львів» №0105 від 15.12.2015 року, що долучена до матеріалів справи (а.с.48).

Із наведеного вище випливає, що надання для ТзОВ «Трансконтинент» послуг із вивезення побутових відходів відбувалося за Договором №Г/АЙ/176/к про надання послуг з вивезення побутових відходів від 01.01.2011 року, укладеним між ТзОВ «Трансконтинент» та ТзОВ «АВЕ Львів». Розрахунки за надання послуг по вивезенню побутових відходів здійснювалися між ТзОВ «Трансконтинент» та ТзОВ «АВЕ Львів».

Крім того, позивачем долучено до матеріалів справи проект акту звірки взаєморозрахунків за період з 01.10.2006 року по 31.03.2011 року, в якому зазначено вартість наданих послуг по рахунках, і в окремій колонці представником позивача власноручно вписано розмір боргу за надані послуги по вивозу та утилізації сміття на загальну суму 2 919,39 грн. Враховуючи проплати відповідача на загальну суму 2 733,65 грн., позивач стверджує, що у відповідача за даний період існує заборгованість в розмірі 185,74 грн. Однак, суд не бере до уваги даний проект Акту звірки, оскільки така заборгованість не підтверджена будь-якими належними та допустимими доказами.

Щодо застосування строку позовної давності суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Розяснення щодо застосування позовної давності викладені у Постанові Пленуму ВГС України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" № 10 від 29.05.2013 р., зокрема, у пункті 2.1зазначено, що частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

Станом на момент розгляду справи судом встановлено, що заборгованість за надані послуги по вивозу та утилізації сміття відповідачем сплачена в повному обсязі. Це представник ТзОВ «Трансконтинент» підтвердив і в судовому засіданні, наголошуючи, що останній рахунок позивачем було виставлено 01.03.2011 року на суму 377,44 грн., який відповідачем в той же день було погашено. Інших зобов»язань між позивачем та відповідачем не було.

Отже, застосування строку позовної давності є безпідставним.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи, що позивачем не представлено достатньо обєктивних та переконливих доказів в підтвердження своїх позовних вимог, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги Львівського міського комунального підприємства по обслуговуванню та ремонту житла «Айсберг» до Спільного українсько-канадського підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю «Трансконтинент» про стягнення 14 296,89 грн. не є обґрунтованими та не підлягають до задоволення.

Згідно ст. 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Судовий збір, відповідно до ст. 49 ГПК України, слід покласти на позивача, оскільки спір виник з його вини.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 43, 33, 43, 49, 75, 82, 84, 85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 85 ГПК України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст. 91-93 ГПК України.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано 26.05.2016 р.

Суддя Горецька З. В.