ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"11" травня 2016 р.Справа № 916/869/16

Господарський суд Одеської області у складі:

Суддя Зайцев Ю.О.

при секретарі судового засідання Себовій О.О.

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 на підставі довіреності № 67/02 від 11.03.2016р.;

від відповідача: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Державної екологічної інспекції в Одеській області до відповідача ОСОБА_2 підприємства МИКОЛАЇВСЬКЕ про стягнення 44 623,15грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Суть спору: 06.04.2016р. Державна екологічна інспекція в Одеській області звернулася до господарського суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_2 підприємства МИКОЛАЇВСЬКЕ про стягнення 44 623,15грн.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 07.04.2016р. було порушено провадження у справі №916/869/16 із призначенням її до розгляду в судовому засіданні.

22.04.2016р. до канцелярії господарського суду Одеської області від відповідача надійшов лист відповідно до якого, відповідач зазначає, що на даний час не в змозі у теперішній час оплатити заявлений до стягнення штраф та просить суд розглянути та визначити мінімальну місячну суму сплати штрафу.

11.05.2016р. в судовому засіданні після повернення з нарадчої кімнати було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду в порядку статті 85 ГПК України.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи, заслухавши пояснення, суд встановив:

В ході перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства України в період з 15.10.2015 року по 04.11.2015 року Державною екологічною інспекцією в Одеській області проведено позапланову перевірку дотримання вимог природоохоронного законодавства в галузі охорони атмосферного повітря, водних і земельних ресурсів, поводження з відходами та небезпечними хімічними речовинами - до ОСОБА_2 підприємства МИКОЛАЇВСЬКЕ.

Вищезазначеною перевіркою встановлено, що Комунальне підприємство «МИКОЛАЇВСЬКЕ» 15.10.2012 по 30.10.2015р. здійснювало забір води без дозволу на спеціальне водокористування з артезіанської свердловини на підземні води, яка відомче належить ТОВ «Марина» і включена до дозволу на спеціальне водокористування ОК «Добробут-4», що самовільним використанням водних ресурсів при відсутності відповідних дозвільних документів та є порушенням п.9 ст.44 та ст.49 Водного Кодексу України, відповідальність за яке передбачена п.6 ст.110,ст.111 Водного кодексу України.

Вказаний факт зафіксовано в акті перевірки дотримання вимог природоохоронної законодавства, який складено інспектором Держекоінспекції в Одеській області.

Внаслідок порушення були заподіяні збитки державі Україна на суму 44 623 грн. 15коп., які розраховані згідно «Методики розрахунку розмірів відшкодування збитків заподіяних державі внаслідок порушення законодавства про охорону та раціональне використання водних ресурсів», затвердженої наказом Міністерства охорони навколишньої природного середовища від 20.07.2009 року № 389, зі змінами внесеними наказом Міністерства екології та природних ресурсів №220 від 30.06.2011 після його офіційного опублікування 08.08.2011 року.

05.02.2016р. Державною екологічною інспекцією в Одеській області на адресу ОСОБА_2 підприємства МИКОЛАЇВСЬКЕ було надіслано претензію №17 відповідно до якої, просило відповідача добровільно відшкодувати завдані збитки, спричиненні внаслідок виявлених правопорушень, у сумі 44 623,15 грн.

Проте, відповідач на вищезазначену претензію належним чином не відреагував та збитки не відшкодував.

З наведених підстав Державна екологічна інспекція в Одеській області звернулася до господарського суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_2 підприємства МИКОЛАЇВСЬКЕ про стягнення 44 623,15 грн.

Проаналізувавши наявні у справі докази та надавши їм правову оцінку, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст.ст. 68, 69 Закону України „Про охорону навколишнього природного середовища від 25 червня 1991 року1264-XII (з наступними змінами та доповненнями; далі по тексту Закон України „Про охорону навколишнього природного середовища) порушення законодавства України про охорону навколишнього природного середовища тягне за собою встановлену цим Законом та іншим законодавством України дисциплінарну, адміністративну, цивільну і кримінальну відповідальність. Застосування заходів дисциплінарної, адміністративної або кримінальної відповідальності не звільняє винних від компенсації шкоди, заподіяної забрудненням навколишнього природного середовища та погіршенням якості природних ресурсів. Шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі.

Вирішуючи даній спір господарський суд бере до уваги положення п. 1.1 розяснень Вищого арбітражного суду України „Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із застосуванням законодавства про охорону навколишнього природного середовища від 27.06.2001р. № 02-5/744, у відповідності до яких відносини у галузі охорони навколишнього природного середовища в Україні регулюються Конституцією України, міжнародними угодами України, Цивільним кодексом України (далі - Цивільний кодекс), Законом України "Про охорону навколишнього природного середовища" (далі - Закон), а також розроблюваним відповідно до нього земельним, водним, лісовим законодавством, законодавством про надра, про охорону атмосферного повітря, про охорону і використання рослинного і тваринного світу та іншим спеціальним законодавством. У вирішенні спорів, пов'язаних із застосуванням законодавства про охорону навколишнього природного середовища, слід керуватися нормами природноресурсового, природоохоронного законодавства про забезпечення екологічної безпеки, а з питань, не врегульованих цим законодавством, - відповідними правилами цивільного законодавства.

Враховуючи заявлену позивачем вимогу про відшкодування збитків, завданих державі внаслідок порушення відповідачем природоохоронного законодавства, що є вимогою про застосування цивільно-правових наслідків названого екологічного правопорушення, господарський суд вважає за необхідне звернутись до приписів цивільного законодавства, яким врегульовано загальні підстави виникнення у особи обовязку відшкодування збитків.

Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому, збитками є витрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Виходячи з положень статей глави 82 ЦК України чинним законодавством України під майновою шкодою розуміється в тому числі будь-яке знецінення блага, що охороняється правом, що, в свою чергу, тягне за собою негативні майнові наслідки для правопорушника. Зобовязання, що регулюються нормами даної глави відносяться до числа позадоговірних, тобто субєкти даних правовідносин не перебувають у будь-яких договірних відношеннях. Отже, зобовязанням із заподіяння шкоди (деліктне зобовязання) є зобовязання в силу якого особа, яка заподіяла майнову або немайнову шкоду іншій особі (громадянину, організації), зобовязано дану шкоду відшкодувати.

Так, згідно зі ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

При цьому, для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу цивільного правопорушення, а саме: вина особи, яка заподіяла шкоду; протиправна поведінка заподіювача шкоди; наявність шкоди; причинний зв?язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача. Відсутність одного з елементів складу цивільного правопорушення, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за заподіяну шкоду, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Аналогічну правову позицію висловлено у п. 1.3 розяснень Вищого арбітражного суду України „Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із застосуванням законодавства про охорону навколишнього природного середовища від 27.06.2001р. № 02-5/744, згідно з яким розглядаючи справи про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок порушення природноресурсового, природоохоронного законодавства про забезпечення екологічної безпеки, господарські суди повинні обов'язково враховувати наявність таких умов відповідальності, як безпосередній причинний зв'язок між відповідними діями (бездіяльністю) і шкодою та вина відповідача.

При цьому, у п. 1.6 названих розяснень наголошено, що вирішуючи спір про відшкодування шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу, господарському суду слід виходити з презумпції вини правопорушника. Отже позивач не повинен доводити наявність вини відповідача у заподіянні шкоди навколишньому природному середовищу, навпаки, відповідач повинен довести, що у діях його працівників відсутня вина у заподіянні шкоди.

З огляду на здійснений судом правовий аналіз приписів чинного законодавства, якими визначені правові підстави для відшкодування завданої особою майнової шкоди, господарський суд вважає за необхідне при вирішенні даного спору встановити факт наявності або відсутності у діях ОСОБА_2 підприємства МИКОЛАЇВСЬКЕ елементів складу цивільного правопорушення, які, в даному випадку, збігаються з елементами складу екологічного правопорушення.

Так, факт порушення відповідачем у спірних правовідносинах вимог природоохоронного законодавства підтверджується актом перевірки дотримання відповідачем вимог природоохоронного законодавства в галузі охорони атмосферного повітря, водних і земельних ресурсів, поводження з відходами та небезпечними хімічними речовинами, складеним Державною екологічною інспекцією в Одеській області, в якому, серед іншого, зазначено про виявлення факту використання відповідачем протягом періоду з 15.10.2012р. по 30.10.2015р. здійснювало забір води без дозволу на водокористування з артезіанської свердловини на підземні води, яка відомче належить ТО Марина» і включена до дозволу на спеціальне водокористування ОК «Добробут-4».

В силу положень п. „г ч. 1 ст. 39 Закону України „Про охорону навколишнього природного середовища підземні води є природними ресурсами загальнодержавного значення.

Згідно зі ст.ст. 1, 6 Кодексу України про надра надрами є це частина земної кори, що розташована під поверхнею суші та дном водоймищ і простягається до глибин, доступних для геологічного вивчення та освоєння. Корисні копалини за своїм значенням поділяються на корисні копалини загальнодержавного і місцевого значення. Віднесення корисних копалин до корисних копалин загальнодержавного та місцевого значення здійснюється Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони навколишнього природного середовища.

Згідно з переліком корисних копалин загальнодержавного значення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.12.1994р. № 827(з наступними змінами та доповненнями) підземні води, а саме мінеральні (лікувальні, лікувально-столові, природні столові; питні (для централізованого водопостачання, для нецентралізованого водопостачання; промислові; технічні; теплоенергетичні є корисними копалинами загальнодержавного значення,

Таким чином, підземні води є природними ресурсами загальнодержавного значення в розумінні Закону України „Про охорону навколишнього природного середовища та корисними копалинами загальнодержавного значення в розумінні Кодексу України про надра.

Відповідно до ст. 38 Закону України „Про охорону навколишнього природного середовища використання природних ресурсів в Україні здійснюється в порядку загального і спеціального використання природних ресурсів. Законодавством України громадянам гарантується право загального використання природних ресурсів для задоволення життєво необхідних потреб (естетичних, оздоровчих, рекреаційних, матеріальних тощо) безоплатно, без закріплення цих ресурсів за окремими особами і надання відповідних дозволів, за винятком обмежень, передбачених законодавством України. В порядку спеціального використання природних ресурсів громадянам, підприємствам, установам і організаціям надаються у володіння, користування або оренду природні ресурси на підставі спеціальних дозволів, зареєстрованих у встановленому порядку, за плату для здійснення виробничої та іншої діяльності, а у випадках, передбачених законодавством України, - на пільгових умовах.

В силу положень ч. 1 ст. 42, ст. 46 Водного кодексу України водокористувачами в Україні можуть бути підприємства, установи, організації і громадяни України, а також іноземці та особи без громадянства, іноземні юридичні особи. Водокористування може бути двох видів - загальне та спеціальне.

Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 48 Водного кодексу України спеціальне водокористування - це забір води з водних об'єктів із застосуванням споруд або технічних пристроїв, використання води та скидання забруднюючих речовин у водні об'єкти, включаючи забір води та скидання забруднюючих речовин із зворотними водами із застосуванням каналів. Спеціальне водокористування здійснюється юридичними і фізичними особами насамперед для задоволення питних потреб населення, а також для господарсько-побутових, лікувальних, оздоровчих, сільськогосподарських, промислових, транспортних, енергетичних, рибогосподарських (у тому числі для цілей аквакультури) та інших державних і громадських потреб.

Положеннями п. 9 ч. 1 ст. 44, ч 1 ст. 49 Водного кодексу України передбачено, що водокористувачі зобов'язані здійснювати спеціальне водокористування лише за наявності дозволу.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач використовував свердловину, без дозволу на спеціальне водокористування з артезіанської свердловини на підземні води, яка відомче належить ТОВ «Марина» і включена до дозволу на спеціальне водокористування ОК «Добробут-4»,

Таким чином, відповідач не дотримався вищенаведених вимог Водного кодексу України та не отримав дозвіл на спеціальне водне користування та на спеціальне користування надрами, у звязку із чим, господарський суд доходить висновку про доведення факту протиправної поведінки відповідача у спірних правовідносинах.

Що стосується визначеної позивачем суми збитків в розмірі 44 623,15 грн., що були завдані навколишньому природному середовищу у спірних правовідносинах, господарський суд вважає за необхідне зазначити наступне.

За результатами перевірки здійсненого позивачем розрахунку розміру збитків, заподіяних державі внаслідок самовільного водокористування, господарський суд зазначає, що вказаний розрахунок було зроблено із застосуванням правильних вихідних даних. У звязку з викладеним, суд доходить висновку про правильність визначення позивачем суми збитків, що завдані навколишньому природному середовищу у спірних правовідносинах, в розмірі 44 623,15 грн.

Розглядаючи питання наявності причинно-наслідкового звязку між вчиненим ОСОБА_2 підприємством МИКОЛАЇВСЬКЕ порушенням природоохоронного законодавства та заподіяними збитками, господарський суд виходить з того, що допущене відповідачем порушення природоохоронного законодавства мало місце в результаті здійснення відповідачем своєї господарської діяльності, а самовільне використання надр у вигляді забору підземних вод без отримання відповідного дозволу мало місце із використанням артезіанських свердловин, щодо яких ОСОБА_2 підприємством МИКОЛАЇВСЬКЕ не було отримано дозвіл на спеціальне водокористування. Викладені обставини, за переконанням суду, підтверджують необхідний причинно-наслідковий звязок між здійсненим порушенням та завданими ним збитками.

При цьому, як було зазначено вище, вина правопорушника при притягненні особи до деліктної відповідальності законодавчо презумується та може бути спростована самим порушником. Проте, всупереч положенням ст.ст. 32, 33 ГПК України відповідачем не було доведено суду факту відсутності його вини у вчиненні спірного екологічного правопорушення.

Таким чином, господарський суд доходить висновку про наявність у діях ОСОБА_2 підприємства МИКОЛАЇВСЬКЕ всіх необхідних елементів складу цивільного (екологічного) правопорушення у спірних правовідносинах, у звязку з чим, із відповідача слід стягнути на користь держави компенсацію шкоди, завданої державі внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища в сумі 44 623,15 грн.

Решту доводів і поданих сторонами доказів, відхилення яких не обґрунтовано вище, суд відхиляє як такі, що не мають значення для вирішення спору.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими і речовими доказами, поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. Відповідно ст. ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Рішення прийнято на підставі наданих сторонами доказів, оскільки згідно із ст.33, 38 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона: повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; самостійно визначити і надати суду ті докази на підтвердження своїх доводів, які вважає необхідними, належними і достатніми. Докази витребовуються судом у ході розгляду справи лише у разі подання відповідного клопотання - на суд не покладено обов'язку вказувати стороні, які докази вона повинна подати на підтвердження свої вимог чи заперечень, або проводити розшук тих чи інших доказів з власної ініціативи.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України, визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

При цьому суд приймає до уваги строк розгляду справи, достатність часу у будь-якої із сторін для надання доказів на підтвердження власних доводів, для спростування обставин чи доводів протилежної сторони та для подання суду клопотання про витребування таких доказів у інших осіб.

Судові витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 32-35, 43, 44, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов Державної екологічної інспекції в Одеській області до відповідача ОСОБА_2 підприємства МИКОЛАЇВСЬКЕ про стягнення 44 623,15грн. - задовольнити.

2. Стягнути з ОСОБА_2 підприємства МИКОЛАЇВСЬКЕ (67000, Одеська область, Миколаївський район, смт Миколаївка, вул. Леніна, буд. 75-б; ) на користь держави Україна шкоду, заподіяну державі внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища в розмірі 44 623 /сорок чотири тисячі шістсот двадцять три/ грн. 15 коп., на рахунок № 0347 фонду охорони навколишнього природного середовища Миколаївської селищної ради, МФО 828011, , банк ГУДКСУ в Одеській області, одержувач УДК в Миколаївському районі, балансовий рахунок 3311, символ звітності 331.

3. Стягнути з ОСОБА_2 підприємства МИКОЛАЇВСЬКЕ (67000, Одеська область, Миколаївський район, смт Миколаївка, вул. Леніна, буд. 75-б; ) на користь Державної екологічної інспекції в Одеській області (65107, м. Одеса, пр-т. Шевченка, буд. 12; ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 378 /одна тисяча триста сімдесят вісім/ грн. 00 коп.

Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного господарського суду, яка подається через місцевий господарський суд протягом 10-денного строку з моменту складення та підписання повного тексту рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо не буде подано апеляційну скаргу. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст складено та підписано 16 травня 2016 р.

Суддя Ю.О. Зайцев