РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.05.2016Справа № 915/214/16

Суддя Господарського суду міста Києва Павленко Є.В., за участі секретаря судового засідання Коновалова С.О., розглянувши матеріали справи за позовом публічного акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКИЙ НАУКОВО-ДОСЛІДНИЙ ІНСТИТУТ ТЕХНОЛОГІЇ СУДНОБУДУВАННЯ" (далі - Інститут) до приватного акціонерного товариства "ТЕЛЕСИСТЕМИ УКРАЇНИ" (далі - Товариство) про стягнення 44 267,94 грн.,

за участі представників:

позивача: Паська В.Ю. - керівник,

відповідача: не з'явилися,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У березні 2016 року Інститут звернувся до Господарського суду Миколаївської області з вказаним позовом, посилаючись на те, що 1 грудня 2012 року між ним та Товариством був укладений договір оренди нежитлових приміщень № 221 (далі - договір оренди), за умовами якого Інститут передав відповідачу в тимчасове платне користування нерухоме майно - нежитлове приміщення загальною площею 12 м2, та частину даху площею 30,0 м2, які розташовані за адресою: місто Миколаїв, вулиця Артилерійська, 19. Оскільки Товариство взяті на себе за вказаним договором зобов'язання по оплаті орендної плати у період з 1 січня 2015 року по 17 вересня 2015 року виконало не в повному обсязі, позивач, посилаючись на статті 525, 526, 530, 625, 629 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), просив суд стягнути з відповідача 28 374,72 грн. заборгованості по орендній платі, 911,30 грн. інфляційних втрат, 5 064,80 грн. 25 процентів річних та пеню в розмірі 9 917,12 грн., у зв'язку з несвоєчасним проведенням розрахунків (з урахуваннням заяви про уточнення позовних вимог від 23 березня 2016 року).

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 3 березня 2016 року (суддя Коваль С.М.) порушено провадження в справі № 915/214/16 та призначено її розгляд на 31 березня 2016 року.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 31 березня 2016 року вищезазначену справу направлено за підсудністю до Господарського суду міста Києва.

За результатом здійсненого автоматичного розподілу справу передано для розгляду судді Павленку Є.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15 квітня 2016 року справу № 915/214/16 прийнято до свого провадження суддею Павленком Є.В., розгляд справи призначено на 12 травня 2016 року.

10 травня 2016 року через канцелярію Господарського суду міста Києва відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому частково визнав даний позов, зокрема: в частині 28 374,72 грн. основного боргу та 911,30 грн. інфляційних втрат. Посилаючись на положення статті 258 ЦК України, Товариство здійснило перерахунок пені та 25 процентів річних за період з травня 2015 року по вересень 2015 року.

Під час судового засідання 12 травня 2016 року представник позивача просив задовольнити позов з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач у призначене судове засідання явку свого повноважного представника не забезпечив, проте у відзиві на позовну заяву просив здійснювати розгляд справи за відсутності його представника.

За таких обставин суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та відповідно до статті 75 ГПК України здійснює її розгляд за наявними матеріалами без участі представника відповідача.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність наявних у матеріалах справи копій поданих позивачем документів їх оригіналам, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

1 грудня 2012 року між сторонами було укладено договір оренди, за умовами якого Товариство отримало в оренду нежитлове приміщення загальною площею 12 м2, та частину даху площею 30,0 м2, які розташовані за адресою: місто Миколаїв, вулиця Артилерійська, 19. Вказаний правочин було укладено строком з 1 грудня 2012 року по 31 жовтня 2015 року, у разі якщо передача орендованого майна не була здійснена в інші строки (пункт 2.1 договору оренди).

Згідно пункту 3.1. договору передача майна відповідачу здійснювалась одночасно з підписанням вказаного правочину за актом приймання передачі.

Судом встановлено, що 1 грудня 2012 року сторонами складено, підписано та скріплено печатками обох сторін акт прийому-передачі орендованого майна.

Відповідно до пункту 5.3.3 договору оренди Товариство взяло на себе зобов'язання своєчасно та у повному обсязі сплачувати орендну плату та інші платежі відповідно до вимог договору. Умови та розмір оплати орендної плати та інших компенсаційних платежів, які підлягають оплаті відповідачем, передбачено розділом 4 Договору.

Згідно пунктів 4.1 та 4.2 договору оренди розмір місячної орендної плати за цим договором складає 3 534,00 грн. (з ПДВ) за перший календарний місяць оренди відповідно до протоколу погодження договірної ціни. За другий та наступні місяці оренди розмір орендної плати визначається шляхом коригування наростаючим підсумком розміру орендної плати за попередній місяць на офіційний індекс за поточний місяць. Орендна плата сплачується відповідачем не пізніше п'ятнадцятого числа поточного місяця за поточний місяць на підставі відповідних розрахунків Інституту (пункт 4.7. договору оренди).

Всупереч положенням договору Товариство взятий на себе обов'язок по оплаті орендної плати у період з 1 січня 2015 року по 17 вересня 2015 року виконав не у повному обсязі, сплативши Товариству 20 677,67 грн. та заборгувавши таким чином останньому 28 374,12 грн.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 283 Господарського кодексу України (далі - ГК України) передбачено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. Аналогічна норма закріплена й у частині 1 статті 759 ЦК України, відповідно до якої за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Плата за користування майном справляється з наймача (частина 1 статті 762 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з вимогами статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (частина 2 статті 34 ГПК України).

Враховуючи те, що сума основного боргу відповідача по орендній платі складає 28 374,12 грн., підтверджена належними доказами, наявними в матеріалах справи, про що останній не заперечував, однак на момент прийняття рішення не надав документів, які б могли свідчити про погашення вказаної заборгованості перед позивачем, суд дійшов висновку про обґрунтованість та законність вимоги Інституту про стягнення з Товариства вказаної суми, у зв'язку з чим даний позов у цій частині підлягає задоволенню.

Крім того, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем покладеного на нього обов'язку щодо своєчасного внесення орендної плати, позивач також просив суд стягнути з Товариства (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 23 березня 2016 року) 9 917,12 грн. пені, нарахованої на суму боргу у кожному місяці за період з 16 січня 2015 року по 1 березня 2016 року згідно поданого ним розрахунку.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов'язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Згідно з частиною 3 вказаної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання (частина 1 статті 550 ЦК України).

Частиною 1 статті 552 ЦК України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов'язку в натурі.

Приписами статті 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з частиною 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Преамбулою Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності.

Згідно статей 1, 3 цього Закону платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Пунктом 6.2. договору оренди передбачено, що за порушення строків сплати орендної плати та інших платежів, передбачених цією угодою, або внесення зазначених платежів не в повному обсязі, відповідач сплачує на користь Інституту неустойку у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ.

До вимог про стягнення неустойки застосовується спеціальна позовна давність в один рік (пункт 1 частини 2 статті 258 ЦК України), про застосування якої було заявлено відповідачем у своєму відзиві.

З даним позовом Інститут звернувся до суду 1 березня 2016 року, тому період нарахування пені, нарахованої на суму заборгованості, яка виникла у лютому 2015 року має розпочинається з 1 березня 2015 року. Крім того, суд зауважує, що розрахунок штрафних санкцій здійснюється на суму заборгованості, яка мала бути сплачена у кожному місяці.

Судом здійснено перерахунок заявленої штрафної санкції з урахуванням вищезазначеного та встановлено, що до стягнення з відповідача підлягає 9 780,78 грн. пені. Отже дана вимога підлягає частковому задволенню.

Крім того, позивач на підставі статті 625 ЦК України просив суд стягнути з відповідача 911,30 грн. інфляційних втрат, нарахованих на загальну суму заборгованості за період з 1 жовтня 2015 року по 1 березня 2016 року, та 5 064,80 грн. 25 процентів річних, нарахованих на суму заборгованості за кожний місяць у період з січня 2015 року по березень 2016 року.

За умовами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Умовами договору оренди передбачено обов'язок Товариства сплатити на користь Інституту 25 процентів річних за порушення строків сплати орендної плати (пункт 6.2. договору оренди).

Суд зазначає, що сплата процентів річних від простроченої суми не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Крім того, до вимог про стягнення сум процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю три роки, що спростовує доводи відповідача про застосування строків позовної давності до даної позовної вимоги, оскільки такий строк не є пропущеним.

Заявлений позивачем до стягнення розмір 25 процентів річних є арифметично вірним, відповідає вимогам чинного законодавства і не суперечить положенням договору, тому позовна вимога про стягнення з відповідача 5 064,80 грн. 25 процентів річних підлягає задоволенню в повному обсязі.

Судом також здійснено перерахунок інфляційних втрат на суму 28 374,72 грн. за період з 1 жовтня 2015 року по 1 березня 2016 року та встановлено, що до стягнення з відповідача підлягає 534,00 грн. інфляційних втрат, а тому вказана вимога підлягає частковому задоволенню.

З системного аналізу вищевикладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги Інституту до відповідача підлягають частковому задоволенню, а саме: 28 374,72 грн. основного боргу з орендної плати, 9 780,78 грн. пені, 5 064,80 грн. 25 процентів річних та 540,00 грн. інфляційних втрат за порушення строків внесення орендної плати. У той же час у задоволенні решти вимог позивача слід відмовити.

За частиною 1 статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору у спорах, що виникають при виконанні договорів, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «ТЕЛЕСИСТЕМИ УКРАЇНИ» (02154, місто Київ, Русанівський бульвар, будинок 7, ідентифікаційний код 22599262) на користь публічного акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКИЙ НАУКОВО-ДОСЛІДНИЙ ІНСТИТУТ ТЕХНОЛОГІЇ СУДНОБУДУВАННЯ" (54030, місто Миколаїв, вулиця Артилерійська, будинок 19, ідентифікаційний код 14307914) 28 374 (двадцять вісім тисяч триста сімдесят чотири) грн. 72 коп. основного боргу, 9 780 (дев'ять тисяч сімсот вісімдесят) грн. 78 коп. пені, 534 (п'ятсот тридцять чотири) грн. 00 коп. інфляційних втрат, 25 процентів річних у розмірі 5 064 (п'ять тисяч шістдесят чотири) грн. 80 коп., а також 1 362 (одну тисячу триста шістдесят дві) грн. 01 коп. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 17 травня 2016 року

Суддя Є.В. Павленко