ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" травня 2016 р.Справа № 922/1215/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Байбака О.І.

при секретарі судового засідання Рученко К.Д.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод залізобетонних конструкцій Еталон", м. Харків
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Промпостачінвест", м. Харків
про стягнення 86441,08 грн.
за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1 (довіреність б/н від 25.03.2016 р.);

відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Завод залізобетонних конструкцій "Еталон", м. Харків (далі за текстом позивач) звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Промпостачінвест", м. Харків (далі за текстом відповідач) заборгованість за укладеним між сторонами договором про надання послуг № 0506/15 від 05.06.2015 р. у розмірі 86441,08 грн. (яка згідно з уточненою позовною заявою складається з 35000,00 грн. основного боргу за надані послуги та 51441,08 грн. неустойки.

Позов обґрунтовано з посиланням на неналежне виконання відповідачем своїх зобовязань щодо сплати наданих позивачем послуг за зазначеним вище договором.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 15.04.2016 р. зазначену позовну заяву прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 04.05.2016 р.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 04.05.2016 р. розгляд справи відкладено на 17.05.2016 р.

Відповідач надав відзив на позовну заяву (вх. № 14455 від 28.04.2016 р.), в якому частково визнав позовні вимоги, а саме: основну заборгованість у розмірі 35000,00 грн., та зазначив, що її несплата має місце в зв'язку зі скрутним фінансовим становищем підприємства. Так само відповідач заперечує проти задоволення решти позову з посиланням на недотримання позивачем умов договору щодо надсилання на його адресу рахунків на сплату послуг.

Позивач супровідним листом (вх. № 14563 від 29.04.2016 р.) надав суду документи, витребувані судом ухвалою від 15.04.2016 р.

Крім того, позивач надав суду уточнену позовну заяву (вх. 14563 від 29.04.2016 р.), в якій уточнив власні позовні вимоги та просить суд стягнути з відповідача заборгованість за укладеним між сторонами договором про надання послуг № 0506/15 від 05.06.2015 р. у розмірі 87211,47 грн. (яка згідно з уточненою позовною заявою складається з 35000,00 грн. основного боргу за надані послуги, та 52211,47 грн. неустойки).

Згідно з вимогами ст. 22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Враховуючи викладене, а також те, що уточнена позовна заява подана позивачем без порушень вимог ГПК України, суд приймає до провадження вказані вище уточнення (збільшення) позовних вимог, та в подальшому розглядає справу з їх урахуванням.

Позивач надав суду письмові пояснення у справі (вх. № 75419 від 12.05.2016 р.), в яких розяснив порядок розрахунку заявленої ним до стягнення неустойки підтримує позицію, викладену в позовній заяві, просить суд її задовольнити.

Відповідач на судове засідання свого представника не направив, у відзиві на позов просить суд розглядати справу за його відсутності.

Враховуючи викладене, а також те, що неявка на судове засідання представника відповідача не перешкоджає розгляду справи, суд вважає за необхідне розглядати справу за відсутності останнього, за наявними в матеріалах справи документами та матеріалами.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані суду докази та доводи, суд встановив:

Як свідчать матеріали справи, 05.06.2015 р. між позивачем, як виконавцем, та відповідачем, як замовником, укладено договір про надання послуг № 0506/15 (далі за текстом договір; а.с. 9-12) відповідно до умов якого виконавець зобовязується надавати послуги з перевезення вантажів (обладнання, тощо) (далі - автопослуги) на відстань, і в строки, передбачені заявками замовника.

Замовник зобовязується в порядку і на умовах цього договору, прийняти і сплатити надані послуги на підставі рахунків та актів наданих послуг (розділ 1 договору).

Відповідно до п. п. 3.1-3.3 договору вартість послуг, наданих за умовами дійсного договору, визначається з розрахунку вартості одного рейса автопослуг та кількості фактично наданих автопослуг (рейсів).

Замовник проводить оплату відповідно до рахунків на підставі актів наданих послуг за цінами, що діяли на час надання послуг та узгодженими із замовником.

Виконавець надає замовнику акт прийому-здачі наданих послуг з вказаною кількістю (годин) та вартістю фактично наданих автопослуг за минулий період.

Згідно з п. 3.4. договору, замовник сплачує надані послуги не пізніше, ніж через 10 днів з дня отримання рахунку. Оплата за договором здійснюється у безготівковій формі, у національній валюті, шляхом перерахування замовником коштів на розрахунковий рахунок виконавця.

Згідно з п. 4.3 договору за несвоєчасну оплату наданих автопослуг замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі 0,1% від суми простроченого платежу, але не більш подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Матеріали справи також свідчать про те, що на виконання умов договору позивач надав відповідачу за наступними актами здачі-приймання робіт (надання послуг):

№ ОУ-0000219 від 08.06.2015 р.;

№ ОУ-0000220 від 08.06.2015 р.;

№ ОУ-0000224 від 10.06.2015 р.;

№ ОУ-0000225 від 11.06.2015 р.;

№ ОУ-0000230 від 12.06.2015 р.;

№ ОУ-0000232 від 13.06.2015 р.;

№ ОУ-0000247 від 24.06.2015 р.;

№ ОУ-0000252 від 27.06.2015 р.;

№ ОУ-0000258 від 02.07.2015 р.;

№ ОУ-0000265 від 07.07.2015 р.;

№ ОУ-0000381 від 18.09.2015 р. (а. с. 14-24).

Однак, всупереч умовам укладеного між сторонами договору, відповідач оплату наданих послуг в повному обсязі не виконав, його заборгованість станом на момент розгляду даної справи становить 35000 грн.

Факт наявності заборгованості за надані послуги у розмірі 35000,00 грн. відповідачем не заперечується, про що останнім, зокрема, зазначено у відзиві на позовну заяву (вх. № 14455 від 28.04.2016 р.; а. с. 37-38), а також підтверджується актом звірки взаємних розрахунків за договором, підписаному уповноваженими представниками сторін (а. с. 13).

З метою урегулювання спірних питань щодо сплати боргу в позасудовому порядку, позивач звернувся до відповідача з претензією № 1 (а. с. 25), в якій просив відповідача сплатити існуючу заборгованість в сумі 86441,08 грн.

Проте, дані вимоги позивача були залишені відповідачем без відповіді та без задоволення. У відзиві на позов відповідач зазначає, що несплата боргу має місце в звязку зі скрутним матеріальним становищем підприємства відповідача.

Обставини щодо не сплати відповідачем заборгованості за договором в повному обсязі стали підставою для звернення позивача до суду з позовом по даній справі.

Крім того, в звязку з простроченням виконання своїх зобовязань, позивачем за період прострочення 08.06.2015 р. по 01.04.2016 р. також нараховано до стягнення з відповідача 52211,47 грн. неустойки. Згідно з розрахунком, доданим позивачем до уточненої позовної заяви (а.с. 52-55) до складу неустойки позивачем нараховано 8325,61 грн. інфляційних (нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України), та 43885,86 грн. пені (нарахованої на підставі п. 4.3. договору).

Надаючи правову кваліфікацію існуючим між сторонами правовідносинам суд виходить з наступного:

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно зі ст. 34 ГПК України, Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною 1 ст. 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Частиною 1 ст. 901 ЦК України встановлено, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За змістом ч. 1 ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вже було зазначено вище, строк виконання відповідачем своїх зобовязань визначено п. 3.4. договору, згідно з яким останній зобовязаний оплатити надані послуги не пізніше, ніж через 10 днів з дня отримання рахунку.

Позивачем для залучення до матеріалів справи надано рахунки-фактури (57-67), які як наполягає останній, був зобовязаний оплатити відповідач.

Однак, оскільки позивачем не надано суду жодних доказів направлення зазначених рахунків-фактур на адресу відповідача, та отримання їх останнім, а відповідач до того ж наполягає на тому, що таких рахунків від позивача він не отримував, суд приходить до висновку про необґрунтованість доводів позивача щодо прострочення відповідачем оплати з моменту сплину 10 денного строку з дня отримання зазначених вище рахунківфактур.

Так само безпідставними є посилання представника позивача, висловлені в судовому засіданні, стосовно того, що зазначені вище рахунки-фактури направлялися на електронну адресу відповідача, оскільки по-перше, зазначені обставини позивачем належними та допустимими доказами в розумінні ст. 32-34 ГПК України не доведені, по-друге, умовами укладеного між сторонами договору не передбачено такого порядку виставлення рахунку, як направлення їх на електронну адресу відповідача, по-третє, в матеріалах справи взагалі не міститься доказів наявності у відповідача офіційної електронної адреси.

Разом з тим, суд також зазначає, що оскільки форма рахунку для сплати ні законом, ні умовами укладеного між сторонами договору не встановлено, суд приходить до висновку про настання у відповідача обовязку оплатити послуги з моменту отримання від позивача претензії № 1 від 16.03.2016 р. Крім того, суд також враховує, що відповідач не заперечує проти наявності в нього зобовязань перед позивачем з оплати заборгованості в розмірі 35000 грн. за договором про надання послуг № 0506/15 від 05.06.2015 р.

Враховуючи викладене, а також те, що відповідач не надав суду доказів виконання умов договору про надання послуг № 0506/15 05.06.2015 р. щодо сплати заборгованості за надані послуги, в т.ч. за вищевказаною претензією, суд приходить до висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача 35000,00 грн. основного боргу за зазначеним вище договором.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Стаття 216 ГК України передбачає відповідальність за порушення у сфері господарювання у вигляді застосування господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами і договором.

Згідно з п. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Частиною 1 ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Частиною 3 вказаної статті визначено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Враховуючи те, що умовами укладеного між сторонами договору, а саме, п. 4.3 передбачено відповідальність відповідача за прострочення своїх зобовязань з оплати отриманого товару у вигляді сплати пені у розмірі 0,1% від суми простроченого платежу, проте не більше подвійної облікової ставки НБУ, доводи позивача про можливість застосування даного пункту договору до спірних правовідносин є правомірними.

Проте, як свідчать наданий позивачем розрахунок (а.с. 54), останнім заявлено до стягнення неустойку за період з 08.06.2015 р. по 01.04.2016 р. Разом з тим, як вже було зазначено вище, останнім не доведено факт прострочення відповідачем виконання своїх зобовязань до моменту направлення на адресу останнього претензії № 1 від 16.03.2016 р.

Оскільки, згідно з умовами договору (п. 3.4.), рахунок повинен бути оплачений відповідачем на протязі 10 днів з моменту його отримання, відповідно, заборгованість про яку йдеться в претензії № 1 від 16.03.2016 р., повинна бути оплачена відповідачем до 26.03.2016 р. З урахуванням викладеного, відповідач є таким, що прострочив виконання своїх зобовязань з 27.03.2016 р.

За таких обставин, позов в частині стягнення неустойки підлягає задоволенню частково, а з відповідача на користь позивача підлягає стягненню неустойка (пеня) в сумі 175,00 грн. за період прострочення з 27.03.2016 р. по 01.04.2016 р.

В решті позову про стягнення неустойки (пені) слід відмовити в звязку з недоведеністю позивачем факт прострочення відповідачем своїх зобовязань з 08.06.2015 р. по 26.03.2016 р., та зумовленою в звязку з цим безпідставністю нарахування пені за згаданий період.

З цих же підстав не підлягає задоволенню позов в частині стягнення інфляційних за цей же період.

Щодо решти позову про стягнення інфляційних за період з 27.03.2016 р. по 01.04.2016 р., то він також не підлягає задоволенню, оскільки таке нарахування суперечить вимогам ст. 625 ЦК України та порядку нарахування, визначеному в постанові Пленуму ВГСУ № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань».

З урахуванням вимог ст. 44, 49 ГПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 555,79 грн.

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 4-5, 22, 44, 49, 75, 82, 84, 85 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Промпостачінвест" (адреса: 61166, м. Харків, пр.-т Науки, буд. 36-Б; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод залізобетонних конструкцій "Еталон" (адреса: 61036, м. Харків, вул. Енергетична, буд. 18; ) 35000,00 грн. основного боргу за договором, 175,00 грн. неустойки (пені), 555,79 грн. судового збору.

В решті позову відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 19.05.2016 р.

Суддя ОСОБА_2