КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" травня 2016 р. cправа№ 10/268-09/6

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Буравльова С.І.

суддів: Шапрана В.В.

Андрієнка В.В.

при секретарі: Ковальчуку Р.Ю.

за участю представників: позивача (стягувача) - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_2

ВДВС - не з'явились

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

на ухвалу Господарського суду Київської області від 05.04.2016 р.

за скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на постанови старшого державного виконавця Відділу Державної виконавчої служби Вишгородського районного управління юстиції у Київській області

у справі № 10/268-09/6 (суддя - Конюх О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Базис Ко» (стягувач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Павла»)

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

про стягнення 343614,61 грн

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2009 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Базис Ко» (далі - позивач) звернулося з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення з відповідача 184 350,00 грн боргу з передплати з врахуванням індексу інфляції, 27 969,75 грн збитків та 131 294,86 грон упущеної вигоди.

Рішенням Господарського суду Київської області від 17.12.2009 р. у справі № 10/268-09 позовні вимоги ТОВ «Базис Ко» задоволено частково, стягнуто з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 на користь ТОВ «Базис Ко» 170 000,00 грн боргу, 1 017,28 грн інфляційних втрат; в іншій частині позову відмовлено.

28.12.2009 р. місцевим судом було видано наказ про примусове виконання рішення Господарського суду Київської області від 17.12.2009 р. у справі № 10/268-09.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 05.03.2015 р. у справі № 10/268-09/6 у виконавчому провадженні № 32683634 замінено сторону виконавчого провадження - кредитора - ТОВ «Базис Ко» на нового кредитора - ТОВ «Павла».

У вересні 2015 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 звернулась до Господарського суду Київської області зі скаргою на постанови старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Вишгородського районного управління юстиції у Київській області про відкриття виконавчих проваджень ВП № 48472175 від 17.08.2015 р. та ВП № 48472342 від 17.08.2015 р.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 05.04.2016 р. у справі № 10/268-09/6 було залишено без задоволення скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на постанови старшого державного виконавця відділу ДВС Вишгородського РУЮ у Київській області від 17.08.2015 р. про відкриття виконавчих проваджень ВП № 48472175 та ВП № 48472342.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 звернулась до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та скасувати постанови державного виконавця відділу державної виконавчої служби Вишгородського районного управління юстиції у Київській області про відкриття виконавчих проваджень ВП № 48472175 від 17.08.2015 р. та ВП № 48472342 від 17.08.2015 р.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права.

Так, в апеляційній скарзі відповідач зазначає, що оскаржувані постанови винесені ВДВС із порушенням законодавства, оскільки законом не передбачено виділення постанов про стягнення виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій в окремі провадження у випадку завершення виконавчого провадження за заявою стягувача, а тому такі постанови підлягають скасуванню.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.04.2016 р. порушено апеляційне провадження у справі № 10/286-09/6 та призначено справу до розгляду на 28.04.2016 р.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.04.2016 р. розгляд справи було відкладено до 17.05.2016 р.

В засідання суду, призначене на 17.05.2016 р., представник ВДВС не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, що підтверджується зворотним повідомленням про вручення поштового відправлення.

Будь-яких заяв чи клопотань про відкладення розгляду скарги та доказів поважності причин відсутності зазначеного представника суду не надано.

Неявка в судове засідання зазначеного представника не перешкоджає розгляду скарги. Подальше відкладення призведе до затягування розгляду скарги та порушення її строків розгляду, а тому постанова приймається за наявними в справі матеріалами, яких достатньо для повного та об'єктивного розгляду.

Наведене також не суперечить п. п. 3.9.1, 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 121-2 ГПК України скарги на дії чи бездіяльність органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів можуть бути подані стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти днів з дня вчинення оскаржуваної дії, або з дня, коли зазначеним особам стало про неї відомо, або з дня, коли дія мала бути вчинена.

Згідно зі ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в ст. 17 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

24.05.2012 р. державним виконавцем відділу ДВС Вишгородського РУЮ було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 32683634 з примусового виконання наказу Господарського суду Київської області від 28.12.2009 р. у справі № 10/268-09.

13.12.2012 р. у зв'язку з невиконанням судового рішення боржником у строк, передбачений для добровільного виконання, державним виконавцем винесено постанову ВП № 32683634 про стягнення з боржника виконавчого збору в сумі 17 284,49 грн.

Тривалий час державним виконавцем відділу ДВС Вишгородського РУЮ здійснювались виконавчі дії, спрямовані на виконання зазначеного наказу.

Однак, боржником не було погашено борг та не сплачено виконавчий збір.

30.07.2015 р. до відділу ДВС Вишгородського РУЮ від стягувача надійшла заява про повернення наказу Господарського суду Київської області без виконання.

13.08.2015 р. державним виконавцем винесено постанову ВП № 37236232 про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій в сумі 50,00 грн на підставі акту державного виконавця про витрати на проведення виконавчих дій, затвердженого в.о. начальника ВДВС Вишгородського РУЮ 13.08.2015 р.

14.08.2015 р. державним виконавцем винесено постанову про повернення стягувачу наказу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». Цією ж постановою було виділено постанови про стягнення виконавчого збору, постанову про стягнення витрат на проведення виконавчих дій в окремі провадження.

Постановою від 17.08.2015 р. державним виконавцем відкрито виконавче провадження ВП № 48472342 за постановою від 13.12.2012 р. про стягнення з боржника 17 284,49 грн виконавчого збору.

Також, постановою від 17.08.2015 р. державним виконавцем відкрито виконавче провадження ВП № 48472175 за постановою від 13.08.2015 р. про стягнення з боржника 50,00 грн витрат на проведення виконавчих дій.

Обгрунтовуючи скаргу про скасування вказаних постанов державного виконавця, відповідач посилається на те, що оскаржувані постанови винесені ВДВС із порушенням законодавства, оскільки законом не передбачено виділення постанов про стягнення виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій в окремі провадження у випадку завершення виконавчого провадження за заявою стягувача.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу, зокрема, у разі, якщо є письмова заява стягувача.

Згідно з ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції чинній на момент винесення спірних постанов, у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача.

Як передбачено ч. 6 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції чинній на момент винесення спірних постанов, у разі завершення виконавчого провадження з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 47, п. 2 і 8 ч. 1 ст. 49 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня після завершення (закінчення) такого виконавчого провадження відкриває виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору.

Таким чином, Законом України «Про виконавче провадження» прямо передбачено порядок стягнення виконавчого збору шляхом відкриття окремого виконавчого провадження у випадку повернення виконавчого документа без виконання стягувачу.

Відповідно до п. 3.7.4 Інструкції з організації примусового виконання рішень у разі завершення виконавчого провадження з виконання рішення немайнового характеру, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 5, 8, 9, 11 - 13 частини першої статті 49 Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець у постанові про закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа) зазначає про виділення постанови про стягнення виконавчого збору в окреме провадження та не пізніше наступного робочого дня після завершення такого виконавчого провадження відкриває виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору, про що виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. Строк для самостійного виконання боржнику в такому випадку не надається.

Таким чином, між положеннями частини 6 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» та пункту 3.7.4 Інструкції з організації примусового виконання рішень виникла колізія. Оскільки, закон має вищу юридичну силу, то у випадку виникнення колізії між положеннями закону та підзаконного акту судом застосовуються положення закону.

Стосовно виділення в окреме провадження постанови державного виконавця від 13.08.2015 р. про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій та відкриття постановою від 17.08.2015 р. виконавчого провадження ВП № 48472175 з виконання вказаної постанови, судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до п. 3.13.2 Інструкції з організації примусового виконання рішень, у разі якщо виконавче провадження було завершено, а витрати на організацію та проведення виконавчих дій не були стягнуті, постанова про стягнення витрат на організацію та проведення виконавчих дій виділяється в окреме провадження в порядку, передбаченому підпунктом 3.7.4 пункту 3.7, тобто в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору в окремому виконавчому провадженні.

Таким чином, державним виконавцем обґрунтовано було виділено постанови про стягнення з боржника виконавчого збору та про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій в окреме провадження, а відтак державний виконавець діяв в межах повноважень та у спосіб, передбачений законом.

Посилання відповідачем на судову практику Вищого господарського суду України, зокрема, на постанову від 24.04.2013 р. у справі № 19/82, колегія суддів вважає необґрунтованими, враховуючи наступне.

Так, Вищий господарський суд України дійшов висновку, що Закон України «Про виконавче провадження» визначає можливість виділення постанови про стягнення виконавчого збору в окреме провадження та відкриття виконавчого провадження за постановою про стягнення виконавчого збору лише у двох випадках: завершення виконавчого провадження з виконання рішення немайнового характеру та закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 5, 8, 9, 11 - 13 частини першої статті 49 цього Закону. Вчинення відповідних процесуальних дій у випадку повернення без виконання виконавчого документа, виданого на виконання рішення майнового характеру, за письмовою заявою стягувача Законом України «Про виконавче провадження» не передбачено, оскільки в такому випадку виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута при попередньому виконанні, при наступних пред'явленнях до виконання виконавчого документа державному виконавцеві.

Разом з тим, вказана постанова Вищого господарського суду України була прийнята до внесення змін в ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження», якими у частині 6 зазначеної статті 28 було прямо передбачено, що у разі завершення виконавчого провадження з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 47, п.п. 2 і 8 ч. 1 ст. 49 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня після завершення (закінчення) такого виконавчого провадження відкриває виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору.

Згідно з ч. 4 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ.

Як передбачено п. 9.13 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 р. № 9 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України», за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє. При цьому господарський суд не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов'язані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця, але може зобов'язати державного виконавця здійснити передбачені законом дії, від вчинення яких той безпідставно ухиляється.

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з висновком місцевого суду про те, що скарга Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на постанови старшого державного виконавця відділу ДВС Вишгородського РУЮ у Київській області від 17.08.2015 р. про відкриття виконавчих проваджень ВП № 48472175 та ВП № 48472342 у справі № 10/268-09/6 є безпідставною, необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги наведеного не спростовують і відхиляються колегією суддів як необґрунтовані та є такими, що не підкріплені належними доказами.

Згідно зі ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, обов'язок доказування законодавчо покладено на сторони. Однак, відповідачем не наведено жодних переконливих доказів, які б призводили до скасування оскаржуваної ухвали суду, та не доведено порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

З урахуванням вищевикладених обставин справи в їх сукупності колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було правильно застосовано норми процесуального права, повно та всебічно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, у зв'язку з чим правові підстави для скасування ухвали Господарського суду Київської області від 05.04.2016 р. у справі № 10/268-09/6 відсутні, та апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103-106, 121-2 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 залишити без задоволення, ухвалу Господарського суду Київської області від 05.04.2016 р. у справі № 10/268-09/6 - без змін.

2. Матеріали справи № 10/268-09/6 повернути до Господарського суду Київської області.

3. Копію постанови надіслати сторонам та Відділу Державної виконавчої служби Вишгородського районного управління юстиції у Київській області.

Головуючий суддя С.І. Буравльов

Судді В.В. Шапран

В.В. Андрієнко