ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2016р. Справа№ 914/504/16

Господарський суд Львівської області у складі судді Іванчук С.В., розглянувши матеріали справи за позовом: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, с. Трудовач Золочівського району Львівської області

до відповідача: Публічного акціонерного товариства "Укртранснафта" в особі Філії "Магістральні нафтопроводи Дружба", м. Львів

про визнання договору позички недійсним

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2-представник

від відповідача: Шолок В.М.-представник

Права та обов'язки сторін передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України роз'яснено, заяви про відвід судді не поступали, за клопотанням присутнього представника позивача в судовому засіданні не проводилася технічна фіксація судового процесу.

Суть спору: На розгляд господарського суду Львівської області поступив позов Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Укртранснафта" в особі Філії "Магістральні нафтопроводи Дружба", м. Львів про визнання договору позички недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані таким. Позивач зазначає, що виходячи з умов п.2.3.2. Договору №2 Акціонерне товариство забов»язане було попередити ФОП ОСОБА_1 про особливості та недоліки об'єкта позички, які йому відомі та які можуть бути небезпечними для життя, здоров'я , майна користувача чи третіх осіб або привести до пошкодження самого об'єкта позички. Крім того, п.2.1.6 даного Договору №2. користувача зобов'язано «... забезпечити збереження об'єкта позички та дотримання пожежної безпеки протягом дії Договору» . Позивач вказує на те, що в кінці жовтня місяця 2014 року йому стало відомо, що ще з 11.08.2009 року (задовго до укладення Договору № 2 ) ст. інспектором з ПНПД Залізничного РВ м. Львова ГУ МНС в Львівській області Чорним А.І було виявлено недоліки у дотриманні вимог пожежної безпеки відповідно до Закону України «Про пожежну безпеку» та внесено Припис на вжиття відповідних заходів посадовими особами Акціонерного товариства щодо приміщення, котре розташоване за адресою : АДРЕСА_1, в тому числі і частини площею 110, 4 кв. м., що є об'єктом Договору № 2 . Припис на час укладення Договору №2 не був виконаний, вказані порушення не ліквідовані, через що, дане приміщення було непридатним для використання за його цільовим призначенням, а саме - використовувати дане приміщення під магазин вживаними товарами. В порушення вищевказаних пунктів Договору №2 все це було приховано від користувача. Крім того, недоліки протипожежного стану об'єкта позички не було відображено в акті приймання - передачі приміщення, чим порушено пункт 2.1.3.Договору позички №2 .

Позивач зазначає, що відповідач знав, про наявність обставин, що перешкоджали нормальній експлуатації приміщення під магазин, відтак правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст.230 ЦК України є підставою для визнання укладеного договору позички недійсним. Тому просить позов задоволити та визнати недійсним договір позички.

Ухвалою суду від 24.02.2016р. порушено провадження у справі та призначено її до судового розгляду на 22.03.2016р. З метою повного і всестороннього з'ясування всіх обставин спору, для забезпечення принципу змагальності, враховуючи неповне виконання сторонами всіх вимог попередньої ухвали суду, ухвалою суду від 22.03.2016р. розгляд справи відкладався на 12.04.2016р. У зв'язку з необхідністю у спеціальних знаннях з приводу встановлення обставин, які входять до предмета доказування, господарський суд Львівської області ухвалою від 12.04.2016р. зупинив провадження у справі №914/504/16 та призначив судову експертизу, проведення якої доручив Львівському науково-дослідному інституту судових експертиз. 28.04.2016р. через канцелярію суду (вх.№18600/16) від Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшов супровідний лист №2630 від 26.04.2016р. про повернення матеріалів по справі №914/504/16 без виконання ухвали суду від 12.04.2016р. у зв'язку з відсутністю фахівців в даній галузі знань, які необхідні для проведення даної експертизи. Враховуючи, що матеріали справи були повернуті Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз в господарський суд Львівської області, ухвалою суду від 04.05.2016р.поновлено провадження у справі та призначено справу до розгляду на 16.05.16р.

В судове засідання 16.05.2016 р. представник позивача явку забезпечив, позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві і просить суд позов задоволити повністю. В судовому засіданні подано клопотання вх..№20642/16 (20663/16) від 16.05.16р. про залучення ПП» Консалтингово інжинірингового протипожежного центру «ВІК» до проведення пожежно-технічної експертизи. Представник відповідача заперечив проти задоволення даного клопотання у зв'язку із безпідставністю . Судом розглянуто дане клопотання та відмовлено у його задоволенні враховуючи такі обставини.

Відповідно до вимог ч.1 ст.69 Господарського процесуального кодексу України спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви. Згідно із ч.3 ст.69 ГПК України у виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів. Клопотання про продовження строку розгляду спору, станом на 16.05.2016р., від сторін не надходило. Як вбачається із матеріалів справи, позовна заява поступила до суду 23.02.2016р., згідно штемпеля канцелярії суду, відтак за даних обставин, суд позбавлений можливості проводити судовий розгляд даної справи, включаючи і повторне зупинення провадження у справі, поза межами двохмісячного строку.

Згідно ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі.

Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Виходячи із вимог ч.3 статті 41 ГПК України, проведення судової експертизи доручається державним спеціалізованим установам чи безпосередньо особам, які відповідають вимогам, встановленим Законом України "Про судову експертизу".

Згідно із ст.7 Закону України "Про судову експертизу" судово-експертну діяльність здійснюють державні спеціалізовані установи, а також у випадках і на умовах, визначених цим Законом, судові експерти, які не є працівниками зазначених установ. До державних спеціалізованих установ належать, зокрема, науково-дослідні установи судових експертиз Міністерства юстиції України.

Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" з урахуванням вимог частини третьої статті 41 ГПК господарський суд доручає проведення судових експертиз установам та особам, зазначеним у статтях 7, 9 і 10 Закону. Згідно з частиною другою статті 10 Закону судовими експертами державних спеціалізованих установ можуть бути фахівці, які мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку та отримали кваліфікацію судового експерта. Частина третя цієї статті передбачає можливість залучення на визначених цією нормою умовах до проведення судових експертиз також судових експертів, які не є працівниками державних спеціалізованих установ. За загальним правилом доручати проведення судової експертизи можливо лише тим особам, яких атестовано відповідно до Закону і включено до Державного реєстру атестованих судових експертів, ведення якого покладено на Міністерство юстиції України (стаття 9 Закону).

Позивачем до заявленого клопотання не долучено належних доказів у підтвердження повноважень на право проведення судово-експертної діяльності ПП» Консалтингово-інжинірингового протипожежного центру «ВІК» , не надано доказів що дане підприємство є державною спеціалізованою установою, яка здійснює судово-експертну діяльність, також не представлено доказів в підтвердження включення, зокрема ОСОБА_5 до Державного реєстру атестованих судових експертів Міністерства юстиції України, також судом встановлено, що ОСОБА_5 не міститься в переліку Державного реєстру атестованих судових експертів Міністерства юстиції України. Відтак, за даних обставин у суду відсутні правові підстави для задоволення поданого позивачем клопотання вх.№20642/16 (20663/16) від 16.05.16р.

В судове засідання 16.05.2016 р. представник відповідача явку забезпечив, позовні вимоги заперечив з підстав, викладених у відзиві і просить суд у задоволенні позову відмовити повністю.

За умовами ст.33 ГПК України на сторони покладається обов'язок доводити їх вимоги чи заперечення. Згідно вимог ст.ст.4-2, 4-3 ГПК України, сторони мають рівні процесуальні можливості у захисті їхніх процесуальних прав і законних інтересів, у наданні доказів, заявлені клопотань та здійсненні інших процесуальних прав. З врахуванням належного повідомлення про час та місце проведення судового розгляду усіх сторін, судом забезпечено сторонам рівні процесуальні можливості у захисті їхніх процесуальних прав і законних інтересів, у наданні доказів та здійсненні інших процесуальних прав, з врахуванням наведеного, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у справі матеріалами, яких достатньо для встановлення обставин та вирішення спору по суті, згідно ст.75ГПК України.

Дослідивши подані суду документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, господарський суд Львівської області,

в с т а н о в и в :

01.07.2014 року між Публічним акціонерним товариством "Укртранснафта" в особі філії "Магістральні нафтопроводи "Дружба" (Позичкодавець - за договором) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (Користувач - за договором ) укладено Договір позички нежитлового приміщення №2 (надалі - Договір №2) .

Згідно із пунктами 1.1 - 1.3 вищезазначеного договору, в порядку та на умовах, визначених договором позичкодавець передав користувачу в безоплатне користування на строк, обумовлений договором позички, яку Користувач зобов'язувався повернути позичкодавцеві після закінчення строку, установленого договором. Об'єктом позички за договором є частина нежитлового приміщення площею 100,8 м.кв., інвентарний №1809009, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (надалі - Об'єкт позички), вартість якого на момент передачі Користувачу становить 753600,00 грн. і перебуває на балансі УДВ філії "МН "Дружба" ПАТ "Укртранснафта" для організації роздрібної торгівлі вживаними товарами.

Пунктами 2.1.1 та 2.1.2. договору № 2 встановлено, що користувач зобов'язаний компенсувати позичкодавцеві витрати на утримання об'єкта позички відповідно до умов окремо укладеного договору надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, а також витрати на оренду земельної ділянки по АДРЕСА_1 на якій розміщено об'єкт позички, відповідно до Розрахунку, що є невід'ємною частиною Договору .

Згідно із пунктами 2.1.3 та 2.1.5 договору № 2 користувач в присутності позичкодавця зобов'язаний перевірити стан об'єкта позички на момент його приймання-передачі. При невиконанні цього обов'язку вважається, що об'єкт позички передано користувачу в належному стані, а також використовувати об'єкт позички за його призначенням та відповідно до умов договору.

Також пунктом 2.1.10 договору №2 встановлено обов'язок користувача у термін до 30.09.2014 року провести за власний рахунок роботи з покращення об'єкта позички відповідно до складеного сторонами Дефектного акту, який наявний в матеріалах справи .

Дефектним актом сторонами встановлено об'єми та перелік робіт, які мали бути виконані користувачем в порядку, визначеному пунктом 2.1.10 Договору №2. Вказаний Дефектний акт підписано повноважними представниками та звірено відтисками печаток юридичних осіб - сторін договору № 2.

26.03.2015 року представниками відповідача складено Акт обстеження приміщень, яким встановлено, що позивачем не у повному обсязі виконано роботи, перелік та об'єми яких затверджено сторонами у Дефектному акті .

Пунктами 3.1 та 3.2 договору № 2 визначено, що позичкодавець зобов'язується надати об'єкт позички Користувачу протягом п'яти робочих днів із моменту підписання договору. Об'єкт позички вважається переданим позичкодавцем користувачу з моменту підписання Акта приймання-передачі об'єкта позички уповноваженими представниками сторін та скріплення цього акта їх печатками.

Відповідно до пунктів 4.1 та 4.2 договору № 2 строк, на який надається об'єкт позички, становить 12 місяців з моменту його передачі користувачу. Остаточною датою користування об'єктом позички вважається 30.06.2015 року.

Пунктом 8.1. договору № 2 сторонами погоджено, що договір підписується уповноваженими представниками сторін та скріплюється їх печатками. Договір набуває чинності з 01.07.2014 року і діє до 30.06.2015 року включно.

Згідно пунктів 5.1 та 5.2 договору № 2 при настанні дати, зазначеної в пункті 4.2 договору, користувач зобов'язується протягом п'яти робочих днів повернути позичкодавцю об'єкт позички у стані, не гіршому, ніж він перебував на момент його передачі користувачу, з урахуванням нормального зносу. Об'єкт позички вважається поверненим позичкодавцю користувачем із моменту підписання Акта приймання-передачі об'єкта позички уповноваженими представниками сторін та скріплення цього Акта їх печатками.

Вище зазначений договір укладено сторонами у письмовій формі єдиного документа, підписано повноважними представниками обох сторін та їх підписи посвідчено печатками сторін, що відповідає приписам ст. 181 ГК України, ст.ст. 207, 208 ЦК України. За своїми основними та неосновними (другорядними) ознаками вказаний вище правочин є договором позички. Дана обставина встановлена у Постанові Львівського апеляційного господарського суду від 24.02.2016р. у справі №914/3597/15, яка набрала законної сили.

На виконання умов укладеного між сторонами у справі договору № 2 було укладено та підписано акт приймання-передачі від 01.07.2014 року, згідно якого позичкодавцем було передано, а користувачем прийнято в позичку частину нежитлового приміщення площею 100,8 м.кв., інвентарний №1809009, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Акт приймання-передачі підписаний повноважними представниками сторін та завірений відтисками печаток юридичних осіб - сторін договору, без будь яких зауважень чи застережень, оскільки доказів протилежного в матеріалах справи відсутні, та сторонами не подані.

Актом обстеження нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 встановлено, що користувач самовільно покинув об'єкт позички без повідомлення про це позичкодавця; не передав Об'єкт позички позичкодавцю в порядку, визначеному договором № 2 та не у повному обсязі компенсував вартість утримання об'єкта позички та наданих комунальних послуг.

25.03.2015 року відповідач звернувся до позивача з претензією вих. № 93/12/1655 із вимогою про сплату заборгованості, яка виникла у зв'язку із неналежним виконанням взятих на себе договірних зобов'язань . Однак, останній у своїй відповіді на претензію позивача заперечив нарахування вказаних відшкодувань з підстав того, що, на думку позивача, йому передано об'єкт позички в неналежному та такому, що унеможливлює його використання за цільовим призначенням, стані , про що долучив до матеріалів справи Лист Начальника Залізничного РВ м. Львова ДСНС України у Львівській області від 06.05.2015 року вих. № 2/992.

Згідно із інформацією викладеною у листі начальника Залізничного РВ м. Львова ДСНС України у Львівській області від 06.05.2015 року вих. №2/992, вбачається, що правовідносини щодо врегулювання питань, пов'язаних із дотриманням пожежної безпеки, узгоджуються із власниками підприємств та орендарями у договорах оренди, а у випадку взаємовідносин між сторонами у справі - між позичкодавцем і позичальником у договорі №2. Окрім цього, даний лист не є доказом неможливості використання приміщення, а саме - не є актом органу ДСНС, який би забороняв діяльність у приміщенні.

У відповідності з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства зокрема є свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності до вимог ст.174 ГК України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Приписами статті 827 ЦК України встановлено, що за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов'язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. До договору позички застосовуються положення глави 58 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 776 ЦК України поточний ремонт речі, переданої у найм, провадиться наймачем за його рахунок, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У статті 215 ЦК встановлено загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням у момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених у ст. 203 цього Кодексу.

Позивач зазначає, що 11.08.2009 року, до укладення Договору № 2 ст. інспектором з ПНПД Залізничного РВ м. Львова ГУ МНС в Львівській області Чорним А.І було виявлено недоліки у дотриманні вимог пожежної безпеки відповідно до Закону України «Про пожежну безпеку» та внесено Припис на вжиття відповідних заходів посадовими особами Акціонерного товариства щодо приміщення, котре розташоване за адресою : АДРЕСА_1, в тому числі і частини площею 110, 4 кв. м., що є об'єктом Договору № 2 . Припис на час укладення Договору №2 не був виконаний, вказані порушення не ліквідовані, через що, дане приміщення було непридатним для використання за його цільовим призначенням, а саме використовувати дане приміщення під магазин вживаними товарами. Позивач стверджує, що в порушення вищевказаних пунктів Договору №2 все це було приховано від позивача та недоліки протипожежного стану об'єкта позички не було відображено в акті приймання - передачі приміщення , чим порушено пункт 2.1.3.Договору позички №2 . Позивач стверджує, спірний правочин, вчинено під впливом обману, на підставі ст.230 ЦК України є підставою для визнання укладеного договору позички недійсним. Відтак, позивач просить визнати недійсним договір, оскільки він вчинений під впливом обману з-за обставин навмисного цілеспрямованого введення позивача в оману щодо фактів , які впливають на укладення правочину.

Відповідно до частини 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини 1 та 3 ст. 215 Цивільного кодексу України).

Згідно із ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв'язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. (Постанова, Верховний Суд|Судова палата у господарських справах Верховного Суду, від 29.04.2014, № 26/071-12|3-11гс14, Верховний Суд України. Судова палата у господарських справах).

Згідно з п. 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України N 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину.

Відповідно до положень Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.2009, № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Звертаючись з вимогою у даній справі про визнання недійсним спірного договору позички, позивач послався на наявність з боку відповідача обману, який полягав у замовчуванні відповідачем обставин, що на думку позивача, мали значення для спірного правочину, а саме: відповідач приховав недоліки протипожежного стану об'єкта позички, про що зазначено у приписі 11.08.2009 року інспектора з ПНПД Залізничного РВ м. Львова ГУ МНС в Львівській області Чорного А.І та це не було відображено в акті приймання - передачі приміщення.

Як вбачається із припису інспектора з ПНПД Залізничного РВ м. Львова ГУ МНС в Львівській області Чорного А.І , даний документ було складено 11.08.2009 року, тобто задовго до укладення спірного договору від 01.07.2014р. , відтак даний документ не може підтверджувати факт наявності порушень, які зафіксовані у даному приписі станом на момент укладення спірного договору. Окрім цього, як вбачається із змісту припису інспектором проведено пожежно -технічне обстеження приміщень на території УДВ філії МН «Дружба» ВАТ»Укрнафта» по АДРЕСА_1 площа яких зокрема складає 1129,5кв.м., згідно ж до умов укладеного договору позивачу було передано частину нежитлового приміщення площею 110,4кв.м. інвентарний № 1809009, у даному приписі не ідентифіковано за інвентарним номером, площею, чи іншими ознаками частини приміщення, яке можна було б ідентифікувати як приміщення яке передане за спірним договором позички. Також слід зазначити , що у даному приписі відсутня інформація про вжиття запобіжних заходів шляхом призупинення експлуатації приміщення, призупинення експлуатації об'єкта , відміни дозволу на початок роботи.

Згідно із інформацією викладеною у листі начальника Залізничного РВ м. Львова ДСНС України у Львівській області від 06.05.2015 року вих. №2/992,на який посилається позивач, вбачається, що правовідносини щодо врегулювання питань, пов'язаних із дотриманням пожежної безпеки, узгоджуються із власниками підприємств та орендарями у договорах оренди, а у випадку взаємовідносин між сторонами у справі - між позичкодавцем і позичальником у договорі №2. Окрім цього, даний лист начальника Залізничного РВ м. Львова ДСНС України у Львівській області від 06.05.2015 року вих. №2/99 не є доказом неможливості використання приміщення, та не є актом органу ДСНС, який би забороняв діяльність у приміщенні.

Як вбачається із матеріалів справи позивач самостійно, а саме 26.11.2013р. ОСОБА_1 звернулась до керівництва філії «Магістральні нафтопроводи «Дружба» ПАТ «Укртранснафта» з проханням надати їй в платне користування частину приміщення, з метою ведення торгівельної діяльності, Львівського торгово-виробничого комплексу Управління допоміжних виробництв філії МН»Дружба» ПАТ»Укртранснафта» по АДРЕСА_1

Згідно із пунктами 2.1.3 та 2.1.5 договору № 2 користувач в присутності позичкодавця зобов'язаний перевірити стан об'єкта позички на момент його приймання-передачі. При невиконанні цього обов'язку вважається, що об'єкт позички передано користувачу в належному стані, а також використовувати об'єкт позички за його призначенням та відповідно до умов договору.

З врахуванням того, що Акт приймання-передачі об'єкта позички підписано сторонами без застережень та протягом строку користування об'єктом позички жодних зауважень щодо стану приміщень відповідачу позивачем не висловлено, такі твердження позивача до уваги не приймаються так як останньому було завідомо відомо про стан приміщення.

Окрім цього, як вбачається із звіту про оцінку майна, вбудованих нежитлових приміщень №№20-23 заг.пл.110,4 кв. м. що розташовані на першому поверсі двохповерхової нежитлової будівлі за адресою АДРЕСА_1 станом на 31.10.2013р., копія якого долучена представником позивача до справи, зокрема зазначено, що в результаті натурного обстеження об'єкта оцінки на предмет вивчення технічного стану встановлено в цілому задовільний стан будівлі та в цілому незадовільний стан інтер'єру приміщень . Також, згідно до висновків даного звіту вказано, що дане приміщення із типом використання : магазин, кафе-бар, ресторан за технічною можливістю та юридичною дозволеністю та за економічною доцільністю підлягають використанню .

Окрім цього слід зазначити, що сторонами складався дефектний акт, яким встановлено об'єми та перелік робіт, які мали бути виконані відповідачем в порядку, визначеному пунктом 2.1.10 Договору №2. Вказаний Дефектний акт підписано повноважними представниками сторін та звірено відтисками печаток юридичних осіб - сторін договору № 2 та за умовами пункту 2.1.10 договору №2 встановлено обов'язок користувача у термін до 30.09.2014 року провести за власний рахунок роботи з покращення об'єкта позички відповідно до складеного сторонами дефектного акту, який наявний в матеріалах справи. Отже, дана обставина підтверджує факт добросовісності обох сторін договору, щодо повідомлення та фіксування недоліків об'єкта позички .

Інших належних доказів в підтвердження обставин, що спірне приміщення було непридатним для використання за його цільовим призначенням на час укладення спірного договору суду не представлено, доказів в підтвердження наявності умислу в діях відповідача, істотності значення обставин, щодо яких особу введено в оману, та на підтвердження наявності, на час укладення спірного договору, факту обману, не надано, дані обставини позивачем не обґрунтовано та не доведено.

Згідно ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, належними та допустимими доказами (ст. 34 ГПК України).

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи викладене, подані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є не обґрунтованими, не підтвердженими належними доказами тому задоволенню не підлягають.

Судові витрати необхідно віднести на позивача, відповідно до ст.49 ГПК України.

Керуючись ст..ст. 22, 33, 34, 35, 43, 49, 82-85, 87 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені статтями 91-93 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Іванчук С.В.

Повне рішення складено 19.05.2016р.