КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" травня 2016 р. Справа№ 910/31881/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Гончарова С.А.

Гаврилюка О.М.

при секретарі судового засідання - Куценко К.Л.

за участю представників:

від позивача: Рацун О.В. - представник за довіреністю б/н від 08.12.2015;

від відповідача 1: не з'явились;

від відповідача 2: не з'явились;

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Ізмаїльський целюлозно-картонний комбінат»

на рішення Господарського суду міста Києва від 17.02.2016

у справі № 910/31881/15 (суддя Лиськов М.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Альтер Групп» до Публічного акціонерного товариства «Ізмаїльський целюлозно-картонний комбінат», Товариства з обмеженою відповідальністю «А-Баланс»

про стягнення 1 674 238,02 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "АЛЬТЕР ГРУПП" (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою № 152 від 16.12.2015 до Публічного акціонерного товариства "Ізмаїльський целюлозно-картонний комбінат" (надалі - відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "А-Баланс" (надалі - відповідач-2) про стягнення 1 674 238,02 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що, на думку позивача, відповідач-1 не виконав належним чином взяті на себе зобов'язання за договором № 18-03/2015 від 18.03.2015, внаслідок чого у останнього утворилась заборгованість перед позивачем в сумі 1 674 238,02 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.02.2016 позов задоволено частково: стягнуто солідарно з Публічного акціонерного товариства "Ізмаїльський целюлозно-картонний комбінат" (надалі - відповідач-1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛЬТЕР ГРУПП" (надалі - позивач) 1 000 грн. 00 коп. - основного боргу; стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "А-Баланс" (надалі - відповідача 2) на користь позивача 1 000 грн. 00 коп. - основного боргу; стягнуто з відповідача 1 на користь позивача 743 212 грн. 00 коп. - основного боргу, 112 925 грн. 53 коп. - пені та 12 555 грн. 20 коп. - судового збору; стягнуто з відповідача 2 на користь позивача 1 грн. 54 коп. - судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, 11.04.2016 відповідач-1 (згідно відтиску вхідного штемпеля Господарського суду міста Києва на апеляційній скарзі) повторно звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм матеріального права, в неповному обсязі з'ясував обставини справи, зокрема, судом першої інстанції було невірно визначено дату виникнення зобов'язання відповідача в частині оплати поставленого товару, а тому судом було невірно розраховано суму пені за договором.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.04.2016 апеляційну скаргу у даній справі було прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 26.05.2016.

На судовому засіданні 26.05.2016 представник позивача надала відзив на апеляційну скаргу, заперечувала проти доводів, викладених в апеляційній скарзі, просила рішення суду першої інстанції залишили тез змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судове засідання 26.05.2016 представник апелянта не з'явився. Ухвала Київського апеляційного господарського суду від 18.04.2016, яка була надіслана апелянту рекомендованим листом на адресу, що зазначена в ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (як місцезнаходження даної юридичної особи) було вручена 28.04.2016, про що свідчить наявне в матеріалах справи повідомлення про вручення ухвали суду.

Представник відповідача-2 в судове засідання 26.05.2016 також не з'явився. Ухвала суду від 18.04.2016 при призначення розгляду справи на 26.05.2016 повернулася до суду з поміткою: «за закінченням встановленого строку зберігання».

В свою чергу, ч. 3 п. 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 (далі - Постанова Пленуму) встановлює, що належною адресою є адреса, яка повідомлена суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адреса, зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Так, пункт 3.9.1. Постанови Пленуму визначає, що в разі, якщо ухвалу було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Згідно частини 3 пункту 3.12. Постанови Пленуму неявка у судове засідання сторін або однієї з сторін, за умови, що їх належним чином повідомлено про час і місце цього засідання, не перешкоджає такому переходові до розгляду позовних вимог, якщо у господарського суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, передбачені частиною першою статті 77 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи те, що явка представників учасників апеляційного провадження судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про можливість здійснення перевірки рішення Господарського суду міста Києва в апеляційному порядку за відсутності представників відповідачів 1, 2, які були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання. Жодних клопотань на адресу Київського апеляційного господарського суду відповідачі не надіслали, про причини неявки в судове засідання не повідомили, та не подали пояснень щодо неможливості подання доказів, які не були подані до суду першої інстанції з причин, що від них не залежать.

Дослідивши матеріали справи, докази по справі, розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, оглянувши оригінали документів, пов'язаних з предметом спору, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно з'ясовано судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 18.03.2015 між позивачем (як постачальником) та відповідачем-1, (як покупцем) було укладено договір поставки № 18-03/2015 (надалі - договір поставки, належним чином засвідчена копія міститься в матеріалах справи).

Відповідно до п. 1.1 договору постачальник зобов'язується поставити у власність покупця за його письмовими заявками продукцію у кількості і цінами згідно з видатковими накладними, а покупець зобов'язується приймати продукцію і своєчасно проводити оплату на умовах цього договору.

Згідно з п. 3.2 договору покупець сплачує постачальникові вартість кожної замовленої партії продукції на умовах відстрочки оплати на 14 календарних днів, відповідно до цього договору, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальникові.

Пунктом 4.4 договору сторони погодили, що документом, що підтверджує передачу продукції на умовах даного договору є - видаткова накладна.

Відповідно до п. 5.2 договору зобов'язання здійснити своєчасну оплату та прийняття продукції покупець забезпечує пенею на користь постачальника у розмірі 1% від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення виконання грошових зобов'язань, що діє протягом періоду.

Пунктом 5.6 договору сторони вирішили встановити строк позовної давності для стягнення неустойки (штраф, пеня) - три роки.

Згідно з п. 7.1 договору, останній набирає чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2015, за винятком випадку, якщо до моменту закінчення дії договору не проведений остаточний взаєморозрахунок сторін. У цьому випадку дія договору продовжується до остаточного взаєморозрахунку сторін.

05.05.2015 між позивачем та відповідачем було підписано додаткову угоду № 1 до договору поставки, якою сторони вирішили викласти пункт 3.2 договору в наступній редакції: «Покупець сплачує вартість кожної замовленої партії продукції на умовах відстрочки оплати на 7 календарних днів, відповідно до цього договору, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальникові» (а.с. 18). Дана додаткова угода вступила в силу з 01.06.2015.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що за своєю правовою природою правовідносини, що виникли між сторонами є договором поставки.

Матеріалами справи підтверджується, що на виконання умов договору позивачем, зокрема, було поставлено товар загальною вартістю 4 998 564 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями видаткових накладних. Зазначені видаткові накладні були підписані в двохсторонньому порядку повноважними представниками сторін та скріплені печатками сторін (а.с. 20-189). Із зазначених видаткових накладних вбачається, що товар було відпущено покупцю без здійснення передплати, що передбачає застосування положень п. 3.2 договору в частині розрахунків між сторонами (14 календарних днів з дати виписки видаткової накладної) та положень додаткової угоди № 1 від 05.05.2015 (7 календарних днів з дати виписки видаткової накладної).

Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи та не спростовано відповідачем-1, останнім зобов'язання в частині оплати поставленого товару було виконано не в повному обсязі, що зумовило виникнення заборгованості перед позивачем.

У матеріалах справи наявна претензія позивача від 04.11.2015. № 04/11 (а.с. 163), яка 05.11.2015 була направлена на адресу відповідача та отримана останнім 17.11.2015, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправляння (а.с. 164). У вказаній претензії позивач пропонує відповідачу сплатити заборгованість у загальному розмірі 744 212,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачами, вказана претензія залишилась без відповіді та без виконання, внаслідок чого у відповідача-1 утворилась заборгованість у розмірі 744 212,00 грн.

Разом з цим, судом апеляційної інстанції не приймаються доводи апелянта про відсутність документів, які б свідчили про момент передачі товару покупцю, оскільки матеріали справи містять копії видаткових накладних, які (відповідно до п. 4.4 договору) є документом, що підтверджує передачу продукції. Дані видаткові накладні підписані з обох сторін та скріплені печатками. А тому є належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43, 101 ГПК України, що підтверджують виконання позивачем умов договору в частині поставки товару.

В забезпечення виконання договору поставки, 30.07.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "АЛЬТЕР ГРУПП" (надалі - кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "А-Баланс" (далі - відповідач 2) підписаний договір поруки № 30/07/15 (надалі - договір поруки).

Відповідно до п. 1.1 договору поруки в порядку та на умовах, визначених цим договором, поручитель зобов'язується перед кредитором в межах суми 1 000 грн. за виконання відповідачем-1 його зобов'язань за договором поставки.

У разі порушення боржником зобов'язання, що визначене у п.1.2. договору поставки, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та не спростовано відповідачем у апеляційній скарзі, сума основного боргу погашена не була, що й стало підставою для звернення позивача з даним позовом про солідарне стягнення з відповідачів 1000,00 грн. - основного боргу, а також про стягнення з відповідача-1 суму основного боргу у розмірі 743 212,00 грн.

Задовольняючи позов в частині стягнення з відповідача-1 основної заборгованості у розмірі 743 212,00 грн., суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованим та підтверджуються належними та допустимими доказами.

Суд апеляційної інстанції погоджується з вказаним висновком місцевого господарського суду, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно приписів статей 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистими, сімейними, домашніми або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не виникає з характеру відносин сторін.

Приписами пункту 2 статті 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Жодних заперечень з приводу правового обґрунтування позовних вимог або доказів здійснення повного розрахунку в іншому порядку та обсягу відповідачем судам обох інстанцій надано не було.

Враховуючи часткову оплату поставленого товару, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про стягнення залишку непогашеної відповідачем-1 заборгованості у розмірі 743 212,00 грн., а відтак обґрунтовано задовольнив позов в цій частині.

Щодо задоволення позову в частині солідарного стягнення з відповідачів суми основного боргу у розмірі 1000 грн., суд апеляційної інстанції також вважає таке задоволення правомірним з огляду на наступне.

Згідно ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

За ст. 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Положеннями ст. 543 Цивільного кодексу України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов'язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем-1 своїх грошових зобов'язань перед позивачем, останній звернувся до відповідача-2, як поручителя, з вимогою № № 02/11 від 02.11.2015 про сплату заборгованості за договором поставки в результаті порушення боржником зобов'язання за договором поставки (а.с. 165).

Дана вимога залишилась без відповіді, що підтверджується матеріалами справи та спростовано відповідачем-2.

А тому, суд апеляційної інстанції вважає позовні вимоги в частині солідарного стягнення з відповідачів суми основного боргу у розмірі 1000,00 грн. правомірно задоволені місцевим господарським судом.

Окрім суми основного боргу, позивач просив стягнути з відповідача-1 пеню у розмірі 1% від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення виконання грошових зобов'язань, що діє протягом періоду, що передбачено пунктом 5.2 договору поставки, що за розрахунком позивача становить 930 026,02 грн.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції зазначає, що в статті 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно статті 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Одним із видів господарських санкцій, які відповідно до статті 217 ГК України можуть застосовуватися у сфері господарювання, є штрафні санкції, що можуть застосовуватися у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня) відповідно до умов договору між сторонами.

В частині 6 статті 231 ГК України вказано, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

За приписами ч.4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ст. ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

(Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Вищого господарського суду України в постанові № 911/4192/15 від 13.04.2016).

Враховуючи зазначені норми, розмір нарахованої пені обмежується розміром подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення, а тому суд першої інстанції правомірно стягнув пеню з урахуванням вказаного обмеження.

Суд апеляційної інстанції зробив розрахунок суми пені, яка була заявлена позивачем (з урахуванням визначених стороною періодів) за прострочення відповідачем-1 грошового зобов'язання, та дійшов висновку, що розрахунок пені, здійснений місцевим господарським судом (з урахуванням обмеження розміру пені, встановленого чинним законодавством) є арифметично вірним.

А тому, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про обґрунтованість стягнення місцевим господарським судом пені у розмірі 112 925,53 грн.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних доказів на підтвердження власних доводів, які могли би бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43, 101 ГПК України.

Керуючись статтями 32-34, 36, 43, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Ізмаїльський целюлозно-картонний комбінат» на рішення Господарського суду міста Києва від 17.02.2016 у справі № 910/31881/15 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 17.02.2016 року по справі № 910/31881/15 - залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/31881/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді С.А. Гончаров

О.М. Гаврилюк