ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.05.2016р. Справа № 914/1101/16

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Анком-транс», с.Кам"янопіль, Пустомитівський район, Львівська область

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Львів

про стягнення 42423,00 грн.

Суддя Н.Мороз

При секретарі М.Потикевич

Представники:

Від позивача: Вовк У.Я.

Від відповідача: н/з

Суть спору:

Позовну заяву подано Товариством з обмеженою відповідальністю «Анком-транс», с. Кам"янопіль, Пустомитівський район, Львівська область до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Львів про стягнення 42423, 00 грн.

Ухвалою господарського суду від 25.04.2016р. порушено провадження у справі та призначено до розгляду на 10.05.2016р.

Для всестороннього та об'єктивного вирішення спору, 10.05.2016р. розгляд справи відкладався з підстав, наведених у відповідній ухвалі суду.

В судове засідання 19.05.2016р. представник позивача з'явився, позовні вимоги підтримав з підстав, наведених в позовній заяві. Посилається на неналежне виконання відповідачем зобов'язань за договором на сервісне обслуговування №0000068-с від 11.05.2011р., а саме, порушення умов договору щодо оплати за надані позивачем послуги по сервісному обслуговуванню. Позов просить задоволити.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, причин неявки суду не повідомив. Вимоги ухвал суду від 25.04.2016р. та 10.05.2016р. відповідач не виконав, відзиву на позов не подав.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, поданого позивачем на виконання вимог ухвали суду, фізична особа-підприємець ОСОБА_1, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, куди і скеровувались ухвали господарського суду від 25.04.2016р. та 10.05.2016р. рекомендованими листами з повідомленням про вручення.

Згідно приписів п.3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011р. №18, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Таким чином, коли фактичне місцезнаходження юридичної особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно із законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу. Відтак, суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача або його представника та за відсутності його відзиву на позов, в порядку ст.75 ГПК України, за наявними у справі доказами.

Розглянувши матеріали справи в їх сукупності, заслухавши пояснення повноважного представника позивача, створивши у відповідності до ч.3 ст.4-3 ГПК України сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, суд встановив наступне.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов"язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов"язана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов"язку. Однією з підстав виникнення зобов"язань, згідно ст.11 ЦК України, зокрема є договори та інші правочини.

11.05.2011р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Анком-транс» (позивач, за договором - виконавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (відповідач, за договором - замовник) укладено договір на сервісне обслуговування №0000068-с.

Відповідно до п.1.1. договору, виконавець, по завданню замовника, зобов'язується виконувати послуги по технічному обслуговуванню, поточному та капітальному ремонті транспортних засобів (далі за текстом - «сервісне обслуговування»), а замовник зобов'язується виплачувати виконавцю винагороду за надані послуги та виконані роботи.

Згідно п. 1.2. договору, сервісне обслуговування може виконуватися з залученням, або без залучення до цього запасних частин. Виконавець також має право згідно цього договору продати, а замовник купити та оплатити запасні частини. Замовник згідно цього договору, для сервісного обслуговування може надавати виконавцю свої запасні частини (п.1.3 договору).

У відповідності до п.2.2.6. договору, замовник зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі проводити розрахунки за виконані роботи та встановлені запасні частини у відповідності з даним договором.

Як передбачено п. 4.1. договору, оплата за сервісне обслуговування та запасні частини здійснюється на основі:

- рахунку-фактури на передплату, який оформляється виконавцем згідно усної або письмової заявки від замовника.

- рахунку-фактури, акту виконаних робіт, видаткової накладної, які оформляються виконавцем на основі наряду-замовлення при оплаті по факту виконаних робіт.

Відповідно до п. 7.1. договору, цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.12р. В разі не закриття заборгованості замовника перед виконавцем договір діє до повного завершення взаєморозрахунків.

На виконання взятих на себе зобов'язань за договором, позивачем - ТзОВ «Анком-транс» виконано роботи на загальну суму 29840,40 грн., що підтверджується актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) №РН-0000236, підписаним та скріпленим печатками сторін та рахунком-фактурою №СФ-0000416 від 08.05.2012р. (в матеріалах справи).

Згідно умов п.4.3. договору, рахунок-фактура оформлений виконавцем на основі наряду-замовлення при подальшій оплаті по факту виконаних робіт сплачується замовником на протязі 2-ох (двох) календарних днів з моменту підписання актів виконаних робіт або видаткових накладних представниками обох сторін (далі за текстом "видаткові документи"), які є невід'ємною частиною рахунку-фактури.

Відповідач частково виконав договірні зобов'язання здійснивши оплати на загальну суму 10000,00 грн. за надані позивачем послуги по сервісному обслуговуванню згідно договору №0000068-с від 11.05.2011р., що підтверджується виписками по рахунках позивача (в матеріалах справи).

Таким чином, внаслідок часткового виконання зобов'язання у відповідача - ФОП ОСОБА_1 виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 19840,40 грн.

З метою досудового врегулювання спору, 25.03.2016р. позивач направив відповідачу претензію з вимогою погасити основну заборгованість та нараховані позивачем пеню, штраф, 3% річних та інфляційні втрати. Проте, дана претензія була залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Внаслідок неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань щодо оплати за надані послуги в порушення умов договору, позивач звернувся до господарського суду з вимогою про стягнення з відповідача 19840,40 грн. основного боргу, 2268,69 грн. пені, 1492,02 грн. штрафу, 16114,97 грн. інфляційних втрат та 2706,92 грн. 3% річних.

Відповідно до ст.526 ЦК України та ст.193 ГК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином згідно умов договору та актів цивільного законодавства, а при відсутності таких вказівок - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до приписів ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відтак, сума заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у зв'язку з неналежним виконанням своїх зобовязань за договором по оплаті за надані послуги по технічному обслуговуванню, підтверджена матеріалами справи та становить 19840,40 грн. Доказів зворотнього суду не надано.

Стаття 216 ГК України встановлює, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування саме до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених законами та договором. При цьому, у відповідності до ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. Відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов'язання контрагентами правопорушника не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.

Таким чином, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, передбачені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно ч.3 ст.549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч.2 ст.551 ЦК України).

Відповідно до п. 5.1. договору, в разі недотримання умов п.4.3. даного договору, виконавець розглядає це як порушення умов даного договору, що надає право виконавцю стягнути з замовника пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України від суми заборгованості за кожен день затримки платежу.

Відтак, на підставі п.5.1. договору, позивачем правомірно нараховано відповідачу пеню за період з 11.05.2012р. по 11.11.2012р. в розмірі 2268,69 грн. (розрахунок в матеріалах справи).

Штрафними санкціями у відповідності до умов ст. 230 ГК України, визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно п. 5.1. договору, крім пені замовник також сплачує штраф в розмірі 5% від суми боргу, при частковій оплаті штрафні санкції застосовуються до несплаченої частини боргу, яка підтверджується актом звірки взаєморозрахунків підписаним представниками обох сторін.

На підставі вищенаведеного, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань по оплаті за надані послуги, позивачем нараховано відповідачу штраф у розмірі 1492,02 грн.

Однак, дослідивши розрахунок штрафних санкцій, суд встановив, що позивач провів обрахування 5% штрафу від загальної суми на яку були надані послуги, не врахувавши здійснених відповідачем оплат. Проте, пунктом 5.1. договору передбачено, що при частковій оплаті штрафні санкції застосовуються до несплаченої частини боргу. Відтак, здійснивши самостійно перерахунок 5% штрафу у відповідності до п. 5.1. договору, суд встановив, що сума штрафу становить 992,02 грн. та підлягає стягненню.

Крім того, згідно з ч.2. ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно п.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» роз'яснено, інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Відтак, на підставі наведеного, позивачем за неналежне виконання зобов'язання правомірно нараховано відповідачу 3% річних в сумі 2706,92 грн. та інфляційні втрати в розмірі 16114,97 грн. за період з 12.05.2012р. по 20.04.2016р., відповідно до поданого розрахунку (в матеріалах справи).

Таким чином, загальна сума заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 41923,00 грн., з яких: 19840,40 грн. основного боргу, 2268,69 грн. - пені, штраф - 5% від суми боргу в розмірі 992,02 грн., 3% річних в сумі 2706,92 грн. та інфляційні втрати в розмірі 16114,97 грн.

Відповідно ст.32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33, 38 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує необхідні докази.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 43 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що матеріалами справи підтверджено невиконання відповідачем своїх зобов'язань, відповідачем не спростовано доводів позовної заяви, не надано суду належних та допустимих доказів про наявність інших обставин ніж ті, що досліджені в ході судових засідань, а відтак, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню частково.

Судовий збір покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог, згідно ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 11, 230, 509, 526, 530, 549, 551, 599, 612, 625, 629 ЦК України, ст.ст. 193, 216, 218 ГК України, ст.ст. 43, 32, 33, 49, 75, 82, 84, 85, 116, 117 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1.Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Анком-транс», с. Кам"янопіль, Пустомитівський район, Львівська область () - 19840,40 грн. - основного боргу, 2268,69 грн. - пені, 992,02 грн. - 5% штрафу, 2706,92 грн. - 3% річних, 16114,97 грн. - інфляційних втрат та 1361,76 грн. судового збору.

3. В решті позовних вимог - відмовити.

4. Наказ видати згідно ст.116 ГПК України.

Рішення складено 24.05.2016р.

Суддя Мороз Н.В.