ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.05.2016р. Справа № 914/653/16

За позовом: Дочірнього підприємства «Ружин-молоко», смт. Ружин, Житомирської області

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Схід Меркурія», м. Львів

про стягнення 117504,64 грн.

Суддя Н.Мороз

При секретарі М.Потикевич

Представники:

Від позивача: н/з

Від відповідача: ОСОБА_1

Суть спору:

Позовну заяву подано Дочірнім підприємством «Ружин-молоко», смт.Ружин, Житомирської області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Схід Меркурія», м. Львів про стягнення 117504,64 грн.

Заявою про збільшення позовних вимог від 06.05.2016р. вх. №2471/16 позивач просить суд стягнути з відповідача 928036,43 грн. заборгованості з яких: 550000,00 грн. - основного боргу, 170976,99 грн. пені, 197752,86 грн. інфляційних втрат 3 % річних в розмірі 9306,58 грн.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 12.03.2016р. порушено провадження у справі та призначено до розгляду в судовому засіданні на 05.04.2016р.

Для всебічного, повного та об'єктивного вирішення спору, зясування всіх обставин справи, 05.04.2016р. та 19.04.2016р. розгляд справи відкладався з підстав, викладених у відповідних ухвалах суду. Крім того, ухвалою господарського суду від 19.04.2016р. суд викликав в судове засідання головного бухгалтера ТзОВ «Торговий Дім «Схід Меркурія». Згідно письмових пояснень від 12.05.2016р. представник відповідача повідомив, що головний бухгалтер підприємства відповідача ОСОБА_2 звільнений із займаної посади, а на даний час обовязки головного бухгалтера виконує директор ТзОВ «Торговий Дім «Схід Меркурія».

20.04.2016р. представником відповідача заявлено клопотання про фіксацію судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

В судовому засіданні 12.05.2016р. оголошувалась перерва до 17.05.2016р., про що представники сторін ознайомлені під розписку. Ухвалою суд від 12.05.2016р. строк вирішення спору продовжено до 27.05.2016р.

17.05.2016р. представники позивача в судове засідання не зявились. Позовні вимоги позивача обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобовязань за договором поставки №210115 від 21.01.2015р. та несвоєчасною оплатою за поставлений товар згідно видаткових накладних №274 від 03.02.2015р., №323 від 06.02.2015р., №303 від 10.02.2015р. на загальну суму 1550000,00 грн. В попередніх судових засіданнях представники позивача пояснили, що поставка товару здійснювалась на підставі листів - замовлень відповідача, а також відповідно до замовлень на товар погоджених між сторонами, в яких зазначались назви товарів, умови поставки, адреси постачання, періоди постачання та відповідні суми поставленого товару. Відтак, позивач просить стягнути з відповідача 550000,00 грн. основного боргу, 170976,99 грн. нарахованої пені за прострочення виконання зобовязання на підставі п.7.2.1. договору, 197752,86 грн. інфляційних втрат та 3 % річних в розмірі 9306,58 грн. нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України відповідно до заяви про збільшення позовних вимог від 06.05.2016р. Позов просить задоволити.

Представник відповідача в судове засідання 17.05.2016р. зявився, проти позову заперечив, подав додаткові письмові пояснення з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 06.05.2015р. Згідно відзиву на позовну заяву зазначив, що на виконання умов укладеного між сторонами договору відповідачем прийнято товар згідно видаткової накладної №274 від 03.02.2016р. на суму 760000,00 грн. та оплачено 1000000,00 грн. в рахунок оплати наступної партії товару. Зокрема, зазначив, що позивачем не доведено факт поставки товару та не надано доказів транспортування товару на суму 550000,00 грн., а долучені позивачем видаткові накладні №323 та №303 не містять печатки відповідача та підписані невідомою відповідачу особою. Відносно нарахування штрафних санкцій зазначив, що умовами укладеного між сторонами договору передбачено 100% передоплату товару та не встановлено строк оплати за фактично поставлений товар. Вважає, що прострочення виконання грошового зобовязання згідно умов укладеного між сторонами договору не відбулось, оскільки сторонами договору не обумовлено строк виконання що зобовязання після поставки товару, а вимога позивача про таке виконання відсутня. Відповідно, на думку відповідача, неможливо визначити момент з якого проводиться нарахування штрафних санкцій за договором. Стосовно проведення часткових розрахунків між сторонами шляхом проведення взаємозаліку заперечив та зазначив, що по договору №210115 від 21.01.2015р. укладеному між сторонами не було підписано угоди про взаємозалік зустрічних однорідних вимог. В задоволенні позову просить відмовити повністю.

Крім того, 12.05.2016р. представником відповідача через службу діловодства господарського суду подано клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи та клопотання про витребування оригіналів документів зазначених згідно переліку необхідних для проведення експертного дослідження. Дане клопотання обґрунтовує розбіжністю між дійсним підписом представника відповідача ОСОБА_3 вчиненим на видатковій накладній №274 від 03.02.2015р. на суму 760000,00 грн. згідно якої відповідачем було отримано товар та підписом вчиненим на видаткових накладних №323 від 06.02.2015р. на суму 380000,00 грн. та №303 від 10.02.2015р. на суму 410000,00 грн. згідно яких, як стверджує відповідач, ОСОБА_3 не отримував від позивача товар, а підписи вчинені у видаткових накладних №303 від 10.02.2015р. та №323 від 06.02.2015р. виконані невідомою особою. Відтак, для зясування тієї обставини чи дійсно отримував відповідач товар по видаткових накладних №303 від 10.02.2015р. та №323 від 06.02.2015р. та чи належить підпис в графі «отримав» ОСОБА_3, просить суд призначити судово-почеркознавчу експертизу та витребувати оригінали документів необхідних для проведення експертного дослідження підписів на документах.

Щодо поданого клопотання про призначення експертизи, суд зазначає.

Відповідно до ст. 41 ГПК України, для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу. Учасники судового процесу мають право пропонувати господарському суду питання, які мають бути роз'яснені судовим експертом.

При цьому, необхідність призначення судової експертизи пов'язана саме з наявністю при розгляді господарського спору певних питань щодо обставин, які не можуть бути встановлені судом самостійно, оскільки потребують спеціальних знань експерта та можуть бути вирішені шляхом призначення судової експертизи. Зі змісту ст.41 ГПК України випливає, що саме суд визначає при розгляді справи наявність таких питань та, відповідно, вирішує питання необхідності призначення певного виду судової експертизи у справі. Також, слід зазначити, що згідно положень чинного законодавства та вказаної статті зокрема, суд має право, на його розсуд, призначити експертизу у разі такої необхідності, проте, не обов'язок.

Згідно приписів п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №4 «Про деякі питання практики призначення судової експертизи», судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Таким чином, суд приходить до висновку про можливість встановлення обставин, які мають значення для справи без призначення судової експертизи шляхом оцінки належних та допустимих доказів в їх сукупності та відсутність дійсної потреби у спеціальних знаннях при дослідженні та оцінці документальних доказів наявних у матеріалах справи. Відтак, в задоволенні клопотання відповідача про призначення судово-почеркознавчої експертизи, а також, клопотання про витребування оригіналів документів необхідних для проведення експертного дослідження слід відмовити.

Розглянувши матеріали справи в їх сукупності, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, створивши у відповідності до ч. 3 ст. 4-3 ГПК України сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, суд встановив.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона зобовязана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Однією з підстав виникнення зобовязань, згідно ст.11 ЦК України, зокрема є договори та інші правочини.

21.01.2015р. між Дочірнім підприємство «Ружин молоко» (позивач, за договором постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Схід Меркурія» (відповідач, за договором покупець) укладено договір поставки №210115

Відповідно до умов п.1.1. договору, постачальник зобовязується передавати у власність покупця товар партіями згідно накладних у відповідності до замовлень покупця, а покупець зобовязується проводити оплату за товар та приймати його на умовах даного договору. Ціни на товар, що постачається згідно умовами цього договору узгоджуються сторонами в видаткових накладних, які є невідємною частиною цього договору. Покупець оплачує вартість кожної партії товару відповідно до цін, визначених сторонами у додатку на поставку товару (п.1.2. договору).

Згідно п.п.2.1.,2.2. договору, зобов'язання сторін по поставці товару виникають на підставі погодженого сторонами замовлення покупця. Покупець передає постачальнику замовлення в якому зазначає кількість, асортимент, характеристики якості, ціну товару, адресу, умови поставки (з зазначенням перевізника) та дату (строк) здійснення поставки. Замовлення передається постачальнику в будь-якій зрозумілій сторонами формі (шляхом заповнення бланку замовлення, електронною поштою, факсимільним, телефонним зв'язком) з обовязковим підтвердженням телефонним дзвінком. Замовлення має бути підписане уповноваженою особою та скріплене печаткою. Погоджене сторонами замовлення в односторонньому порядку зміні не підлягає. Зміни в замовлення вносяться за згодою сторін і підтверджуються постачальником письмово.

Відповідно до умов п.3.4. договору, передача товару постачальником і його приймання покупцем по найменуванню, кількості (вазі), якості, асортименту і ціні проводиться на підставі товарної (товарно-транспортної, видаткової) накладної після надання уповноваженим представником покупця довіреності, уповноважена особа розписується на видатковій накладній постачальника про отримання товару. Якщо кількість прийнятих до перевезення товарів, відображена в транспортних документах, менше фактичної кількості поставлених товарів, то претензії по такій невідповідності предявляються покупцем перевізникові. Після прийняття товару претензії по кількості не приймаються.

Згідно вимог п.3.5. договору, покупець гарантує, що особа, котра здійснюватиме фактичне приймання товару й підписання видаткових накладних, матиме достатні повноваження на вчинення таких дій від імені покупця. Покупець повинен визначити перелік уповноважених осіб та зразки відбитка печатки в довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей, заповненої відповідно до вимог Інструкції «Про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей», затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 16.05.1996р., у разі зміни уповноваженої особи забезпечити надання постачальнику нову довіреність на отримання товару.

У відповідності до умов розділу 4 встановлено ціну та порядок здійснення розрахунків. Так, згідно п.4.1. договору, вартість кожної одиниці товару та загальна вартість кожної партії товару, яка поставляється за цим договором, визначається сторонами та вказується у видаткових накладних. Всі розрахунки за даним договором здійснюються в національній валюті України - гривні. Оплата за товар здійснюється покупцем на умовах 100% передплати, шляхом безготівкового перерахунку коштів на банківський рахунок продавця, але в будь якому випадку, не має перевищувати термін від поставки - до поставки слідуючої партії товару (п.4.5. договору).

Пунктом п.6.1. договору передбачено, сторони зобовязані дотримуватися умов даного договору та належним чином виконувати свої обовязки по даному договору у відповідності з діючим законодавством України. Так, постачальник зобовязаний у відповідності до договору забезпечити товаром покупця (п.6.3.1. договору). Покупець зобовязаний приймати товар за кількістю та якістю в порядку і терміни, установлені даним договором, оформивши при цьому відповідні документи та оплатити товар в розмірах і терміни, установлені даним договором (п.п.6.4.1., 6.4.3 договору).

На виконання взятих на себе зобовязань за договором, на підставі замовлення №1 від 02.02.2015р., замовлення №2 від 06.02.2015р. та замовлення №3 від 09.02.2015р. до договору №210115 від 21.01.2015р. підписаних та скріплених печатками сторін, позивач поставив відповідачу, а відповідач прийняв товар на загальну суму 1550000,00 грн., що підтверджується видатковою накладною від 03.02.2015р. №274 на суму 760000,00 грн., видатковою накладною №323 від 06.02.2015р. на суму 380000,00 грн. та видатковою накладною №303 від 10.02.2015р. на суму 410000,00 грн. (в матеріалах справи). Відповідач частково оплатив 1000000,00 грн., що підтверджується банківськими виписками долученими до матеріалів справи. Проте, взяті на себе зобовязання відповідач в повному обсязі не виконав, за поставлений та отриманий товар повністю не сплатив, внаслідок чого у відповідача перед позивачем виникла заборгованість в розмірі 550000,00 грн.

У звязку з неналежним виконанням взятих на себе зобовязань щодо оплати за поставлений товар в порушення умов договору, позивач звернувся до господарського суду з вимогою про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 550000,00 грн. основного боргу за отриманий товар, 170976,99 грн. - пені за прострочення виконання зобовязання нарахованої на підставі п.7.2.1. договору, 197752,86 грн. інфляційних втрат 3 % річних в розмірі 9306,58 грн. нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України відповідно до заяви про збільшення позовних вимог від 06.05.2016р.

Відповідно до ст. 526 ЦК України та ст.193 ГК України, зобовязання повинні виконуватись належним чином згідно умов договору та актів цивільного законодавства, а при відсутності таких вказівок відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до приписів ст. 525 ЦК України та ч.7 ст. 193 ГК України, одностороння відмова від зобов'язання не допускається, крім випадку коли право такої відмови встановлено договором або законом.

Укладений між сторонами договір №210115 від 21.01.2015р., на підставі якого у сторін виникли взаємні права та обовязки за своєю правовою природою відноситься до договорів поставки.

Відповідно ч. 1 ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно відзиву на позовну заяву представник відповідача зазначив, що відповідачем прийнято товар згідно видаткової накладної №274 від 03.02.2016р. на суму 760000,00 грн. та оплачено 1000000,00 грн. в рахунок оплати наступної партії товару. Заперечуючи проти позову представник відповідача зазначив, що позивачем не доведено факт поставки товару та не надано доказів транспортування товару на суму 550000,00 грн., а долучені позивачем видаткові накладні №323 та №303 не містять печатки відповідача та підписані невідомою відповідачу особою. Ствердив, що умовами укладеного між сторонами договору №210115 від 21.01.2015р. передбачено 100% передоплату товару та не встановлено строк оплати за товар після його фактичної поставки, позивачем не предявлено вимогу в порядку ст. 530 ЦК України по оплаті товару в розмірі 550000,00 грн. Відтак, ствердив про відсутність прострочення виконання грошового зобовязання, оскільки сторонами договору не обумовлено строк виконання зобовязання після фактичної поставки товару та відсутня вимога позивача про таке виконання, відповідно, неможливо визначити момент з якого проводиться нарахування штрафних санкцій.

Відповідно до вимог ч.1. ст.693 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов'язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.

Згідно ст. 538 ЦК України, виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання. При зустрічному виконанні зобов'язання сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту. Сторона, яка наперед знає, що вона не зможе виконати свого обов'язку, повинна своєчасно повідомити про це другу сторону.

Відповідно до вимоги ч.1 ст.692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу (ч.4. ст. 692 ЦК України).

В даному випадку спеціальною нормою права, а саме, ст. 692 ЦК України, яка регулює правовідносини купівлі продажу поставки (до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж), що виникли між сторонами у даній справі, встановлено строк виконання зобов'язання з оплати переданого товару продавцем покупцеві, а саме, після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.

Правовою позицією Верховного суду України Судової палати у господарських справах Верховного Суду України викладеної в Постанові від 03.09.2014р. розяснено, зі змісту норми ст. 692 ЦК України вбачається, що за загальним правилом обов'язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі-продажу не встановлено інший строк оплати. Отже, обов'язок відповідача оплатити товар (з огляду на приписи ст. 692 ЦК України) виникає з моменту його прийняття.

Відтак, матеріалами справи підтверджується, позивачем поставлено відповідачу товар на загальну суму 1550000, 00 грн. відповідно до погодженими між сторонами замовлення №1 від 02.02.2015р. на суму 760000,00 грн., замовлення №2 від 06.02.2015р. на суму 380000,00 грн. та замовлення №3 від 09.02.2015р. на суму 410000,00 грн. до договору №210115 від 21.01.2015р. підписаними та скріпленими печатками сторін, факт отримання відповідачем товару підтверджується видатковою накладною від 03.02.2015р. №274 на суму 760000,00 грн. підписаною представником відповідача на підставі виданої довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей №4 від 03.02.2015р. (дійсна до 12.02.2015р.) підписаної керівником підприємства відповідача, видатковою накладною №323 від 06.02.2015р. на суму 380000,00 грн. підписаною представником відповідача за довіреністю №5 від 06.02.2015р. (дійсна до 15.02.2015р.) та видатковою накладною від 10.02.2015р. №303 на суму 410000,00 грн. підписаною представником відповідача на підставі довіреності №5 від 06.02.2015р. (дійсна до 15.02.2015р.).

Таким чином, вищенаведене та часткова проплата товару на суму 1000000,00 грн. в рахунок наступної партії товару спростовує заперечення відповідача щодо отримання товару згідно видаткової накладної №323 від 06.02.2015р. та №303 від 10.02.2015р.

Крім того, суд звертає увагу, що поставка відповідачу товару згідно договору №210115р. на суму 1550000,00 грн. підтверджується також даними з Єдиного реєстру податкових накладних з яких вбачається, що податкові накладні одержані ТзОВ «Торговий Дім «Схід Меркурія», поставлений відповідачу товару включений до податкового кредиту за звітний період 2015р., що вбачається також з детальної інформації по платнику ПДВ щодо результатів автоматизованого співставлення податкових зобовязань та податкового кредиту в розрізі контрагентів на рівні ДПА між ТзОВ «ТД «Схід Меркурія» та ДП «Ружин молоко».

Щодо посилання відповідача на не підписання між сторонами угоди про взаємозалік зустрічних однорідних вимог по договору №210115 від 21.01.2015р. суд зазначає, що питання взаємозаліку не входить в предмет дослідження позовних вимог з врахування заяви про збільшення від 06.05.2016р.

Виходячи з аналізу законодавчих вимог та норми ч.1.ст.692 ЦК України, суд дійшов висновку, що приймаючи виконання позивачем зобовязання та отримавши товар на загальну суму 1550000,00 грн. згідно видаткової накладної №274 від 03.02.20145р., видаткової накладної №323 від 06.02.2015р. та видаткової накладної №303 від 10.02.2015р. у відповідача виник обовязок по оплаті в повному обсязі поставленого та отриманого товару на суму 550000,00 грн. При цьому, згідно вимог ч.1 ст. 692 ЦК України, обовязок щодо оплати поставленого товару виник у відповідача з моменту отримання товару та товаророзпорядчих документів на нього.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Стаття 216 ГК України встановлює, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування саме до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених законами та договором. При цьому, у відповідності до ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. Відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобовязання контрагентами правопорушника не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.

Таким чином, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, передбачені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно ч.3 ст.549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч.2 ст.551 ЦК України).

Згідно п.7.2.1 договору, за порушення термінів розрахунків, передбачених п.4.5. даного договору, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожен день прострочки.

На підставі п.7.2.1 договору, у звязку з неналежним виконанням відповідачем умов договору щодо оплати поставленого товару та порушенням строків оплати, позивачем нараховано відповідачу 170976,99 грн. пені відповідно до заяви про збільшення позовних вимог від 06.05.2016р.

Однак, перевіривши періоди нарахування та здійснивши самостійно перерахунок пені у відповідності до чинного законодавства (зокрема, за видатковою накладною №274 від 03.02.2015р. на суму 760000,00 грн. суд встановив, що сума пені становить 8074,53 грн., в решті позивачем правомірно здійснено нарахування пені), суд дійшов висновку, що загальна сума пені яка підлягає стягненню становить 170289,87 грн.

Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем на підставі ч.2 ст.625 ЦК України, у звязку з простроченням виконання зобовязання за видатковою накладною №274 від 03.02.2015р. нараховано 15521,43 грн. інфляційних втрат та 673,97 грн. 3% річних, за видатковою накладною №323 від 06.02.2015р. позивачем нараховано 55146,07 грн. інфляційних втрат та 2533,16 грн. 3% річних, за видатковою накладною №303 від 10.02.2015р. позивачем нараховано 127 085, 36 грн. інфляційних втрат та 6099,45 грн. 3 % річних з врахуванням часткових проплат проведених відповідачем.

Згідно п.3.1 та п.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» розяснено, інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, та сплата трьох процентів річних від простроченої суми не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17 грудня 2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» передбачено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). При цьому, кредитор вправі вимагати, в тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом зі сплатою суми основного боргу, так і окремо від неї.

Згідно абз.3 ч.2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» від 17.07.2012 р. № 01-06/928/2012 «при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця».

Таким чином суд, перевіривши періоди нарахування прострочки виконання грошового зобовязання та здійснивши самостійно перерахунок інфляційних втрат у відповідності до чинного законодавства встановив, що згідно видаткової накладної №274 від 03.02.2015р. враховуючи часткові проплати проведені відповідачем за період з 04.02.2015р. по 23.02.2015р. сума інфляційних втрат складає 8480,00 грн.; за видатковою накладною №323 від 06.02.2015р. за період з 07.02.2015р. по 06.08.2015р. сума інфляційних втрат становить 54980,00 грн. Крім того, за прострочення виконання грошового зобовязання, згідно видаткової накладної №303 від 10.02.2015р. позивачем нараховано відповідачу 127085, 36 грн. інфляційних втрат за період з 11.02.2015р. по 10.08.2015р. Проте, суд здійснивши перерахунок інфляційних втрат встановив, що їх сума складає 129970,00 грн., тобто є більшою ніж вказав позивач. Однак, у відповідності до норм господарсько-процесуального законодавства суд розглядає спір в межах заявлених позовних вимог та не вправі виходити за їх межі без заявленого клопотання відповідно до ч.1 п.2. ст. 83 ГПК України. Відтак, задоволенню підлягає нарахована позивачем сума інфляційних втрат за період з 11.02.2015р. по 10.08.2015р. в розмірі 127085, 36 грн.

Враховуючи проведений перерахунок, загальна сума інфляційних втрат та 3% річних, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 190545,36 грн. - інфляційних втрат та 9306,58 грн. 3% річних.

За умовами ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

У відповідності до приписів ст.599 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Таким чином, позивач взяті на себе зобов'язання щодо поставки товару виконав повністю, проте, відповідач, в порушення умов договору належним чином взяті на себе зобовязання не виконав, за поставлений та отриманий товар в повному обсязі не оплатив, внаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на день розгляду справи не погашена та становить: 550000,00 грн. основного боргу, 170289,87 грн. пені, 190545,36 грн. - інфляційних втрат, 9306,58 грн. 3% річних та підлягає стягненню. Доказів зворотнього суду не надано.

Згідно ст.32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статей 33, 38 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 4-3 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що відповідачем не спростовано доводів позовної заяви, не надано суду належних та допустимих доказів про наявність інших обставин ніж ті, що досліджені в ході судового засідання, відтак, позовні вимоги з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог підлягають до задоволення частково.

З огляду на те, що спір виник з вини відповідача, судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України, покладаються на останнього пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 11, 509, 526, 599, 610, 625, 629, 655, 692, 693 ЦК України, ст.193 України, ст.ст. 43, 32, 33, 38, 49, 75, 82, 84, 116, 117 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Схід Меркурія», м.Львів, вул.Промислова, буд.50/52 () на користь Дочірнього підприємства «Ружин молоко», Житомирська область, смт. Ружин, вул. Леніна, буд.68 () - 550000, 00 грн. - основного боргу, 170289,87 грн. пені, 190545,36 грн. - інфляційних втрат, 9306,58 грн. 3% річних та 13795,25 грн. судового збору.

3. В решті позовних вимог - відмовити.

4. Наказ видати згідно ст.116 ГПК України.

Рішення складено 23.05.2016р.

Суддя Мороз Н.В.