ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"16" травня 2016 р.Справа № 916/3727/15

Господарський суд Одеської області у складі колегії:

головуючий суддя Никифорчук М.І.

судді Петренко Н.Д.

Желєзна С.П.

при секретареві Горбатюку Р.О.

за участю представників сторін:

від прокурора: Попазогло В.С. за довіреністю № 1599 від 10.11.2014р.;

від позивача (Адміністрація Державної прикордонної служби України): Некрасов Д.С. за довіреністю № 41/42 від 10.12.2015р.;

від позивача (Військова частина НОМЕР_1 ): Калашніков В.Ю. за довіреністю № 6/4 від 11.01.2016р.;

від відповідача1 (Ізмаїльської міської ради): не з`явився;

від відповідача2 (ТОВ "Дунайбункер"): не з`явився;

від третьої особи (КМУ): Терлецька І.І. за довіреністю від 04.05.2016р.;

розглянувши у відкритому засідання суду справу № 916/3727/15

За позовом: Заступника військового прокурора Білгород-Дністровського гарнізону в інтересах держави, в особі, якою є Адміністрація Державної прикордонної служби України, в особі, якою є Військова частина НОМЕР_1 ;

до відповідачів: 1. Ізмаїльської міської ради;

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Дунайбункер"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Кабінет Міністрів України;

про визнання недійсним договору оренди та витребування земельної ділянки, -

в с т а н о в и в :

Заступник військового прокурора Білгород-Дністровського гарнізону в інтересах держави, в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України, в особі військової частини НОМЕР_1 звернувся до відповідача Ізмаїльської міської ради, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Кабінету Міністрів України із позовом про визнання недійсним договору оренди та витребування земельної ділянки, посилаючись на те, що рішенням Ізмаїльської міської ради від 28.09.2004 № 738-ІУ «Про надання земельної ділянки в довгострокову оренду строком на 49 років товариству з обмеженою відповідальністю «Дунайбункер» для експлуатації адміністративної будівлі, ремонтних майстерень і відстою маломірних суден по вул. Нахімова, 258» припинено право постійного користування земельною ділянкою площею 2,3881 га по вул. Нахімова, 258, що належала Адміністрації Державної прикордонної служби України.

На підставі вказаного рішення між Ізмаїльською міською радою та ТОВ «Дунайбункер» укладено договір оренди земельної ділянки від 15.11.2004 (об`єкт оренди - земельна ділянка загальною площею 2,3881 га), що належить до земель оборони.

Зазначений договір оренди землі суперечить вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, у зв`язку із чим підлягає визнанню недійсним з наступних підстав.

Вказане рішення Ізмаїльської міської ради скасовано рішенням суду у справі № 916/4881/14.

За ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Приписами п. З ч. 1 ст. 388 ЦК України встановлено, що власник має право витребувати майно від набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи не з їхньої волі іншим шляхом.

Прокурор зазначає, що оскільки рішення Ізмаїльської міської ради на підставі якого ТОВ «Дунайбункер» виділено земельну ділянку рішенням суду у справі № 916/4881/14 скасовано, а відтак є усі законні вимоги до витребовування у ТОВ «Дунайбункер» земельної ділянки.

Згідно з п. З ч. 1 ст. 399 ЦК України право володіння припиняється у разі витребування майна від володільця власником майна або іншою особою.

Вказана земельна ділянка віднесена до земель оборони, то на цей час є усі законні підстави з боку Адміністрації Державної прикордонної Служби України щодо витребування та повернення земельної ділянки від ТОВ «Дунайбункер».

Згідно ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Відповідно до ст. 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності без встановлення строку. Адміністрація Державної прикордонної Служби України може приймати рішення стосовно земель оборони в межах прав, наданих користувачу земельної ділянки (ст. 95 Земельного кодексу України).

Згідно ст. 2 Закону України «Про оренду землі» відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про оренду землі» орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у державній власності, є районні, обласні, Київська і Севастопольська міські державні адміністрації, Рада міністрів Автономної республіки Крим та Кабінет Міністрів України в межах повноважень, визначених законом.

Пунктом 5 ст. 116 Земельного кодексу України передбачено, що надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до ст.ст. 9, 14 Закону України «Про Збройні Сили України», землі, закріплені за військовими частинами та установами Збройних сил України, є державною власністю та належать їм на праві оперативного управління, вирішення питань щодо порядку надання Збройним силам України в управління об`єктів державної власності, в тому числі і земельних ділянок відноситься до повноважень Кабінету Міністрів України.

У даному випадку, власником земельних ділянок, закріплених за суб`єктами, що перебувають у сфері управління Адміністрації Державної прикордонної Служби України, є держава в особі Кабінету Міністрів України.

Положеннями ст. 77 Земельного кодексу України та ст. 1 Закону України «Про використання земель оборони» передбачено, що землями оборони визначаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військових навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України. Статтею 4 зазначеного Закону визначено вичерпний перелік використання земель оборони.

Так, постановою № 157/017 Ради народних комісарів Української PCP від 07.02.1946 року «Про відвід 3138 гектарів землі для будівництва головної бази Дунайської флотилії ВМФ в Ізмаїльській області» було постановлено відвести для будівництва головної бази Дунайської флотилії ВМФ в Ізмаїльській області земельну ділянку площею 3138 гектарів землі, зокрема за рахунок, приміських земель м. Ізмаїл в районі Копана Балка.

Рішенням звуженого засідання виконкому Ізмаїльської міської ради депутатів трудящих № 025 від 15.06.1951 року «Про передачу в постійне користування військовій частині НОМЕР_2 земельної ділянки» передано в постійне користування військовій частині НОМЕР_2 земельну ділянку площею 7,6 га, розташовану в районі 85-90 км Копаної Балки (вул. Нахімова - спуск річки Дунай) для розширення раніше відведеної будівельної площадки.

Рішенням звуженого засідання виконкому Ізмаїльської обласної ради депутатів трудящих №32 від 3.09.1951 «Про відвід в постійне користування військовій частині НОМЕР_2 земельної ділянки» затверджено відвід земельної ділянки для військової частини НОМЕР_2 , який проведено за рахунок м. Ізмаїл в районі Копаної Балки загальною площею 7,6 га.

Рішенням звуженого засідання виконкому Ізмаїльської міської ради депутатів трудящих № 031 від 26.06.1952 року «Про передачу в постійне користування військовій частині № НОМЕР_2 земельної ділянки» передано в постійне користування військовій частині НОМЕР_2 земельну ділянку площею 1,7 га, розташовану в районі Копаної балки для розширення раніше відведеної будівельної площадки.

В подальшому актом представника управління головного архітектора м. Ізмаїла Михайской Л.Г. від 20.01.1967 року, на підставі рішень виконкому Ізмаїльської міської ради депутатів трудящих № 025 від 15.06.1951 року та № 031 від 26.06.1952 року і рішенням звуженого засідання виконкому Ізмаїльської обласної ради депутатів трудящих №32 від 3.09.1951 року, відведено земельну ділянку в натурі та на місцевості загальною площею 8,55 га, розташованої в м. Ізмаїл по вул. Нахімова 258 в користування військовій частині.

Зокрема, на земельній ділянці площею 8,55га, розташованій в м. Ізмаїл по вул. Нахімова 258 - дислокується військові містечка №№ 130, 139 (на даний час на території вказаних військових містечок знаходиться військова частина НОМЕР_1 ).

Актом від 30.01.1967 відведено земельну ділянку, розташовану в АДРЕСА_1 в користування військовій частині НОМЕР_2 .

На підставі Директиви Міністра оборони України від 12.09.1995 №Д-08, а також наказу Державного комітету у справах охорони державного кордону від 15.09.1995 № 359 здійснено прийом-передачу з бригади річкових кораблів ВМС України до складу Прикордонних військ України військового майна, в тому числі передане військове містечко № 139 м. Ізмаїл, ковш на 89 км, що підтверджується актом від 12.12.1995.

Також пунктом 7 акту про сформування військової частини НОМЕР_3 , затвердженого командувачем військ Південного напряму Прикордонних військ України 15.10.2002, підтверджується, що запаси матеріальних засобів по службах тилу, майно та технічні засоби, холодильне обладнання, механічне та немеханічне обладнання передано із військових частин 1474 до 1485 згідно акту прийому-передачі казармено-житлового фонду та атестатів по кількості та якості у військову частину НОМЕР_3 . Казармено-житловий фонд військових містечок, в тому числі № 139 м. Ізмаїл, земельні ділянки та комунальні споруди, обладнання, об`єкти упорядкування військових містечок, меблі, казармений інвентар, пожежне обладнання прийнято на баланс від військових частин НОМЕР_4 , 1485.

Про те, що спірна земельна ділянка, розташована в АДРЕСА_1 знаходилась в постійному користуванні Адміністрації Державної прикордонної служби України, свідчать п.п. 1, 3 спірного рішення відповідача № 738-ІУ від 28.09.2004, яким припинено право постійного користування земельною ділянкою площею 2,3881 га по вул. Нахімова, 258 Державному комітету у справах охорони державного кордону України (наразі Адміністрація Державної прикордонної служби України) і за рахунок земель останнього надано земельну ділянку третій особі - ТОВ «Дунайбункер».

Отже, спірним рішенням відповідача передано в довгострокову оренду земельну ділянку, яка належить до земель оборони.

Таким чином, Ізмаїльська міська рада, укладаючи вищезазначений договір оренди землі і не маючи жодних повноважень на володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою загальною площею 2,881 га, розпорядилась самовільно і незаконно землями оборони, всупереч вищевказаним вимогам Закону України «Про оренду землі» та Земельного Кодексу України.

Крім того, відповідно до ст. 4 Закону України «Про використання земель оборони» військові частини за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування.

Проте, будь-які дозволи щодо передачі земельних ділянок військового містечка суб`єктам господарювання, у тому числі і ТОВ «Дунайбункер», ані Адміністрацією Державної прикордонної Служби України, ані військовою частиною НОМЕР_1 не надавались.

Відповідно до ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів. Як встановлено ч. 2 ст. 203 Цивільного кодексу України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як передбачено ст. 207 Господарського кодексу України, господарське зобов`язання, шо не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно ст.ст. 215, 216 Цивільного кодексу України та ст. 208 Господарського кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків.

Засади захисту права власності, які поширюються і на правовідносини щодо права користування, регулюються ст. 386 Цивільного кодексу України; право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння та захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння. - ст.ст. 387, 391 Цивільного кодексу України, а способи захисту прав на земельні ділянки - ст. 152 Земельного кодексу України.

За змістом цих норм при порушенні права землекористувача внаслідок зайняття земельної ділянки іншою особою адекватним способом захисту такого порушеного права є подання ним позову про усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою (шляхом її звільнення) або витребування її з чужого незаконного володіння.

Згідно ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Приписами п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України встановлено, що власник має право витребувати майно від набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи не з їхньої волі іншим шляхом.

Встановлено, що рішення Ізмаїльської міської ради від 28.09.2004 № 738-ІУ «Про надання земельної ділянки в довгострокову оренду строком на 49 років ТОВ «Дунайбункер» для експлуатації адміністративної будівлі, ремонтних майстерень і відстою маломірних суден по вул. Нахімова, 258» на підставі якого ТОВ «Дунайбункер» надано земельну ділянку, скасовано рішенням суду у справі № 916/4881/14, а відтак є усі законні вимоги до витребовування з незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «Дунайбункер» вказаної земельної ділянки.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 399 ЦК України, право володіння припиняється у разі витребування майна від володільця власником майна або іншою особою.

Приймаючі до уваги, що земельна ділянка віднесена до земель оборони, то на цей час є усі законні підстави з боку Адміністрації Державної прикордонної Служби України щодо витребування та повернення земельної ділянки від ТОВ «Дунайбункер».

Враховуючи викладене, керуючись ст. 121 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ст. ст. 2, 4 Закону України «Про оренду землі», ст. ст. 1, 4 Закону України «Про використання земель оборони», ч. 1 ст. 203, 215, 216 ЦК України, ст. ст. 13, 18. 77. 92, 93 Земельного кодексу України, ст. ст. 207, 208 ГК України, ст. ст. 2, 29 ГПК України, прокурор просить позов задовольнити.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 07.09.2015р. суддя Никифорчук М.І. порушив провадження по справі № 916/3727/15 за позовом Заступника військового прокурора Білгород-Дністровського гарнізону в інтересах держави, в особі, якою є Адміністрація Державної прикордонної служби України, в особі, якою є Військова частина НОМЕР_1 до відповідача Ізмаїльської міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Дунайбункер" про визнання недійсним договору оренди та витребування земельної ділянки. Розгляд справи призначено на 29.09.2015р. о 15:00.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 29.09.2015р. провадження у справі № 916/3727/15 зупинено до набрання законної сили рішення у справі № 916/4881/14.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 03.11.2015р. провадження у справі № 916/3727/15 поновлено з 24.11.2015р. Розгляд справи призначено на 24.11.2015р. о 14:10.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 24.11.2015р. строк розгляду спору по справі № 916/3727/15 продовжено на 15 днів до 12 січня 2016 р.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 12.01.2016р. справу № 916/3727/15 призначено до колегіального розгляду.

Розпорядженням керівника апарату господарського суду Одеської області № 30 від 12.01.2016 р. призначено автоматичний розподіл справи № 916/3727/15 для визначення складу колегії суду.

Згідно протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 12.01.2016р., справу № 916/3727/15 призначено до розгляду у складі: головуючого судді Никифорчука М.І., суддів Петренко Н.Д. та Желєзної С.П.

У зв`язку з перебуванням головуючого судді Никифорчука М.І. з 13.01.2016р. по 20.01.2016р. включно на лікарняному, а члена колегії Петренко Н.Д. з 13.01.2016р. по 22.01.2016р. включно на лікарняному, справа № 916/3727/15 приймається до провадження 25.01.2016р. після повернення члена колії Петренко Н.Д. з лікарняного.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 25.01.2016р. справу № 916/3727/15 прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя М.І. Никифорчук, судді Н.Д. Петренко та С.П. Желєзна. Розгляд справи призначено на 17.02.2016р. о 11:00.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 17.02.2016р. залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Кабінет Міністрів України.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 30.03.2016р. до участі у справі в якості іншого відповідача залучено Товариство з обмеженою відповідальністю "Дунайбункер".

Відповідач 2 у засідання суду не з`явився, був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи (поштові повідомлення у справі ).

Відповідно до п.3.9.1 Постанови Пленум Вищого Господарського Суду України від 26 грудня 2011 року N 18 „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції, - 3.9.1. Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

У разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 811 ГПК), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв`язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

14.04.2016 р. Відповідач 2 надав заяву клопотання у якій просить зобов`язати прокурора обгрутнтувати позов посилаючись на те, що рішенням господарського суду Одеської області від 28 березня 2016 р. у справі № 916/2776/14 за позовом в.о. Дунайського прокурора з нагляду за додержанням законів у транспортній сфері Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ТОВ „Дунайбункер внесені зміни до договору оренди земельної від 15.11.2004 р. яка знаходиться по вул.. Нахімова, 258 в м. Ізмаїлі в частині зміни розміру орендної плати.

Вказане рішення не оскаржувалось і отже набрало законної сили, тобто єж чинним.

Також відповідачем 2 надано клопотання про застосуванню до даної справи строку позовної давності, з підстав зазначених у заяві, і за цих підстав просить відмовити прокурору у позові повністю.

В засіданні суду 16 травня 2016 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення за правилами ст. 85 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та проаналізувавши надані докази, вислухавши представників позивача та 3-ої особи, проаналізувавши приписи законодавства, що регулюють правовідносини по даному спору, господарський суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст.. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ці дані встановлюються письмовими і речовими доказами.

Як встановлено з матеріалів справи, рішенням Ізмаїльської міської ради від 28.09.2004р. № 738-ІV «Про надання земельної ділянки в довгострокову оренду строком на 49 років Товариству з обмеженою відповідальністю «Дунайбункер» для експлуатації адміністративної будівлі, ремонтних майстерень і відстою маломірних суден по вул. Нахімова, 258» (додається) припинено право постійного користування земельною ділянкою площею 2,3881 га по вул. Нахімова, 258 Державному комітету у справах охорони державного кордону України (правонаступником якого є Адміністрація Держприкордонслужби України) і за рахунок земель останнього надано в довгострокову оренду земельну ділянку третій особі - ТОВ «Дунайбункер».

Рішенням Ізмаїльської міської ради від 28.09.2004 № 738-IV також було затверджено проект відводу земельної ділянки в довгострокову оренду строком на 49 років ТОВ «Дунайбункер», надано в довгострокову оренду строком на 49 років ТОВ «Дунайбункер» земельну ділянку та доручено міському відділу земельних ресурсів підготувати проект договору оренди земельної ділянки та надати його для підпису міському голові.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 17.07.2015р. по справі № 916/4881/14 було задоволено позовні вимоги військового прокурора Білгород- Дністровського гарнізону - рішення Ізмаїльської міської ради № 738-IV від 28.09.2004р. «Про надання земельної ділянки в довгострокову оренду строком на 49 років товариству з обмеженою відповідальністю «Дунайбункер» для експлуатації адміністративної будівлі, ремонтних майстерень і відстою маломірних суден по вул. Нахімова, 258 було визнано незаконним та скасовано.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 15.10.2015р. рішення господарського суду Одеської області від 17 липня 2015 року у справі № 916/4881/14 було скасовано з тих міркувань, що у разі прийняття органом місцевого самоврядування ненормативного акта, що застосовується одноразово, який після реалізації вичерпує свою дію фактом його виконання і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів (зокрема, укладання договору оренди), позов, предметом якого є спірне рішення органу місцевого самоврядування, не повинен розглядатися, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не забезпечує їх реального захисту.

В касаційному порядку справа № 916/4881/14 не розглядалась. З приведеного випливає, що вказане рішення Ізмаїльської міської ради № 738-IV від 28.09.2004р. вичерпало свою дії але є чинним.

Верховний суд України зробив правовий висновок (справа № 6-2510цс15), відповідно до якого рішення органу місцевого самоврядування у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта, вичерпує свою дію після його реалізації, а вимоги про визнання такого рішення незаконним повинні розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації у фізичної чи юридичної особи виникло речове право. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним розглядається як спосіб захисту порушеного цивільного права за п. 10 ст. 16 Цивільного кодексу України та повинна пред`являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства.

Так, рішенням Ізмаїльської міської ради від 28.09.2004. „Про надання земельної ділянки в довгострокову оренду строком на 49 років Товариству з обмеженою відповідальністю „Дунайбункер" для експлуатації адміністративниної будівлі, ремонтних майстерень і відстою маломірних суден по вул. Нахімова, 258 припинено Державному комітету по справах охорони державних кордонів України право постійного користування земельною ділянкою площею 2,3881 га по вул. Нахімова, 258, затверджено проект відводу земельної ділянки в довгострокову оренду строком на 49 років Товариству з обмеженою відповідальністю „Дунайбункер" для експлуатації адміністративної будівлі, ремонтних майстерень і відстою маломірних суден по вул. Нахімова, 258, надано в довгострокову оренду строком на 49 років Товариству з обмеженою відповідальністю „Дунайбункер" земельну ділянку 2,3881 га для експлуатації адміністративної будівлі, ремонтних майстерень і відстою маломірних суден по вул. Нахімова, 258 за рахунок земель Державного комітету по справах охорони державних кордонів України.

Постановою №157/017 Ради народних комісарів Української PCP від 07.02.1946 року „Про відвід 3138 гектарів землі для будівництва головної бази Дунайської флотилії ВМФ в Ізмаїльській області було постановлено, установити для будівництва головної бази Дунайської флотилії ВМФ в Ізмаїльській області площею 3138 гектарів землі, зокрема за рахунок, пригородних земель м.Ізмаїл, в районі Копана Балка.

Рішенням звуженого засідання виконкому Ізмаїльської міської ради депутатів трудящихся № 025 від 15.06.1951 „Про передачу в постійне користування військовій частині №69277 земельної ділянки" передано в постійне користування військовій частині №69277 земельну ділянку площею 7,6га, розташованої в районі 85-90 км Копаної Балки (вул. Нахімова-спуск річки Дунай) для розширення раніше відведеної будівельної площадки(а.с. 19-20, т.З).

Рішенням звуженого засідання виконкому Ізмаїльської міської ради депутатів трудящихся №031 від 26.06.1952 „Про передачу в постійне користування військовій частині №69277 земельної ділянки" передано в постійне користування в/ч 69277 земельну ділянку площею 17 га, розташованої в районі Копаної балки для розширення раніше відведеної будівельної площадки (а.с.21, т.З).

Актом від 30.01.1967 було відведено земельну ділянку, розташовану в м. Ізмаїл, по вул. Нахімова, 258 в користування військовій частині 69277 (а.с.27, т.3).

На підставі Директиви Міністерства оборони України від 12.09.1995 №Д-08, а також наказу Державного комітету у справах охорони державного кордону від 15.09.1995. №359 здійснено прийом-передачу з бригади річкових кораблів BMC України до складу Прикордонних військ України військове майно, в тому числі і військове містечко №139 м.Ізмаїл, ковш на 89 км, що підтверджується актом від 12.12.1995 року.

Оскільки на той час чинне законодавство не визначало момент, з якого особа набувала право землекористування, то слід прийти до висновку про те, що вищезазначені рішення були достатніми підставами для виникнення права постійного землекористування.

Проте, що спірна земельна ділянка, розташована в м. Ізмаїл, по вул. Нахімова, 258 знаходилась в постійному користуванні Державного комітету по справах охорони державних кордонів України, свідчать і пункти перший та третій спірного рішення відповідача №738-ІУ від 28.09.04., яким припинено право постійного користування земельною ділянкою площею 2,3881га по вул. Нахімова, 258 Державному комітету у справах охорони державних кордонів і за рахунок земель останнього надано земельну ділянку третій особі - ТОВ „Дунайбункер", а також договір міни нерухомого військового майна, яке знаходилось на земельній ділянці, що було передано третій особі в оренду спірним рішенням, укладений між Державним комітетом у справах охорони державного кордону України, правонаступником якого є Адміністрація Державної прикордонної служби України та третьою особою ТОВ „Дунайбункер" від 21.03.2003.

Таким чином, вказаним рішенням відповідача Ізмаїльської міської ради передано в довгострокову оренду земельну ділянку, яка належить до земель оборони.

Згідно зі ст. 1 ЗК України та ст. 373 ЦК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб.

Статтею 14 Закону України "Про Збройні Сили України" передбачено, що земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України є державною власністю, належить їм на праві оперативного управління.

Згідно з ст. 77 ЗК України, ст. 1 Закону України "Про використання земель оборони" землями оборони визначені землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств і організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності.

Згідно ст. 1 Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України" військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.

Відповідно до ст. 3 зазначеного Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України" військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 6 Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України" відчуження військового майна здійснюється Міністерством оборони України через уповноважені Кабінетом Міністрів України підприємства та організації, визначені ним за результатами тендеру, після його списання, за винятком майна, визначеного частиною другою цієї статті. Рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України. Порядок відчуження військового майна визначається Кабінетом Міністрів України.

Отже, повноваження щодо визначення порядку прийняття рішення про відчуження військового майна визначаються згідно з окремим нормативно-правовим актом, прийняття якого делеговано Кабінету Міністрів України.

Відповідно до ст. 141 ЗК України (станом на дату прийняття оскаржуваного рішення) підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати. Зазначений перелік є вичерпним.

В рішенні Ізмаїльської міської ради від 28.09.2004 № 738-ІУ відповідач посилався на ст.ст.12, 77, 93, 96,124 ЗК України, ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». З посилань на вказані правові норми та зі змісту оскаржуваного рішення неможливо встановити чим саме керувався відповідач, припиняючи право постійного землекористування позивача.

На виконання ст. 6 Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України" Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 1919 від 28.12.2000 р., якою затверджено Положення про порядок відчуження та реалізації військовою майна Збройних Сил.

Відповідно до п. 2 зазначеного Положення (в редакції станом на дату прийняття оскаржуваних рішень) військове майно - державне майно, закріплене за військовими частинами Збройних Сил.

До військового майна, яке може бути предметом відчуження, належать цілісні майнові комплекси, у тому числі військові містечка, будинки, споруди та інше нерухоме майно, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо;

відчуження військового майна - вилучення військового майна із Збройних Сил у результаті його реалізації через уповноважені підприємства (організації);

реалізація військового майна - господарська операція, що здійснюється уповноваженим підприємством (організацією) згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на військове майно іншим юридичним або фізичним особам на платній або компенсаційній основі.

Відповідно до п. 3 вказаного Положення повноваження суб`єктам підприємницької діяльності на реалізацію військового майна, яке є придатним для подальшого використання, але не може бути застосоване у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна (крім майна, зазначеного у пункті 4 цього Положення), а також цілісних майнових комплексів, у тому числі військових містечок та іншого нерухомого майна надає Кабінет Міністрів України у встановленому порядку.

Виходячи зі змісту вищезазначеного Положення, рішення щодо відчуження військового майна приймається Кабінетом Міністрів України або Міністерством оборони України з урахуванням особливостей майна.

Як вбачається з матеріалів справи, Міністерством оборони України не вносилося до Кабінету Міністрів України подання щодо відчуження об`єктів нерухомості та інших споруд військового містечка № 139.

Також рішення стосовно відчуження об`єктів нерухомості військового містечка №139 Кабінетом Міністрів України не приймалося.

При цьому, ні Міністерство оборони України, ні Державний комітет по справах охорони державних кордонів України (Адміністрація Держприкордонслужби України) не зверталися з клопотанням до відповідних державних органів про відмову від земель оборони - земельної ділянки військового містечка № 139 площею площею 2,3881 га, що розташована за адресою: м. Ізмаїл, вул. Нахімова, 258.

Відповідно до ст. 14 Закону України "Про Збройні Сили Укpaiни,, земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належить їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків.

За приписами ст. 77 Земельного кодексу України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно законодавства України. Землі оборони можуть перебувати у державній та комунальній власності. Порядок використання земель оборони встановлюється законом.

Аналогічне визначення земель оборони міститься у ст. 1 Закону України „Про використання земель оборони", згідно якої землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово- навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України.

Статтею 4 Закону України "Про використання земель оборони" визначено вичерпний перелік використання земель оборони.

До того ж, згідно ст. 6 Закону України „Про розмежування земель державної та комунальної власності" від 05.02.2004 землі оборони є землями державної власності та не можуть передаватися до земель комунальної власності.

Пунктом б) ч.3 ст. 84 Земельного кодексу України визначено, що до земель державної власності , які не можуть передаватись комунальну власність, належать землі оборони, крім земельних ділянок під обєктами соціально-культурного, виробничого та житлового призначення.

Отже, держава є власником земель оборони.

Статтями 140, 141 Земельного кодексу України чітко визначені підстави припинення права власності та користування земельною ділянкою. Так, однією з підстав припинення права користування земельною ділянкою є добровільна відмова від права користування земельною ділянкою.

Припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки (ч. З ст. 142 Земельного кодексу України).

Поряд з цим статтею 20 Земельного кодексу передбачено, що зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Проте, будь-які рішення щодо зміни цільового призначення спірної земельної ділянки органами виконавчої влади або місцевого самоврядування не приймались.

Згода Міністерства оборони України чи Державного комітету по справах охорони державного кордону на передачу спірної земельної ділянки Ізмаїльській міській раді не надавалась, також ні Міністерство оборони України, ні Державний комітет по справах охорони державного кордону (Адміністрація Держприкордонслужби) не зверталось з клопотанням про відмову від користування земельною ділянкою площею 2,3881га, що розташована за адресою: м.Ізмаїл, вул. Нахімова, 258, яка віднесена до земель оборони.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами ст. 21 Земельного кодексу України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування.

Виходячи з наведеного суд вважає, що оскільки земельна ділянка, яка передана ТОВ „Дунайбункер в оренду на підставі вказаного вище рішення ради, яке вичерпало свою дію, відноситься до земель оборони то вказаний договір слід визнати недійсним, а земельна ділянка підлягає витребуванню у відповідача 2.

Щодо клопотання Відповідача 2 про застосування до цієї справи строку позовної давності суд зазначає наступне.

За ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

До вимог у даній справі застосовується загальна позовна давність.

За ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства, починається від дня припинення насильства.

За ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як випливає з матеріалів справи прокурором не зазначено коли саме йому стало відомо про порушення прав. Не зазначив він про це і у засіданні суду. Тому суд з урахування заяви відповідача 2 вважає, що у даному випадку прокурором не пропущений строк позовної давності.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 32, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд , -

в и р і ш и в :

Позов задовольнити повністю.

Визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 15.11.2004р. площею 2, 3881 га, розташована за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Нахімова 258, укладений Ізмаїльською міською радою Одеської області (68609, Одеська область, м. Ізмаїл, проспект Суворова, 62, ) з Товариством з обмеженою відповідальністю "Дунайбункер" (04128, м. Київ, вул. Академіка Туполєва, буд. 1-Б ).

Витребувати з незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю "Дунайбункер" (04128, м. Київ, вул. Академіка Туполєва, буд. 1-Б ) на користь Держави в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України (01034, м. Київ, вул. Володимирська, 26, ) земельну ділянку площею 2,3881 га, яка розташована за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Нахімова, 258.

Стягнути з Ізмаїльської міської ради Одеської області (68609, Одеська область, м. Ізмаїл, проспект Суворова, 62, ) до державного бюджету України (рахунок №3008, Отримувач: УК у м. Одесі/Приморський район, , Банк отримувача: ГУ ДКСУ в Одеській області, МФО: 828011, Код бюджетної класифікації: 22030101, Код ЄДРПОУ господарського суду Одеської області: 03499997) через Ізмаїльську об`єднану ДПІ ГУ ДФС в Одеській області 1378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн. судового збору.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Дунайбункер" (04128, м. Київ, вул. Академіка Туполєва, буд. 1-Б ) до державного бюджету України (рахунок №3008, Отримувач: УК у м. Одесі/Приморський район, , Банк отримувача: ГУ ДКСУ в Одеській області, МФО: 828011, Код бюджетної класифікації: 22030101, Код ЄДРПОУ господарського суду Одеської області: 03499997) через ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Київ 1378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн. судового збору.

Рішення господарського суду Одеської області набирає чинності у порядку ст. 85 ГПК України.
Повний текст рішення складено ті підписано 23 травня 2016 р.

Головуючий суддя М.І. Никифорчук

Суддя Н.Д. Петренко

Суддя С.П. Желєзна