РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.05.2016Справа № 910/3666/16

Суддя Господарського суду міста Києва Павленко Є.В., за участі секретаря судового засідання Коновалова С.О., розглянувши матеріали справи за позовом Підприємства з обмеженою відповідальністю "Нетворк Солюшнс" (далі - Підприємство) до державного підприємства "НАЦІОНАЛЬНІ ІНФОРМАЦІЙНІ СИСТЕМИ" (далі - Підприємство) про стягнення 68 698,68 грн.,

за участі представників:

позивача: Хаславської А.А., за довіреністю від 04 грудня 2015 року,

відповідача: Кузьменка М.А., за довіреністю від 22 січня 2016 року № 210/01-01,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У березні 2016 року Товариство звернулось до Господарського суду міста Києва з вказаним позовом, посилаючись на те, що 1 жовтня 2015 року між ним та Підприємством був укладений договір про надання послуг № 2-01/10 (далі - договір), на підставі якого позивач надав відповідачу послугу з інформаційно-технічної підтримки програмного забезпечення «Проект системи «Віртуальний кабінет адміністративних послуг». Оскільки Підприємство взяте на себе зобов'язання по оплаті вартості наданих послуг виконало лише частково, заборгувавши позивачу 65 994,00 грн., останній просив суд стягнути з відповідача вищезазначену суму основного боргу, а також 2 380,12 пені та три проценти річних у розмірі 324,56 грн., нарахованих за період з 1 січня 2016 року по 1 березня 2016 року в зв'язку з несвоєчасним проведенням розрахунків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03 березня 2016 року порушено провадження у справі № 910/3666/16 та призначено її розгляд на 17 березня 2016 року.

Позивач 17 березня 2016 року через канцелярію суду подав заяву про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої Товариство просило стягнути основний борг у розмірі 65 994,00 грн., 3 014,81 грн. пені, 411,11 грн. трьох процентів річних, нарахованих за період з 1 січня 2016 року по 16 березня 2016 року, та 593,95 грн. інфляційних втрат, нарахованих за період з 1 січня 2016 року по 31 березня 2016 року. Вказана заява позивача прийнята судом в частині збільшення сум пені та трьох процентів річних. У частині заявленої вимоги про стягнення інфляційних втрат вказана заява позивача залишена без розгляду з підстав того, що збільшити кількісні показники можливо лише за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. (Аналогічна правова позиція міститься в пункті 3.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

У судовому засіданні 17 березня 2016 року оголошено перерву до 14 квітня 2016 року.

13 квітня 2016 року позивач через канцелярію Господарського суду міста Києва подав заяву про збільшення позовних вимог в частині збільшення сум пені та трьох процентів річних. Вказана заява прийнята судом до розгляду.

Ухвалою суду від 14 квітня 2016 року продовжено строк розгляду спору на п'ятнадцять днів за клопотанням позивача та відкладено розгляд справи на 12 травня 2016 року.

Представник позивача під час судового засідання 12 травня 2016 року просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі з врахуванням поданої 29 квітня 2016 року заяви про збільшення позовних вимог, відповідно до якої Товариство просило стягнути суму основного боргу в розмірі 65 994,00 грн., пеню в розмірі 5 128,07 грн. та три проценти різних у розмірі 714,04 грн., нарахованих за період з 1 січня 2016 року по 11 травня 2016 року. Вказана заява прийнята судом до розгляду та подальший розгляд справи буде здійснюватись в межах зазначених вимог.

У призначеному судовому засіданні представник відповідача надав пояснення, аналогічні тим, що викладені у відзиві на позовну заяву, поданого ним до суду 17 березня 2016 року та в основу якого покладено прохання задовольнити вимоги позивача шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність наявних у матеріалах справи копій поданих сторонами документів їх оригіналам, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

1 жовтня 2015 року між сторонами укладено договір, за умовами якого позивач зобов'язався протягом строку дії правочину надати Підприємству послуги з інформаційно-технічної підтримки програмного забезпечення «Проект системи «Віртуальний кабінет адміністративних послуг», які відповідач зобов'язався прийняти та оплатити надані послуги відповідно до умов укладеної угоди.

Згідно пункту 3.4. договору вартість послуг на місяць складає 65 994,00 грн. Загальна ціна договору становить 197 982,00 грн.

Оплата послуг згідно п. 4.1. договору здійснюється Підприємством шляхом попередньої оплати на підставі рахунків-фактур, наданих позивачем.

Пунктом 5.3. договору сторони погодили, що за три дні до закінчення звітного періоду Товариство передає відповідачу Акт здачі-приймання послуг за відповідний звітний період у двох примірниках, які підписані позивачем.

Підприємство зобов'язалось своєчасно та в повному обсязі сплачувати за надані послуги (пункт 7.1. договору).

З матеріалів справи вбачається, що в грудні 2015 року позивачем надано всього послуг Підприємству на суму 65 994,00 грн. та передано відповідний акт приймання-передачі від 31 грудня 2015 року, який підписаний та скріплений печатками обох сторін. Також, позивач зазначає, що разом із вказаним актом було передано підприємству відповідний рахунок-фактуру від 30 грудня 2016 року № СФ-0000052 на суму 65 994,00 грн.

Проте судом встановлено, що всупереч умовам укладеного між сторонами договору Підприємство взятий на себе обов'язок по оплаті вартості наданих йому в грудні 2015 року послуг не виконало, заборгувавши позивачу 65 994,00 грн.

Листом від 15 лютого 2016 року № 15-02/16 позивач повторно направив на адресу відповідача рахунок-фактуру на оплату послуг, акт звірки взаєморозрахунків та просив оплатити заборгованість за грудень 2015 року.

Оскільки Підприємство не здійснило оплату наданих в грудні 2015 року послуг на користь позивача у розмірі 65 994,00 грн.. останній звернувся з даним позовом до суду.

Частинами 1 та 2 статті 509 Цивільний кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 901 ЦК України встановлено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (частина 1 статті 903 ЦК України).

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Суд не приймає доводи відповідача щодо можливого проведення зарахування зустрічних однорідних вимог за договором про закупівлю послуг за державні кошти від 29 грудня 2015 року № ДГ-000005 та за спірним правочином з огляду на те, що у правовідносинах, які виникають між сторонами на підставі вказаних угод, Підприємство є стороною, зобов'язаною сплатити грошові кошти, тобто боржником, що свідчить про неможливість вважати вимоги за договором від 29 грудня 2015 року однорідними відносно заявлених вимог в межах даного позову.

Враховуючи те, що сума основного боргу відповідача перед Товариством за договором, яка складає 65 994,00 грн., підтверджена належними доказами, наявними у матеріалах справи, і Підприємство на момент прийняття рішення не надало документи, які свідчать про погашення вказаної заборгованості перед позивачем, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача до відповідача про стягнення вказаної суми основного боргу, у зв'язку з чим даний позов у цій частині підлягає задоволенню.

Крім того, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем покладеного на нього обов'язку щодо своєчасної оплати наданих йому послуг, позивач також просив суд стягнути з Підприємства 5 128,07 грн. пені, нарахованої на суму основного боргу в розмірі 65 994,00 грн. за період з 1 січня 2016 року по 11 травня 2016 року.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов'язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Згідно з частиною 3 вказаної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання (частина 1 статті 550 ЦК України).

Частиною 1 статті 552 ЦК України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов'язку в натурі.

Приписами статті 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з частиною 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Преамбулою Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності.

Згідно статей 1, 3 цього Закону платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Пунктом 8.1. договору передбачено, що за невиконання або неналежне виконання обов'язків за даною угодою сторони несуть відповідальність, встановлену цим правочином. У разі затримки Підприємством оплати послуг, останнє сплачує Товариству пеню у розмірі однієї облікової ставки НБУ, що діяла на момент сплати пені, від суми простроченої оплати, за кожен день затримки платежу, але не більше 10% від суми затриманого платежу.

Оскільки розмір вказаної штрафної санкції, нарахованої позивачем, є арифметично вірним, відповідає положенням закону та договору, позовна вимога про стягнення з Підприємства 5 128,07 грн. пені за період з 1 січня 2016 року по 11 травня 2016 року підлягає задоволенню.

Крім того, позивач на підставі статті 625 ЦК України просив суд стягнути з відповідача 714,04 грн. трьох процентів річних, нарахованих на суму основного боргу за період з 1 січня 2016 року по 11 травня 2016 року.

За умовами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що заявлені позивачем до стягнення розмір трьох процентів річних є арифметично вірним, відповідають вимогам чинного законодавства і не суперечать положенням договору, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача вищевказаної суми також підлягає задоволенню в повному обсязі.

Згідно з вимогами статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (частина 2 статті 34 ГПК України).

Відповідач належними та допустимими доказами не спростував доводів позивача, покладених в основу позовної заяви.

З системного аналізу вищевикладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства до відповідача підлягають задоволенню в повному обсязі, а саме: 65 994,00 грн. основного боргу, 5 128,07 грн. пені та 714,04 грн. трьох процентів річних.

За частиною 1 статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору у спорах, що виникають при виконанні договорів, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з державного підприємства "Національні інформаційні системи" (04053, місто Київ, вулиця Артема, будинок 73, ідентифікаційний код 39787008) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Нетворк Солюшнс" (04073, місто Київ, вулиця Куренівська, будинок 21, ідентифікаційний код 38358560) 65 994 (шістдесят п'ять тисяч дев'ятсот дев'яносто чотири) грн. 00 коп. - основного боргу, пеню в розмірі 5 128 (п'ять тисяч сто двадцять вісім) грн. 07 коп., 714 (сімсот чотирнадцять) грн. 04 коп. трьох процентів річних, а також 1 378 (одну тисячу триста сімдесят вісім) грн. 00 коп. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 17 травня 2016 року

Суддя Є.В. Павленко