РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.05.2016Справа №910/6223/16
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Пральний комплекс"
до 1) Військової частини НОМЕР_1
2) Міністерства оборони України
про стягнення грошових коштів
Суддя Дупляк О.М.
Представники сторін:
від позивача: Данилова Л.А. за довіреністю № б/н від 01.01.2016
від відповідача 1: від відповідача 2: Супрун Г.А. за довіреністю № 364 від 26.01.2016; не з`явився.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Пральний комплекс" до Військової частини НОМЕР_1 та Міністерства оборони України про стягнення грошових коштів.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.04.2016 порушено провадження у справі та призначено до розгляду на 25.04.2016.
Ухвалою Господарського суду міста Києві від 25.04.2016 відкладено розгляд до 10.05.2016 у зв"язку з неявкою представника позивача у судове засідання та неподання витребуваних судом документів.
Через відділ діловодства суду 10.05.2016 від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду, а також заява про збільшення позовних вимог від 10.05.2016 № 3626, згідно з якою позивач просить суд стягнути з відповідачів 5906,76 грн, з яких 5306,15 суму основного боргу, 482,86 інфляційні витрати та 3% річних в сумі 117,75 грн.
Дана заява прийнята судом, у зв"язку з чим має місце нова ціна позову, з урахуванням якої й вирішується даний спір.
У наданих до суду письмових поясненнях (вих № 1928 від 06.05.2016) відповідач-1 зазначив, що командир військової частини не вправі укладати такого роду договори без відповідних бюджетних асигнувань; істотною умовою договору про надання послуг з прання № 34 є сума договору, яка відповідно до до пункту 2.1 договору є незмінною до повного виконання зобов"язань, яка вже оплачена відповідачем -1 в повному обсязі; зобов"язання на суму 5306,15 грн останнім не приймалися у зв"язку з відсутністю договору на зазначену суму; рішенням Господарського суду Житомирської області від 16.06.2015 у справі № 906/649/15 встановлено відсутність обов"язку у Військової частини НОМЕР_1 з оплати послуг на суму 5306,15 грн.
У судовому засідання 10.05.2016 представник позивача підтримав позов в повному обсязі, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог.
Представник відповідача-1 проти позову заперечив повністю.
У зв"язку з неявкою відповідача-2 ухвалою суду від 10.05.2916 судом відкладено розгляд даної справи на 17.05.2016.
Через канцелярію суду 16.05.2016 від позивача надівйшоли пояснення до позовної заяви (вих.№ 3627 від 13.05.2016), в яких останній зазначив, що рішенням Господаслокго суду Житомирської області від 16.06.2015 у справі № 906/649/15 вирішувався інший спір між тими ж сторонами; предметом розгляду даної справи є стягнення заборговоності за актами приймання наданих послуг,а не за договором.
У судовому засіданні 17.05.2016 представник позивача підтримав позов та надані пояснення, просив позов задовольнити в повному обсязі.
Відповідач-1 проти позову заперечив, просив у його задоволенні відмовити.
Відповідач-2 в судове засідання не з"явився, причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином повідомлений про час та місце судового засідання.
У судовому засіданні 17.05.2016 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:
Як підтверджено матеріалами справи, на підставі усної домовленості, позивачем були надані Військовій частині НОМЕР_2 послуги з прання на загальну суму 5306,15 грн, про що свідчать складені та підписані уповноваженими особами обох сторін Акти приймання котролю якості та кількості наданих послуг № 61 на суму 862,95 грн., № 76 на суму 2688,74 грн., № 82 на суму 972,93 грн. та № 105 на суму 781,53 грн. Всі акти датовані 2013 роком.
Як зазначає позивач у позові, Військова частина А-0804 оплату наданих послуг не здійснила, що призвело до виникнення у останнього заборгованості перед позивачем та, відповідно, стало підставою для звернення з даним позовом до суду.
Оскільки у вищенаведених актах наданих послуг строк оплати виконаних послуг не встановлений, позивач звернувся до Військової частини А-0804 з вимогою (вих. № 2106 від 13.07.2015) сплатити заборгованість за надані послуги в сумі 5306,15 грн. Докази надіслання такої вимоги та отримання її Військовою частиною А-0804 містяться в матеріалах справи. Крім того, в судовому засіданні представник відповідача-1 не заперечив факту отримання Військовою частиною НОМЕР_2 вищезазначеної вимоги позивача від 13.07.2015 № 2106 про сплату боргу (протокол судового засідання від 10.05.2016).
Проте Військова частина НОМЕР_2 не здійснила оплати вартості прийнятих послуг у сумі 5306,15 грн.
У зв`язку з наведеним, позивач просить суд стягнути з відповідачів суму основного боргу в сумі 5306,15 грн, інфляційні витрати в сумі 482,86 грн та 3 % річних в сумі 117,75 грн.
Судом установлено, що згідно з рішенням Господарського суду Житомирської області від 16.06.2015 у справі № 906/649/15 Військова частина НОМЕР_1 є правонаступником всіх прав та обов"язків Військової частини НОМЕР_2 . Враховуючи положення статті 35 Господарського процесуального кодексу України, встановлений рішенням суду факт правонаступництва Військової частини НОМЕР_1 не потребує додаткового доказування.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Пунктом 1 ст. 202 ЦК України унормовано, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з п. п. 1, 2 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Проаналізувавши матеріали справи, судом встановлений факт укладання між позивачем та відповідачем -1 договору про надання послуг.
Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 629 ЦК України унормовано, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Як встановлено ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною 2 статті 530 ЦК України передбачено, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивач звернувся до відповідача з претензією вих. № 2106 від 13.07.2015 з вимогою сплатити заборгованість за надані послуги в сумі 5306,15 грн. Зазначена вимоги отримана відповідачем 06.08.2015 згідно з інформацією поштовоних відправлень УДППЗ "Укрпошти", отже, відповідач-1 зобов"язаний був виконати зобов"язання з оплати до 13.08.2015 включно.
Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачем були надані, а відповідачем-1 прийняті послуги з прання на загальну суму 5306,15 грн грн., про що свідчать складені та підписані уповноваженими особами обох сторін Акти приймання котролю якості та кількості наданих послуг № 61 на суму 862,95 грн., № 76 на суму 2688,74 грн., № 82 на суму 972,93 грн. та № 105 на суму 781,53 грн. Вказані акти підписані обома сторонами без зауважень та претензій, однак відповідач-1 не здійснив оплати за отримані послуги хоча строк виконання такого обов"язку настав, у зв`язку з чим вимоги позивача про стягнення з відповідача-1 основного боргу в розмірі 5306,15 грн. визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Доказів оплати заборгованості за отримані послуги у сумі 5306,15 грн. згідно вищевказаних актів на день прийняття рішення у справі відповідачем-1 суду не надано.
В процесі розгляду даної справи відповідачем-1 були надані суду письмові пояснення (№ 1928 від 06.05.2016), в яких останній повідоми суд про те, що Військова частина А 1262 цє бюджетна організація, підпорядколвана Міністерству оборони України, у своїй діяльності керується Законами України, указами Президента України, постановами Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства оборони України, і є структурним підрозділом Міністерства оборони України. Відповідно до пункту 3.1.3. Положення про військове (корабельне) господарство Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 16.07.1997 № 300 командир військової частини (з"єднання), яка має права юридичної особи, у межах своїх повноважень та виділених коштів має право укладати господарські угоди або договори та несе повну відповідальність за обгрунтоване і правомірне витрачання (використання) коштів на пов"язану з цими угодами діяльність.
Позивачем також заявлено позовну вимогу, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог (№ 3636 від 10.05.2016), про стягнення з відповідача-1 інфляційних втрат у сумі 482,86 грн за період з вересня 2015 року по квітень 2016 та 3 % річних у сумі 117,75 грн за період з вересня 2015 по 09.05.2016.
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже передбачене законом право кредитора вимагати спати боргу з урахуванням, процентів річних та процентів за користування чужими грошовими коштами є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Штрафними санкціями у Господарському кодексі України (далі за текстом - ГК України) визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Згідно п. 5.1 договору у випадку порушення замовником строків оплати послуг виконавця, передбачених договором замовник має сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожен день прострочення оплати.
Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняться через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Згідно з ч. 2 ст. 343 ГК України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Судом перевірено розрахунок позивача, він визнається арифметично невірним, згідно розрахунку суду за період з 01.09.2015 по 30.04.2016 підлягають стягненню інфляційні витрати в сумі 475,00 грн та 3 % річних за період з 01.09.2015 по 09.05.2016 в сумі 109,90 грн.
Враховуючи на викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з відповідача-1 підлягає стягненню сума основного боргу в сумі 5306,15 грн, інфляційні витрати в сумі 475 грн та 3 % річних в сумі 109,90 грн.
У вимогах до Відповідача-2 - Міністерства оборони України суд відмовляє, з огляду на те, що Міністерство оборони України не є стороною усного договору поставки, відтак юридичний факт укладення зазначеного договору не створив будь-яких цивільних прав та обов`язків для Міністерства оборони України.
Суд вважає безпідставними надані до суду заперечення відповідача-1, оскільки в силу положень чинного законодавства України всі обов`язки юридичної особи у випадку її реорганізації переходять до її правонаступника, тобто в даному випадку до Військової частини НОМЕР_1 . Крім того, припинення юридичної особи наймача шляхом реорганізації не є підставою для припинення договору. Стосовно того, що фінансування Збройних Сил України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, у зв`язку з чим у разі відсутності бюджетних асигнувань, виконання договірних зобов`язань в частині своєчасної оплати є неможливим, суд зазначає таке.
Згідно з частиною першої статті 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями, а статтями 525, 526 даного Кодексу і статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тобто, відсутність бюджетного фінансування не може бути підставою для звільнення від обов`язку оплатити отримані послуги.
Посилання відповідача-1 стосовно того, що командир військової частини лише у межах своїх повноважень та виділених коштів має право укладати господарські угоди визнаються судом необгрунтованими, з огляду на презумпцію правомірності укладеного між сторонами договору про надання послуг в силу положень ст. 204 ЦК України, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Доказів того, що укладений між сторонами договір визнавався недійсним відповідачем - 1 до суду не надано.
Заперечення відповідача-1 стосовно того, що вже вирішувався спір між тими є сторонами і про той самий предмет, за результатами якого винесено рішення Господарського суду Житомирської області від 16.06.2015 у справі № 906/649/15, то останні визнаються судом безпідставними, з огляду на те, що вказаним рішенням позовні вимоги, що заявлені в межах даного спору з визначеними правовими підставами їх обгрунтування, не вирішувалися.
Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог чи заперечень.
Згідно зі ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Статтею 49 ГПК України передбачено, що понесені позивачем судові витрати, пов`язані з розглядом справи, зокрема витрати по сплаті судового збору, то зазначені витрати відшкодовуються за рахунок відповідача, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 33, 34, 44, 49, 82-85 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.
2. Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Пральний комплекс" (04211, м. Київ, вул. Лайоша Гавро, 6; ідентифікаційний код 34344528) в порядку визначеному Законом України "Про виконавче провадження", суму основного боргу в розмірі 5 306 (п`ять тисяч триста шість) грн 15 коп., суму інфляційних втрат в розмірі 475 (чотириста сімдесят п`ять) грн, суму 3 % річних в розмірі 109 (сто дев`ять) грн 90 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 1 374 (одна тисяча триста сімдесят чотири) грн 33 коп.
3. В задоволенні інших позовних вимог до Військової частини НОМЕР_1 відмовити.
4. В задоволенні позовних вимог до Міністерства оборони України.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 23.05.2016.

Суддя О.М. Дупляк