ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.05.2016р. Справа№ 914/324/16

за позовом: Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», м.Львів

до відповідача: Львівського комунального підприємства «Агенція ресурсів Львівської міської ради», м.Львів

про визнання укладеним договору про постачання теплової енергії в гарячій воді

Головуючий суддя Щигельська О.І.

Суддя Мороз Н.В.

Суддя Петрашко М.М.

при секретарі Зарицькій О.Р.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 представник за довіреністю

від відповідача: ОСОБА_2 представник за довіреністю

Суть спору: позов заявлено Львівським міським комунальним підприємством «Львівтеплоенерго», м.Львів до Львівського комунального підприємства «Агенція ресурсів Львівської міської ради», м.Львів про визнання укладеним договору про постачання теплової енергії в гарячій воді №1854/Г від 11.12.2015р. між ЛКП «Агенція ресурсів Львівської міської ради» та ЛМКП «Львівтеплоенерго».

Ухвалою суду від 08.02.2016р. справу прийнято до провадження та призначено до розгляду у судовому засіданні 24.02.16р. В судовому засіаднні 24.02.2016р. оголошено перерву до 09.03.2016р. для надання можливості відповідачу ознайомитись з матеріалами справи та подати відзив. В судовому засіданні 09.03.2016р. оголошено перерву до 30.03.2016р. Ухвалою суду від 30.03.2016р. строк вирішення спору за клопотанням відповідача продовжено на 15 днів та відкладено розгляд справи на 20.04.2016р. Ухвалою суду від 20.04.2016р. призначено колегіальний розгляд справи у складі трьох суддів.

Внаслідок автоматизованого розподілу, проведеного у відповідності до ст.2-1 ГПК України, у склад колегії увійшли головуючий суддя Щигельська О.І., судді: Мороз Н.В., Петрашко М.М. Ухвалою суду від 21.04.2016р. справу прийнято до провадження колегією суддів та призначено до розгляду в судовому засіданні на 23.05.2016р.

Представникам сторін розяснено права, згідно ст.20, 22 ГПК України.

Представник позивача в судове засідання 23.05.2016р. зявився, долучив до матеріалів справи додаткові документи та пояснення (вх.№21676/16 від 23.05.2016р.), позовні вимоги підтримав повністю з підстав, зазначених у позовній заяві, поясненнях (вх.№17425/16 від 20.04.2016р.). Ствердив, зокрема, що позивачем запропоновано відповідачу, як балансоутримувачу приміщень по вул. Лесі Українки, 5, укласти договір №1854/Г від 11.12.2015р. про постачання теплової енергії в гарячій воді. Оскільки ЛКП «Агенція ресурсів Львівської міської ради» від підписання зазначеного договору відмовилось, ЛМКП «Львівтеплоенерго» звернулось до суду із позовною заявою про визнання зазначеного договором укладеним. Просив позов задоволити.

Представник відповідача в судове засідання 23.05.2016р. зявився, проти задоволення позову заперечив з мотивів, зазначених у відзиві (вх.№9122/16 від 04.03.2016р.) та поясненнях (вх.№21677/16 від 23.05.2016р.). Зокрема, зазначив, що ЛКП «Агенція ресурсів Львівської міської ради» не є ні власником зазначеного приміщення, ані його орендарем, відтак, не може вважатись споживачем послуг із теплопостачання, що й зумовило відмову від підписання спірного договору. У задоволенні позову просив відмовити.

Суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, в яких достатньо доказів для прийняття рішення по суті спору, у відповідності до ч.3 ст. 4-3 ГПК України судом створювались сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, у звязку із чим передбачені у ст.77 ГПК України підстави для відкладення розгляду справи не вбачаються.

Розглянувши подані докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, судом встановлено таке.

Будівлю, що належить територіальній громаді м.Львова в особі Львівської міської ради й знаходиться за адресою: м.Львів, вул. Лесі Українки, 5, передано на баланс Львівського комунального підприємства «Агенція ресурсів Львівської міської ради» (відповідач по справі) на виконання рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 06.04.2001р. №129 на підставі акту приймання-передачі, затвердженого начальником управління ресурсів Львівської міської ради 02.01.2002р.

Частина приміщень у вказаному будинку, а саме позначені індексами 17, 18, 21-23; II-VI, використовувались ЛКП «Львівелектротранс» на підставі договору оренди. У звязку з його достроковим припиненням, зазначені приміщення передано на баланс ЛКП«Агенція ресурсів Львівської міської ради» згідно акту приймання-передачі від 11.12.2015р., про що Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» (позивач по справі) повідомлено листом ЛКП «Львівелектротранс» №30/1725 від 14.12.2015р.

На підставі Закону України «Про теплопостачання», ЛМКП «Львівтеплоенерго» запропонувано ЛКП «Агенція ресурсів Львівської міської ради» для підписання договір №1854/Г від 11.12.2015р. про постачання теплової енергії в гарячій воді.

Оскільки зазначений договір відповідачем не підписано, ЛМКП «Львівтеплоенерго» звернулося до суду із позовною заявою про визнання укладеним договору про постачання теплової енергії в гарячій воді №1854/Г від 11.12.2015р. між ЛКП «Агенція ресурсів Львівської міської ради» та ЛМКП «Львівтеплоенерго».

При вирішенні спору суд виходив з такого.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 275 ГК України, за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

Постачання гарячої води та опалення за змістом ст.1 та ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» є одним із видів комунальних послуг. А згідно з ч.1 ст.19 вказаного Закону, відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Водночас відповідач, у поданому ним відзиві зазначає, що виходячи зі змісту ст.ст. 24, 25 Закону України «Про теплопостачання», п.4 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007р. №1198 (далі Правила), договір на теплопостачання укладається між теплопостачальною організацією та споживачем.

Так, відповідно до п.4 зазначених Правил, користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі - продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією (далі - договір), крім підприємств, що виробляють та використовують теплову енергію для цілей власного виробництва. Договори укладаються відповідно до типових договорів. Форми типових договорів затверджуються центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання. Статтями 24 та 25 названого Закону встановлено права та основні обов'язки споживача теплової енергії, а також теплогенеруючої, теплотранспортної та теплопостачальної організацій.

У ст.1 Закону України «Про теплопостачання» визначено, що споживачем теплової енергії є фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору. Схоже за змістом визначення надано й у ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», де споживачем є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

ЛКП «Агенція ресурсів Львівської міської ради» звертає увагу на те, що не є споживачем послуг, оскільки не отримує і не має наміру та потреби в отриманні даної послуги, також не використовує теплову енергію на підставі договору, оскільки за визначеною у договорі адресою підприємство відповідача ніколи не перебувало і приміщення за призначенням не використовувало. Після припинення договору оренди між ЛКП «Львівелектротранс» та Управлінням комунальної власності й передання приміщень по вул. Л.Українки, буд. 5 під індексами 17,18, 21-23; II-VI на баланс відповідача, вони були опломбовані, про що складено відповідний акт, копію якого долучено до матеріалів справи.

Водночас, у запропонованому ЛМКП «Львівтеплоенерго» примірнику договору на постачання теплової енергії в гарячій воді № 1854/Г від 11.12.2015 р. підприємство «Агенція ресурсів Львівської міської ради» визначено саме як споживач послуги. Зазначені вище обставини, на думку відповідача, свідчать про відсутність у нього зобов'язань щодо укладення договору про постачання теплової енергії в гарячій воді.

Беручи до уваги зазначенні твердження відповідача, суд звертає увагу на таке.

ЛКП «Агенція ресурсів Львівської міської ради» є балансотуримувачем будівлі, що знаходиться у м.Львові по вул. Лесі Українки, 5, з 2002р., що підтверджується відповідними матеріалами справи.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», балансотуримувачем будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - балансоутримувач) є власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом. У розумінні Закону України «Про теплопостачання», балансоутримувач (будинку, групи будинків, житлового комплексу) це власник відповідного майна або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно і уклала договір купівлі-продажу теплової енергії з теплогенеруючою або теплопостачальною організацією, а також договори на надання житлово-комунальних послуг з кінцевими споживачами (ст.1).

Водночас, у ч.6 ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» зазначено, що особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

В контексті вищенаведеного, суд звертає увагу на розяснення, надані Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, у листі № 3295/15/61-15 від 08.04.2015р. У ньому, зокрема, зазначається що ст.1 Закону України «Про теплопостачання» визначено, що теплова енергія це товарна продукція, що виробляється на об'єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу. Тобто, зазначеною нормою визначено, що теплова енергія, як товар, не використовується для її безпосереднього споживання споживачами комунальних послуг (зокрема, власниками приміщень ОСББ), а визначає перелік саме господарських і технологічних потреб де її застосування можливе, а саме: для опалення (послуг з централізованого опалення), підігріву питної води (послуг централізованого постачання гарячої води), інших господарських і технологічних потреб (використання, наприклад, у промисловому виробництві). Також, ст.1 Закону України «Про теплопостачання» визначено, що місцева (розподільча) теплова мережа це сукупність енергетичних установок, обладнання і трубопроводів, яка забезпечує транспортування теплоносія від джерела теплової енергії, центрального теплового пункту або магістральної теплової мережі до теплового вводу споживача. Тобто, зазначеною нормою визначена ще одна обовязкова ознака споживача теплової енергії, а саме: споживачем теплової енергії може буди особа (зокрема, ОСББ), теплоспоживче обладнання якого (внутрішньобудинкові системи, мережі, устаткування, тощо) через тепловий ввод приєднане, або має технічні можливості для приєднання до місцевої (розподільчої) теплової мережі. Враховуючи зазначене вище, до споживачів теплової енергії відносяться, зокрема, власники/ балансоутримувачі/ управителі будинків (споруд), в тому числі ОСББ, будинки яких приєднані до місцевої (розподільчої) теплової мережі.

Відтак, виходячи із комплексного аналізу наведених вище норм права, суд приходить до висновку, що ЛКП «Агенція ресурсів Львівської міської ради» як балансоутримувач будівлі, що знаходить у м.Львові по вул. Лесі Українки, 5, будучи особливим учасником відносин у сфері житлово-комунальних послуг, може бути споживачем послуг із постачання теплової енергії в гарячій воді, а відтак і стороною договору, запропонованого ЛМКП «Львівтеплоенерго» до підписання. Окрім цього, сторони не заперечують, що починаючи з 2002 року теплова енергія до житлового будинку по вул. Лесі Українки, 5, постачалась на підставі укладеного між ними договору №3665/Г від 01.11.2002р. про постачання теплової енергії в гарячій воді, який, як вбачається з матеріалів справи, діяв до 01.10.2010р. Суд відхиляє твердження відповідача про те, що такий договір було укладено неправомірно, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на їх підтвердження.

Суд також вважає безпідставними посилання позивача на ст.29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», оскільки норми зазначеної статті закону регулюють особливості укладення договорів у багатоквартирному будинку, а будівля по вул. Лесі Українки, 5 є, як вбачається з матеріалів справи, нежитловою.

Відповідно до ч.7 ст.179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно ч.3 ст.179 Господарського кодексу України, укладення господарського договору є обовязковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обовязком для субєкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обовязковості укладення договору для певних категорій субєктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування. При цьому, при укладенні господарських договорів, відповідно до ч.4 цієї норми, зміст договору визначається на основі, зокрема: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови.

Враховуючи відсутність затвердженого типового договору про купівлю-продаж (постачання) теплової енергії, такий договір укладається його сторонами з урахуванням норм, зокрема, Закону України «Про теплопостачання», Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.10. 2007 № 1198 з дотриманням процедури укладення договорів, визначеної Цивільним та Господарським кодексами України.

Так, статтею 181 ГК України встановлено загальний порядок укладання господарських договорів. Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів (ч.1). Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках (ч.2). Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору (ч.3). За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором (ч.4). Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов'язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони (ч.5). У разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо) (ч.6). Якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обов'язковим для сторін на підставі закону, або сторона - виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими (ч.7). У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України (ч.8).

Водночас, відповідно до ч.1 ст.187 ГК України, спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов'язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

Суд звертає увагу на те, що згідно зі ст.180 ГК України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства (ч.1). Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода (ч.2). При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору (ч.3).

Проаналізувавши запропонований ЛМКП «Львівтеплоенерго» проект договору №1854/Г від 11.12.2015р. про постачання теплової енергії в гарячій воді, суд звертає увагу на таке.

Відповідно до п.1 зазначеного договору, теплопостачальна організація бере на себе зобовязання постачати споживачу теплову енергію для опалення та здійснювати гаряче водопостачання в потрібних йому обсягах, а споживач отримувати та оплачувати одержану теплову енергію для опалення та гаряче водопостачання за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим договором.

Із додатку №1 «Обсяги постачання теплової енергії» до запропонованого договору вбачається, що постачання теплової енергії в гарячій воді здійснюватиметься до такого обєкта споживача, як нежитлові приміщення за адресою вул. Лесі України, 5.

Водночас, відповідач стверджує, що частину приміщень у будинку за вказаною адресою орендує Відділ освіти Галицької районної адміністрації, яким укладено із позивачем договір №4690/Г про постачання теплової енергії в гарячій воді від 01.09.2010р., копію якого долучено ним до матеріалів справи. Зазначену обставину позивачем не спростовано. Також суд звертає увагу на те, що постачання теплової енергії до обєкта за вказаною адресою є предметом договору №4689/Г/146 від 01.09.2010р. про постачання теплової енергії в гарячій воді, укладеного між ЛМКП «Львівтеплоенерго» та ЛКП «Львівелектротранс», який набрав чинності з моменту його підписання, діяв до 01.10.2011р. (п.10.1) та вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо не менше ніж за 60 календарних днів до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією зі сторін (п.10.4). Позивач стверджує, що листом №30/1725 від 14.12.2015р., ЛКП «Львівелектротранс» просило вивести зазначений обєкт загальною площею 136,10 кв.м. з переліку обєктів підприємства, яким здійснюється надання послуг постачання теплової енергії та припинити нарахування платежів по даному обєкту. Однак, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що на підставі вказаного листа, укладений між ЛМКП «Львівтеплоенерго» та ЛКП «Львівелектротранс» договір №4689/Г/146 від 01.09.2010р. про постачання теплової енергії в гарячій воді змінено в цій частині чи розірвано в порядку, встановленому чинним законодавством. Його також не можна вважати припиненим за взаємною згодою сторін на підставі п.10.2 договору, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, теплова енергія фактично постачається до зазначеного обєкта.

Таким чином, за наявності вищенаведених договорів, суд не вбачає підстав для визнання договору про постачання теплової енергії в гарячій воді №1854/Г від 11.12.2015р. між ЛМКП «Львівтеплоенерго» та ЛКП «Агенція ресурсів Львівської міської ради», як балансоутримувачем приміщень за вказаною адресою, укладеним. Відтак, у задоволенні позову слід відмовити зважаючи на його безпідставність.

Відповідно до ч.1 ст.49 ГПК України, у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін, відтак, судовий збір слід покласти на позивача в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 82, 84, 85, 116 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Строк і порядок оскарження рішення суду визначені ст.ст.91-93 ГПК України.

Повне рішення складено 26.05.2016р.

Головуючий суддя Щигельська О.І.

Суддя Мороз Н.В.

Суддя Петрашко М.М.