КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" травня 2016 р. Справа№ 910/2494/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Кропивної Л.В.

Андрієнка В.В.

при секретарі: Верьовкін С.С.

за участю представників сторін:

від позивача: Єлтишева С.Л. (за довіреністю від 11.01.2016)

від відповідача: Марусенко Ю.Г. ( за довіреністю від 12.02.2015), Бессараб С.С. ( за довіреністю від 12.02.2015)

від третьої особи: Єлтишева С.Л. (за довіреністю від 31.12.2015)

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Ілта"

на рішення господарського суду міста Києва від 22.07.2015

у справі № 910/2494/14 (головуючий - Сташків Р.Б., судді: Карабань Я.А.,

Цюкало Ю.В.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестмент Проперті Протектед"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Ілта"

за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "НОВА"

про стягнення 552 533,27 грн.

та за зустрічним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Ілта"

до 1) товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестмент Проперті Протектед"

2) приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "НОВА"

про стягнення 592 625,20 грн.

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2014 р. товариство з обмеженою відповідальністю "Інвестмент Проперті Протектед" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Ілта" про стягнення заборгованості в розмірі 479 665,25 грн., з них: 19 402,80 грн. - пеня за генеральним договором № 3140 від 10.07.2010 р., 1594,74 грн. - 3% річних за прострочення внесених страхових премій за генеральним договором № 3140 від 10.07.2010 р., 321 231,50 грн. - несплачені страхові платежі за генеральним договором № 2590 від 10.07.2011 р., 120 880,56 грн. - пеня за прострочення внесення страхових премій за генеральним договором № 2590 від 10.07.2011 р. та 16 555,65 грн. - 3% річних за прострочення внесення страхових премій за генеральним договором № 2590 від 10.07.2011 р.

12.03.2014 р. до господарського суду міста Києва від товариства з обмеженою відповідальністю "Ілта" (відповідач за первісним позовом) надійшла зустрічна позовна заява про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестмент Проперті Протектед" заборгованості в розмірі 952 776,99 грн., з них: 177 267,74 грн. - страхове відшкодування та 775 509,25 грн. - тантьєм.

Рішенням господарського суду міста Києва від 22.05.2014 (суддя Пінчук В.І.) у справі № 910/2494/14 первісний позов задоволено частково, вирішено стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Ілта" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестмент Проперті Протектед" 321 231 грн. 50 коп. боргу за несплачені страхові платежі за генеральним договором № 2590 від 10.07.2011 р., 17 937 грн. 67 коп. - 3% річних, 59431 грн. 11 коп. пені, 7972 грн. 04 коп. судовий збір, в іншій частині позову відмовлено, в задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.09.2014 р. по справі № 910/2494/14 апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Ілта" залишено без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 22.05.2014 р. - без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 18.11.2014 р. касаційну скаргу ТОВ "Ілта" задоволено, постанову Київського апеляційного господарського суду від 10.09.2014 р. та рішення господарського суду міста Києва від 22.05.2014 р. у справі № 910/2494/14 скасовано, а справу № 910/2494/14 направлено на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 08.04.2015 р. залучено до участі у справі ПАТ «СК «НОВА» в якості іншого відповідача за зустрічним позовом.

18.05.2015 року позивач (за зустрічним позовом) подав уточнення до зустрічного позову, в якому просив стягнути з приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "НОВА" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Ілта" 177 267,74 грн. страхове відшкодування та суми тантьєм у розмірі 415 357, 46 грн.

09.06.2015 року товариство з обмеженою відповідальністю "Інвестмент Проперті Протектед" подало заяву про збільшення позовних вимог в якій просить стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Ілта" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестмент Проперті Протектед" 321 231, 50 грн. суми основного боргу, 28 351, 25 грн. 3% річних, 24 024, 56 грн. пені, 178 925, 96 грн. інфляції, 11 050, 67 грн. судового збору.

Рішенням господарського суду міста Києва від 22.07.2015 року у справі № 910/2494/14 первісний позов задоволено частково: стягнено з товариства з обмеженою відповідальністю "Ілта" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестмент Проперті Протектед" 321 231,50 грн. заборгованості по несплаченим страховим платежам, 23 971, 27 грн. пені, 24 970,34 грн. 3% річних, 178 925, 96 грн. втрат від інфляції. В іншій частині у задоволенні первісного позову відмовлено. У частині вимог зустрічного позову до товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестмент Проперті Протектед" провадження у справі припинено. У задоволенні зустрічного позову до приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "НОВА" відмовлено.

Мотивуючи рішення в частині первісного позову, суд першої інстанції зазначив, що заявлена позивачем за первісним позовом до стягнення сума боргу по сплаті страхових платежів боржником (відповідачем за первісним позовом) в розмірі 321231,50 грн. судом першої інстанції перевірена та визнана обґрунтованою, відповідачем не була спростована перед судом належними засобами доказування та не була сплачена позивачу чи попередньому кредитору. В частині зустрічного позову суд першої інстанції зазначив, що позивачем по зустрічному позову не доведено перед судом належними засобами доказування порушення відповідачем-2 прав позивача на отримання 177267,74 грн. страхових відшкодувань (доказів звернення до відповідача-2 на його відмови у встановленому договором порядку укласти акти взаємозаліку матеріали справи не містять), а тому підстави для задоволення позову і стягнення з відповідача 177267,74 грн. страхових відшкодувань у примусовому порядку в суду відсутні; в частині стягнення 415 357, 46 грн. тантьєму суд зазначив, що передбачаючи у договорі "тантьєм", сторони залишили його як договірне заохочення для співпраці, однак не погодивши покладення на відповідача обов'язку з його виплати - залишили питання виплати тантьєму на подальшу волю сторін за їх згодою, тому на даний час умова договору, яка передбачає реалізацію тантьєму між сторонами не погоджена, отже порушення прав позивача на сьогоднішній день на отримання тантьєму не доведено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач - ТОВ "Ілта" звернувся з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 22.07.2015 року повністю і прийняти нове, яким припинити провадження за первісним позовом та задовольнити повністю зустрічну позовну заяву.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав на те, що судом першої інстанції при винесені рішення неправильно застосовано норми процесуального та матеріального права України та суд першої інстанції не дослідив поставлені Вищим господарським судом України питання у постанові від 18.11.2014 р., якому повернуто дану справу на новий розгляд, зазначив, що зменшення суми позовних вимог по тантьємам до 415 357,46 грн. є нічим іншим, як врахуванням судом заяви апелянта до відповідача 2 про зарахування зустрічних однорідних вимог. Апелянт наголошує на тому, що існування заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог говорить про відсутність права позивача за первісним позовом вимагати у відповідача по генеральному договору № 2590 від 10.07.2011 р.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.11.2015 року апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Ілта" прийнято до розгляду та призначено справу до розгляду.

02.11.2015 р., 07.12.2015 р., 01.03.2016 р. та 19.04.2016 р. через відділ документального забезпечення суду від відповідача за первісним позовом - ТОВ «Ілта» надійшли клопотання про зупинення провадження у справі № 910/2494/14 у зв'язку із неможливістю її розгляду до вирішення пов'язаної з нею іншої справи № 910/21246/15.

В судових засіданнях оголошувались перерви.

В судовому засіданні 16.05.2016 року представник відповідача за первісним позовом підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати повністю і прийняти нове, яким припинити провадження за первісним позовом та задовольнити повністю зустрічну позовну заяву.

Представник позивача за первісним позовом та третьої особи вказав, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ст. 101 Господарського процесуального кодексу апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 10.07.2011 р. між ВAT "СК "НОВА" (далі - Страховик) та ТОВ «Ілта» (далі - Страхувальник) було укладено Генеральний договір № 2590 страхування ризиків, пов'язаних із експлуатацією наземних транспортних засобів, предметом якого є майнові інтереси, що не суперечать закону, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом, зазначеним у Договорі, а також додатковим обладнанням до вказаного транспортного засобу (далі - Договір страхування).

За умовами п.п. 7.2.2 п. 7.2 договору страхування, страхувальник зобов'язаний своєчасно сплачувати страхові платежі у встановлені договором строки та виконувати інші умови цього договору. У випадку порушення Страхувальником термінів внесення та розмірів страхових платежів Страхувальник сплачує Страховику пеню у розмірі 0,1 % від суми заборгованості за кожний день періоду прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент настання заборгованості (п. 14.2 Договору страхування).

Відповідно до пункту 8.3 додаткової угоди № 1 від 10.07.2011 до Договору страхування, за ризиками Каско-1 та Каско-2, починаючи з другого місяця дії договору, сплата страхових платежів та страхових відшкодувань здійснюється шляхом акту взаємозаліку. У випадку перевищення страхових відшкодувань, що підлягають оплаті в поточному періоді, над страховими платежами, що підлягають оплаті в поточному періоді, Страховик не здійснює виплати страхових відшкодувань у розмірі такого перевищення, натомість ця сума переноситься до врахування в акті взаємозаліку наступного періоду. У випадку перевищення страхових платежів, що підлягають оплаті в поточному періоді, над страховими відшкодуваннями, що підлягають оплаті в поточному періоді, Страхувальник проводить доплату різниці в строк до 10 (десятого) числа місяця, наступного за звітним. Страховий платіж вважається сплаченим після отримання його на поточний рахунок Страховика.

Як встановлено судом першої інстанції, сторонами договору страхування було підписано низку угод по взаємозаліку по договору страхування, з відповідними додатками - актами взаємозаліку до них, у яких окрім зарахуванням вимог та встановлення розмірів заборгованостей, було також встановлено нові строки погашення цих заборгованостей, а саме:

- відповідно до Угоди № 1 від 27.06.2012 р. страхувальник зобов'язався перерахувати заборгованість перед страховиком у сумі 359354,50 грн. у строк до 30.06.2012 р. включно, проте відповідно до п/д № 2212 заборгованість була сплачена лише 26.09.2012 р.;

- відповідно до Угоди № 1 від 27.07.2012 р. страхувальник зобов'язався перерахувати заборгованість перед страховиком у сумі 137388,42 грн. у строк до 30.07.2012 р. включно, проте відповідно до п/д № 2213 заборгованість була сплачена лише 26.09.2012 р.;

- відповідно до Угоди № 1 від 28.08.2012 р. страхувальник зобов'язався перерахувати заборгованість перед страховиком у сумі 98051,85 грн. у строк до 31.08.2012 р. включно, проте відповідно до п/д № 2214 заборгованість була сплачена лише 26.09.2012 р.;

- відповідно до Угоди № 1 від 29.09.2012 р. страхувальник зобов'язався перерахувати заборгованість перед страховиком у сумі 115661,01 грн. у строк до 30.09.2012 р. включно, але заборгованість погашена не була;

- відповідно до Угоди № 1 від 29.10.2012 р. страхувальник зобов'язався перерахувати заборгованість перед страховиком у сумі 79858,88 грн. у строк до 31.10.2012 р. включно, але заборгованість погашена не була;

- відповідно до Угоди № 1 від 30.11.2012 р. страхувальник зобов'язався перерахувати заборгованість перед страховиком у сумі 65015,98 грн. у строк до 30.11.2012 р. включно, але заборгованість погашена не була;

- відповідно до Угоди № 1 від 30.12.2012 р. страхувальник зобов'язався перерахувати заборгованість перед страховиком у сумі 60695,63 грн. у строк до 30.12.2012 р. включно, але заборгованість погашена не була.

Крім того, як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, на підставі укладеного між страховиком, як продавцем, та позивачем, як покупцем, 15.01.2014 р. договору, продавець продав (переуступив) покупцю права на боргові зобов'язання за договорами страхування, а покупець прийняв боргові зобов'язання (п. 3.2 договору), у тому числі по генеральному договору № 2590 страхування ризиків від 10.07.2011 р. наступних сумах:

- сума боргу по сплаті страхових платежів боржником (Відповідачем) - 321 231,50 грн.;

- нарахована пеня (0,1%) - 59 431,11 грн.;

- 3% річних за п. 2 ст. 625 ЦК України - 11 505,01 грн.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України передбачені підстави заміни кредитора у зобов'язанні та встановлено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно до ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Щодо обсягу прав, які переходять до покупця за договорами страхування у зв'язку з продажем боргових зобов'язань, то Договором від 15.01.2014 р. встановлено, що:

- з урахуванням положень ст. 3 цього договору, покупець набуває усі права вимоги на свою користь за договорами страхування (генеральні договори № 3140 від 10.07.2010 р. та № 2590 від 10.07.2011 р.), що є дійсними на дату підписання цього договору, але не обмежуючись правами вимоги до боржника щодо сплати суми основного боргу; правами вимоги до боржника щодо сплати процентів, нарахованих на суму основного боргу; а також правами вимоги до боржника щодо сплати штрафних санкцій;

- право нараховувати проценти та штрафні санкції на суму основного боргу за договорами страхування з дати підписання цього договору.

16.01.2014 р. листом-повідомленням ФОП ОСОБА_6, як представник позивача (договір про надання послуг міститься в матеріалах справи), повідомив відповідача про продаж вищевказаних боргових зобов'язань, та претензією від цієї ж дати, з доданням договору купівлі-продажу боргових зобов'язань, вимагав сплати боргу та нарахованих санкцій вже позивачу. 17.01.2014 р. листом 52/0/17-14 вже попередній кредитор AT "СК "НОВА", повідомила відповідача про продаж вищеописаних боргових зобов'язань позивачу.

Задовольняючи позовні вимоги в частині страхових платежів, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що заявлена позивачем до стягнення сума боргу по сплаті страхових платежів боржником (відповідачем за первісним позовом) в розмірі 321 231,50 грн. є обґрунтованою, оскільки позивач за первісним позовом на підставі ст.ст. 512-514 ЦК України набув прав на боргові зобов'язання за договорами страхування, у тому числі за Генеральним договором № 2590 страхування ризиків від 10.07.2011 р., з правом нараховувати проценти та штрафні санкції на суму основного боргу з дати підписання договору купівлі-продажу боргових зобов'язань.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та відповідачем за первісним позовом у справі виникли зобов'язання, які мають ознаки договору страхування.

Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ст. 989 ЦК України страхувальник зобов'язаний своєчасно вносити страхові платежі (внески, премії) у розмірі, встановленому договором.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

З огляду на вищевикладене, колегія судів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога позивача про стягнення з відповідача 321 231,50 грн. заборгованості по сплаті страхових платежів є обґрунтованою, відповідачем не була спростована перед судом належними засобами доказування та не була сплачена позивачу чи попередньому кредитору, у зв'язку з чим підлягає задоволенню.

Щодо стягнення з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом пені в розмірі 23 971,27 грн., колегія суддів погоджується з задоволенням позовних вимог в цій частині та зазначає на наступне.

Відповідно до п. 1 ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Пунктом 1 ст. 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Одним із правових наслідків порушення зобов'язання, згідно ст. 611 ЦК України є сплата боржником неустойки.

Як вже зазначалось, відповідно до п. 14.2 договору страхування у випадку порушення Страхувальником термінів внесення та розмірів страхових платежів Страхувальник сплачує Страховику пеню у розмірі 0,1 % від суми заборгованості за кожний день періоду прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент настання заборгованості.

Колегія суддів погоджується з висновком першої інстанції про те, що оскільки заборгованість в розмірі 321 231,50 грн. відповідачем не погашена, тому виходячи з положень ст.ст. 610, 611, 612 ЦК України та ст. 193 ГК України, відповідач є порушником грошового зобов'язання, що є підставою для застосування до нього правових наслідків, встановлених договором або законом, та зокрема у вигляді нарахування та стягнення пені відповідно до п. 14.2 Генеральному договору № 2590 страхування ризиків від 10.07.2011 р.

Колегія суддів також погоджується з розрахунком, здійсненим судом першої інстанції, а тому позовні вимоги в частині стягнення пені в розмірі 23 971,27 грн. є обґрунтованими а тому підлягають задоволенню.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що заява відповідача про застосування строків позовної давності до вимог про стягнення пені по угоді № 1 від 27.06.2012 р., угоді № 1 від 27.07.2012 р. та угоді № 1 від 28.08.2012 р. задоволенню не підлягає, оскільки позивач, у редакції прийнятої судом заяви від 09.06.2015 р., вимог про стягнення пені по вказаним угодам вже не заявляє, натомість заявляє вимоги про стягнення пені по угодам: від 29.09.2012 р. (сума боргу 115661,01 грн.), від 29.10.2012 р. (сума боргу 79858,88 грн.), від 30.11.2012 р. (сума боргу 65015,98 грн.) та від 30.12.2012 р. (сума боргу 60695,63 грн.), щодо яких відповідач про застосування позовної давності вимоги не заявляв.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, відсутність у боржника грошей у готівковій формі або грошових коштів на його рахунку в банку, і як наслідок, неможливість виконання ним грошового зобов'язання, якщо навіть у цьому немає його провини, не звільняють боржника від відповідальності за прострочення грошового зобов'язання.

Передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Колегія суддів, перевіривши здійснений судом першої інстанції перерахунок 3% річних та інфляційних втрат погоджується з зазначеним перерахунком, а тому вимоги в частині стягнення 3% річних в розмірі 24 970,34 грн. та інфляційні втрати у сумі 178 925,96 грн. підлягають задоволенню.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки до позивача на підставі договору від 15.01.2014 р. та відповідно до ст. 514 ЦК України перейшов чітко визначений цим Договором обсяг прав вимоги до відповідача, тобто позивач став кредитором відповідача у визначеній договором частині з правом подальшого нарахування процентів та штрафних санкцій на суму основного боргу з дати підписання договору купівлі-продажу вимог, тоді як повного обсягу прав та обов'язків за Генеральним договором № 2590 від 10.07.2011 від ПАТ "СК "НОВА" до позивача не перейшло, тому він не володіє всім обсягом обов'язків за генеральним договором по відношенню до відповідача, щоб останній мав право звертатися до нього з заявою в порядку ст. 601 ЦК України, у зв'язку з чим суд першої інстанції правомірно відхилив посилання відповідача, що на його правовідносини з позивачем поширюється заява про зарахування зустрічним однорідних вимог від 22.04.2014 р.

Щодо зустрічної позовної заяви товариства з обмеженою відповідальністю «Ілта» колегія суддів зазначає наступне.

Предметом зустрічного позову, в редакції прийнятої судом в порядку ст.ст. 22, 55 ГПК України заяви від 18.05.2015 р., є вимоги позивача за зустрічним про стягнення з відповідача-2 за зустрічним позовом:

- 177267,74 грн. страхових відшкодувань, не виплачених по 9ти ДТП (період ДТП 18.12.2011р.-27.12.2012р.), які позивач за зустрічним позовом вважає страховими випадками, які сталися з застрахованими по програмам Каско-1 та Каско-2 на підставі Генеральному договору № 2590 страхування ризиків від 10.07.2011 автомобілями;

- 415357,46 грн. суми тантьєм.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, за умовами укладеного між сторонами Генерального договору № 2590 від 10.07.2011 р., з урахуванням Додаткової угоди № 1 від 10.07.2011 р., який сторони зобов'язалися виконувати в силу приписів ст.ст. 525, 526 ЦК України та ст. 193 ГК України, та користуючись наданим сторонам правом ст. 25 Закону України "Про страхування", сторони погодили особливий порядок здійснення страхових платежів та виплат, тобто взаєморозрахунків між сторонами Договору.

Пунктом 8.3 Додаткової угоди № 1 від 10.07.2011 до договору страхування передбачено що, за ризиками Каско-1 та Каско-2, починаючи з другого місяця дії договору, сплата страхових платежів та страхових відшкодувань здійснюється шляхом акту взаємозаліку. У випадку перевищення страхових відшкодувань, що підлягають оплаті в поточному періоді, над страховими платежами, що підлягають оплаті в поточному періоді, Страховик не здійснює виплати страхових відшкодувань у розмірі такого перевищення, натомість ця сума переноситься до врахування в акті взаємозаліку наступного періоду. У випадку перевищення страхових платежів, що підлягають оплаті в поточному періоді, над страховими відшкодуваннями, що підлягають оплаті в поточному періоді, Страхувальник проводить доплату різниці в строк до 10 (десятого) числа місяця, наступного за звітним. Страховий платіж вважається сплаченим після отримання його на поточний рахунок Страховика.

Отже, за умовами генерального договору № 2590 від 10.07.2011 р. в редакції Додаткової угоди № 1 від 10.07.2011 р., сторонами взагалі не було передбачено обов'язку Страховика проводити прямі виплати за договором страхування за результатами розгляду страхових випадків. Водночас, виконання обов'язку здійснювати страхові виплати за згодою сторін було реалізовано шляхом покладення на сторін обов'язку укладення окремих правочинів щодо взаємозаліку страхових платежів та виплат, та такі правовідносини між сторонами існували і умови договору виконувались, що зазначено вище.

Отже , колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідно ст.ст. 525, 526 ЦК України, ст. 193 ГК України та ст. 25 Закону України "Про страхування", відповідачем-2 не було порушено прав позивача по зустрічному позову на здійснення страхових виплат на його користь, оскільки вимоги про грошові виплати відповідач-2 не був зобов'язаний виконувати (за згодою сторін у договорі встановлено інший порядок розрахунків), з вимогами про укладення в порядку п. 8.3 Додаткової угоди № 1 від 10.07.2011 до договору страхування - актів взаємозаліку страхових платежів та страхових відшкодувань (правочинів щодо взаємозаліку зустрічних вимог, як вищеописані угоди), Позивач по зустрічному позову до Відповідача-2 з вимогами про сплату не звертався, тому права позивача по зустрічному позову на даний час не порушені , оскільки відповідач -2 не відмовляв в укладенні актів взаємозаліку та/або правочинів щодо взаємозаліку зустрічних вимог (як вищеописані угоди), отже у позивача за зустрічним позовом не виникло право вимагати виплати страхового відшкодування.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки позивачем по зустрічному позову не доведено суду належними засобами доказування порушення відповідачем-2 прав позивача на отримання 177 267,74 грн. страхових відшкодувань шляхом звернення до відповідача-2 та його відмови у встановленому договором порядку укласти акти взаємозаліку, то підстави для задоволення позову і стягнення з відповідача 177 267,74 грн. страхових відшкодувань у примусовому порядку в суду відсутні, у зв'язку з чим вимога позивача за зустрічним позовом про стягнення з відповідача 2 за зустрічним позовом 177267,74 грн. страхових відшкодувань у примусовому порядку задоволенню не підлягає.

У частині стягнення 415 357,46 грн. суми тантьєм, колегія суддів зазначає наступне.

За умовами генерального договору № 2590 від 10.07.2011 р. в редакції додаткової угоди № 1 від 10.07.2011 р., встановлено, що:

- тантьєма - участь страхувальника в прибутку страховика; тантьєма встановлюється у розмірі 75%;

- прибуток страховика за результатами закритого періоду страхування по всьому парку розраховується по формулі: прибуток страховика = (сплачені страхові премії х 83% - сплачена винагорода банків - вигодонабувачів - сплачені збитки).

Спір виник у зв'язку із невиконанням, на думку позивача за зустрічним позовом відповідачем-2 умов генерального договору № 2590 від 10.07.2011 р., в редакції Додаткової угоди № 1 від 10.07.2011року, в частині виплати тантьєми та зумовлений неоднозначним тлумаченням сторонами вищевказаного п. 3.4.1 додаткової угоди № 1, який надає визначення тантьєма, його розмір та порядок розрахунку.

В пункті п. 3.4.1 Додаткової угоди №1 сторонами погоджено, що тантьєма - це участь страхувальника в прибутку страховика, тантьєма встановлюється в розмірі 75 %.

Судом першої інстанції встановлено, що із структури генерального договору № 2590 від 10.07.2011 р., додаткової угоди № 1 від 10.07.2011 та інших додатків і змін до договору не вбачається досягнення ними згоди щодо покладення на відповідача-2 обов'язку виплачувати позивачу тантьєм, строки та порядки таких виплат.

Крім того, аналізуючи п. 3.4.1. додаткової угоди № 1 колегія суддів дійшла до висновку, що виплата тантьєми є правом, а не обов'язком позивача за первісним позовом.

Частиною 4 ст. 213 ЦК України якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Тобто, при тлумаченні правовідносин судом також враховується подальша поведінка сторін.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, від часу укладення генерального договору № 2590 від 10.07.2011 в редакції додаткової угоди № 1 від 10.07.2011 р. та до звернення позивача з первісним позовом до суду, питання щодо виплати тантьєму між сторонами не порушувалось, ПАТ "СК "НОВА" (Відповідач-2 за зустрічним позовом) у добровільному порядку тантьєми позивачу за зустрічним позовом не виплачував, та до подачі зустрічного позивач цього від відповідача-2 не вимагав. Також, не відбувалося зарахування тантьєму у порядку укладення між сторонами відповідних угод (такий порядок розрахунку передбачений договором для ризиків Каско-1 та Каско-2).

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що після укладення додаткової угоди № 1 від 10.07.2011 р. до генерального договору № 2590 від 10.07.2011 р. сторони підтвердили, що ними не було досягнуто згоди щодо покладення на відповідача-2 обов'язку здійснювати виплату тантьєму позивачу за зустрічним позовом, не погоджено строків та порядку здійснення такої виплати (прямої виплати чи шляхом зарахування як по Каско-1 та Каско-2).

Таким чином, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що передбачаючи у договорі "тантьєм" сторони залишили його як договірне заохочення для співпраці, однак не погодивши покладення на відповідача за зустрічним позовом обов'язку з його виплати.

Щодо відповідача-1 за зустрічним позовом, то суд першої інстанції правомірно встановив, що зазначені до нього вимоги вже не заявляються, оскільки заявник просив припинити провадження у справі по відношенню до нього на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Щодо клопотань ТОВ «Ілта» про зупинення провадження у справі № 910/2494/14 у зв'язку із неможливістю її розгляду до вирішення пов'язаної з нею іншої справи № 910/21246/15, колегія суддів зазначає на наступне.

Відповідно до ст. 79 ГПК України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаною з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

Як вбачається з матеріалів справи, з позовною заявою ТОВ «Ілта» до ТОВ «Інвестмент Проперті Протектед» та ПАТ «СК «НОВА» про визнання договору купівлі-продажу боргових зобов'язань від 15.01.2014 р. недійсним звернулось 17 серпня 2015 року, а рішення у даній справі господарським судом м. Києва винесено 22.07.2015 року.

Відтак відповідних обставин на час прийняття оскаржуваного рішення місцевого суду не існувало. Таким чином зазначені обставини не можуть бути підставою для зупинення провадження у справі.

Водночас колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 112 ГПК України господарський суд може переглянути прийняте ним судове рішення, яке набрало законної сили, за ново виявленими обставинами, що мають істотне значення для справи і не могли бути відомі заявникові.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні клопотання ТОВ «Ілта» про зупинення слухання справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи № 910/21246/15.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду міста Києва від 22.07.2015 року у справі № 910/2494/14, отже підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Ілта» на рішення господарського суду міста Києва від 22.07.2015 року у справі № 910/2494/14 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 22.07.2015 року у справі № 910/2494/14 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/2494/14 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через суд апеляційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді Л.В. Кропивна

В.В. Андрієнко