ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.05.2016р. Справа№ 914/4442/15

Колегія суддів господарського суду Львівської області в складі: головуючого судді Долінської О.З., суддів: Яворський Б.І. та Крупник Р.В., при секретарі Вашкевич Н.І., розглянувши матеріали

За позовом: Приватного акціонерного товариства «Львівський локомотиворемонтний завод», м. Львів

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Н.П.Б.», с. Сокільники Пустомитівського району Львівської області

про: стягнення 9081,95 грн.

За участю представників:

позивача: ОСОБА_1 дов. №3530 від 18.12.2015 року,

відповідача: не зявився.

Учасникам судового процесу розяснено їхні права та обовязки передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Заяв про відвід судді не подавалось. Клопотань про технічну фіксацію судового процесу не поступало.

На розгляд господарського суду Львівської області поступив позов Приватного акціонерного товариства «Львівський локомотиворемонтний завод» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Н.П.Б.» про стягнення 9081,95 грн. Ухвалою від 30.12.2015 р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 14.01.2016р.

В судове засідання 14.01.2016 р. представник позивача не зявився, незважаючи на те, що належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи судом, вимоги ухвали суду від 30.12.2015 року не виконав.

Через відділ автоматизованого документообігу та обробки інформації суду за вх. №167/16 від 14.01.2016 року подав клопотання, в якому просить відкласти розгляд даної справи, у звязку із неможливістю забезпечити явку уповноваженого представника ПрАТ «ЛЛРЗ» ОСОБА_1, оскільки існує неповне визначення обсягів ремонту рухомого складу для Укрзалізниці на 2016 рік і відповідно з 04.01.2016 року по 19.01.2016 року включно на підприємстві встановлені вихідні та неробочі для всіх працівників товариства відповідно до наказу №806-ОД від 30 жовтня 2016 року. Також просить продовжити строк розгляду даної справи на 15 календарних днів.

В судове засідання 14.01.2016 р. представник відповідача зявився, позов не визнає, вимоги ухвали суду від 30.12.2015 року не виконав, відзиву на позовну заяву не надав.

Суд вирішив клопотання представника позивача в частині продовження строку розгляду справи (вх. №167/16 від 14.01.2016 року) розглянути по суті у наступному судовому засіданні, так як на даний час спір розглядається в межах процесуальних строків, визначених ч. 1 ст. 69 ГПК України.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 14.01.2016 року розгляд справи відкладено на 28.01.2016 року.

В судове засідання 28.01.2016 р. представник позивача зявився, позов підтримав, вимоги ухвали суду від 14.01.2016 року виконав частково.

Через канцелярію суду за вх. №167/16 від 14.01.2016 року подав клопотання про продовження строку розгляду даної справи на 15 календарних днів.

Через канцелярію суду за вх. №3327/16 від 28.01.2016 року представник позивача подав клопотання, в якому просить поновити строки позовної давності і розглянути справу за наявними у ній матеріалами. Просить продовжити строк розгляду справи для надання можливості подати докази у справі.

В судове засідання 28.01.2016 р. представник відповідача зявився, позов не визнає, із підстав викладених у відзиві на позов за вх. №2404/16 від 22.01.2016 року. Просить застосувати строки позовної давності. Вимоги ухвали суду від 14.01.2016 року виконав. Не заперечив проти продовження строку розгляду справи.

Відповідно до ст. 69 ГПК України у виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Суд вирішив клопотання представника позивача про продовження строку розгляду даної справи на 15 календарних днів (вх. №167/16 від 14.01.2016 року) задоволити.

ОСОБА_2 ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 28.01.2016 року строк розгляду даної справи продовжено з 29.02.2016 року на 15 днів і розгляд справи відкладено на 14.03.2016 року.

14.03.2016 р. представник позивача подав клопотання про зупинення провадження у справі №914/4442/15 (вх. №1480/16 від 14.03.2016 р.), в якому просить зупинити провадження у справі до вирішення повязаної з нею справи №914/495/16 за позовом Приватного акціонерного товариства Львівський локомотиворемонтний завод до відповідача 1 - Товариства з обмеженою відповідальністю Галицька паливна компанія Бізнес та відповідача-2 - Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради про визнання недійсним свідоцтва та скасування реєстрації права власності на нерухоме майно (вх. №1480/16 від 14.03.2016 р.).

14.03.2016 р. представник позивача подав клопотання про призначення колегіального розгляду справи, проти задоволення якого не заперечив представник відповідача, про за зазначив представник відповідача у клопотанні вх.. №10515/16 від 15.03.2016 р. про призначення колегіального розгляду справи.

ОСОБА_2 із ст. 4-6 Господарського процесуального кодексу України будь-яку справу, що відноситься до підсудності цього суду, залежно від категорії і складності справи, може бути розглянуто колегіально у складі трьох суддів.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 17.03.2016 року за клопотанням представника позивача проти задоволення якого не заперечив представник відповідача призначено колегіальний розгляд справи №914/4442/15 у складі трьох суддів і розгляд справи призначено на 30.03.2016 року.

На підставі протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів спеціаліста діловодства, програмного забезпечення та інформаційної безпеки № б/н від 24.03.2016 року у справі №914/4442/15, визначено склад колегії: головуючий суддя Долінська О.З., судді: Крупник Р.В. і ОСОБА_3

30.03.2016 року за вх. №13733/16 представник позивача подав суду обґрунтування клопотання про зупинення провадження у справі №914/4442/15 та за вх. №13734/16 від 30.03.2016 року пояснення на відзив на позовну заяву.

Через відділ автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх. №13734/16 від 30.03.2016 року представник позивача подав пояснення на відзив на позовну заяву, що міститься в матеріалах справи.

Через відділ автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх. №13691/16 від 30.03.2016 року представник відповідача подав клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, в якому повідомляє, що ПАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» подав аналогічний позов з аналогічних підстав до ТзОВ «Галицька паливна компанія Бізнес», який розглядається господарським судом Львівської області (справа №914/4140/15). Рішенням господарського суду Львівської області від 19.02.2016 року у справі №914/4140/15 за позовом ПАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» до ТзОВ «Галицька паливна компанія Бізнес» про стягнення шкоди, завданої самовільним зайняттям земельної ділянки у задоволенні позову було відмовлено і тому представник відповідача долучає до матеріалів справи наступні документи: копію витягу з ЄДР № від 04.02.2016 року та копію рішення господарського суду Львівської області від 19.02.2016 року у справі №914/4140/15.

Також через відділ автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх. №13692/16 від 30.03.2016 року представник відповідача подав пояснення на клопотання позивача про поновлення строку позовної давності, в якому просить відмовити ПАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» у задоволенні клопотання про поновлення строку позовної давності у справі №914/4442/15 за позовом ПАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» до ТзОВ «Н.П.Б.» про стягнення шкоди, завданої самовільним зайняттям земельної ділянки.

Через відділ автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх. №13693/16 від 30.03.2016 року представником відповідача подані пояснення на клопотання позивача про зупинення провадження у справі, в якому просить відмовити ПАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі №914/4442/15 за позовом ПАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» до ТзОВ «Н.П.Б.» про стягнення шкоди, завданої самовільним зайняттям земельної ділянки.

В судове засідання 30.03.2016 р. представник позивача зявився, позов підтримав, із підстав викладених у позовній заяві та у поясненнях на відзив, вимоги ухвал суду виконав.

В судове засідання 30.03.2016 р. представник відповідача зявився, позов не визнає, із підстав викладених у відзиві на позов за вх. №2404/16 від 22.01.2016 року та із врахуванням долучених письмових доказів. Просить застосувати строки позовної давності при вирішенні даного спору. Вимоги ухвал суду виконав.

Суд вирішив клопотання представника позивача про зупинення провадження у справі (вх. №1480/16 від 14.03.2016 р.) розглянути по суті у наступному судовому засіданні, зобов`язавши позивача надати докази на підтвердження заявленого позивачем клопотання (позовна заява) та колегія суддів, порадившись на місці ухвалила оголосити перерву в судовому засіданні до 20.04.2016 р.

В судове засідання 20.04.2016 р. представник позивача зявився, позов підтримав, із підстав викладених у позовній заяві та у поясненнях на відзив, вимоги ухвал суду виконав. Через канцелярію суду за вх. №17479/16 від 20.04.2016 року представником позивача подано клопотання про долучення до матеріалів справи позовної заяви про скасування реєстрації права власності на нерухоме майно №481 від 19.02.2016 року, яку вимагає в суд надати своєю ухвалою.

В судове засідання 20.04.2016 р. представник відповідача зявився, позов не визнає, із підстав викладених у відзиві на позов за вх. №2404/16 від 22.01.2016 року та із врахуванням долучених письмових доказів. Вимоги ухвал суду виконав.

Суд вирішив клопотання представника позивача про зупинення провадження у справі (вх. №1480/16 від 14.03.2016 р.) розглянути по суті у наступному судовому засіданні та розгляд справи відкладено на 17.05.2016 року.

Рух справи та причини відкладення розгляду справи відображено у відповідних ухвалах суду, що містяться в матеріалах справи.

В судове засідання 17.05.2016 р. представник позивача зявився, позов підтримав, вимоги ухвали суду від 20.04.2016 року виконав.

В судове засідання 17.05.2016 р. представник відповідача не зявився, незважаючи на те, що належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи судом, причини неявки в судове засідання не повідомив, вимоги ухвал суду від 20.04.2016 року виконав.

Відповідно до п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11 № 18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції, особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України.

У разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 811 ГПК України), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання.

Суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності в судовому засіданні представника відповідача, так як явка представника відповідача не визнавалась судом обовязковою.

Щодо клопотання представника позивача про зупинення провадження у даній справі (вх. №1480/16 від 14.03.2016 р.) до вирішення повязаної з нею справи №914/495/16 за позовом Приватного акціонерного товариства Львівський локомотиворемонтний завод до відповідача 1 - Товариства з обмеженою відповідальністю Галицька паливна компанія Бізнес та відповідача-2 - Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради про визнання недійсним свідоцтва та скасування реєстрації права власності на нерухоме майно, то суд вирішив відмовити в задоволенні даного клопотання, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ГПК України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення повязаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

За приписами п. 3.16. постанови Пленум Вищого господарського суду України, від 26.12.2011, № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (із змінами та доповненнями), статтею 79 ГПК встановлено вичерпний перелік підстав зупинення провадження у справі. Зупинення провадження у справі з інших підстав є неправомірним. Зокрема, відповідно до частини першої статті 79 ГПК господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом. При цьому пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (частини третя і четверта статті 35 ГПК). Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин. Іншим судом, про який йдеться у частині першій статті 79 ГПК, є будь-який орган, що входить до складу судової системи України згідно з статтею 3 та частиною другою статті 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"; іншим судом може вважатися й інший склад суду (одноособовий чи колегіальний) в тому ж самому судовому органі, в якому працює суддя (судді), що вирішує (вирішують) питання про зупинення провадження у справі.

Предметом розгляду даної справи є стягнення шкоди, завданої позивачу самовільним зайняттям ТзОВ «Н.П.Б.» земельної ділянки, належної позивачу.

А предметом розгляду справи №914/495/16 є визнання недійсним свідоцтва та скасування реєстрації права власності ТзОВ «Галицька паливна компанія Бізнес» на нежитлові будівлі (операторська та насосна), що знаходяться за адресою: м. Львів, вул. залізнична, 1 А.

Зважаючи на те, що позивачем не доведено належними і допустимими письмовими доказами підставність клопотання про зупинення провадження у справі №914/4442/15(вх. №1480/16 від 14.03.2016 р.), то господарський суду Львівської області вважає його безпідставним і відмовляє в його задоволенні.

В судовому засіданні 17.05.2016 р. судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Вислухавши пояснення представника позивача, оглянувши оригінали документів, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, судом встановлено:

На виконання п.1.2.7.1 плану роботи Держфінінспекції у Львівській області на ІІІ квартал 2013р., у відповідності до вимог постанови КМ України Питання проведення Державною фінансовою інспекцією, її територіальними органами аудиту від 25.03.2006р №361, Державною фінансовою інспекцією у Львівській області було проведено фінансовий аудит приватного акціонерного товариства Львівський локомотиворемонтний завод (позивача) за період з 01.10.2010р. по 30.06.2013р. За результатами вказаної перевірки діяльності підприємства інспекцією було встановлено наступне:

Відповідно до договору про сумісну діяльність від 29.04.1999р. укладеного між позивачем та ЗАТ Акціонерна компанія Альфа (третя особа), сторони домовилися шляхом обєднання майна і зусиль сумісно діяти для досягнення спільної господарської мети, а саме будівництва та експлуатації автозаправного комплексу за адресою м. Львів, вул. Залізнична, 1а. При цьому, ЗАТ Альфа зобовязалось провести роботи по будівництву та здачі в експлуатацію автозаправного комплексу, а позивач взяв на себе зобовязання підготувати для будівництва територію.

Земельна ділянка, виділена для будівництва вказаного обєкту, знаходилася на праві постійного користування позивача згідно державного акту №117 від 29.09.2000р.

За умовами договору про спільну діяльність, термін його дії встановлений до 2020 р. з правом пролонгації.

20.11.2007 р. сторонами було підписано доповнення до договору від 29.04.1999р., відповідно до п.5.6. якого ЗАТ Альфа зобовязалось щомісячно не пізніше 5 числа місяця наступного за звітним, відшкодовувати витрати по сплаті земельного податку.

Як встановлено в ході аудиту, 07.04.2009р. ЗАТ Альфа було продано обєкт спільної з позивачем діяльності (автозаправний комплекс), який знаходиться на земельній ділянці останнього, фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 (відповідачу) (витяг про реєстрацію права власності від 08.04.2009р. №22414878), розірвано договір про сумісну діяльність і припинено відшкодування земельного податку. Також інспекцією було встановлено, що продаж спірного обєкту відбувся без погодження з позивачем.

В подальшому, стосовно обєкту спільної діяльності (автозаправного комплексу) відбулося ще ряд відчужень. Так, власниками вищезгаданої АЗС, крім відповідача по даній справі також були: ПП Салют-Плюс (договір купівлі-продажу від 04.02.2010р.), ТОВ Н.П.Б. (іпотечний договір від 09.02.2010р.), ТОВ Галицька паливна компанія Бізнес (свідоцтво про право власності від 06.02.2012р. №362-НЖ-З).

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, з 17.03.2010 року фактичним власником АЗС став відповідач у даній справі.

Останній був власником даної АЗС (витяг про реєстр права власності на нерухоме майно №25595252 від 17.03.2010 року) до відчуження її ТзОВ «Бізнес «Галицька паливна компанія» (свідоцтво на право власності від 06.02.2012 року №362-НЖ-3, витяг про державну реєстрацію прав №33141023 від 10.02.2012 року).

З огляду на вищенаведені обставини, фінансова інспекція звернула увагу позивача на те, що у період користування земельною ділянкою на якій знаходився спірний обєкт (АЗС) фактичними її власниками, зокрема відповідачем по даній справі, не сплачувалася плата за землю. Користування цією земельною ділянкою здійснювалося без правовстановлюючих документів. З огляду на це фінансова інспекція зобовязала позивача усунути виявлені у аудиторському звіті порушення шляхом звернення до відповідних судових інспекцій.

На підставі наведеного вище, позивач звернувся до господарського суду Львівської області з позовом про стягнення з відповідача збитків за неправомірне користування спірною земельною ділянкою у формі неодержаного доходу за час тимчасового невикористання земельної ділянки. (відповідно до п. д. ч.1 ст. 156 ЗК України.).

В обґрунтування поданого позову позивач покликається на той факт, що протягом періоду з 17.03.2010р. до 10.02.20120р. відповідач користувався земельною ділянкою на якій знаходиться АЗС без правовстановлюючих документів та без будь-яких погоджень з боку позивача.

Більше того, як стверджує позивач, відповідач не звертався з метою оформлення користування вказаною земельною ділянкою відповідно до вимог чинного земельного законодавства.

Відтак, позивачем на підставі ст. 156,157 ЗК України, а також відповідно до Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земель не за цільовим призначенням, затвердженої постановою КМ України від 25.07.2007р. №963, здійснено нарахування відповідачу 9081,95 грн. збитків за неправомірне користування спірною земельною ділянкою площею 0,09218 га, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Залізнична, 1а. Вказану суму збитків позивач просить стягнути з відповідача в судовому порядку.

Розглянувши доводи позовних вимог, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, заслухавши пояснення представника позивача, господарський суд Львівської області дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до Статуту Прат ЛЛРЗ приватне акціонерне товариство «Львівський локомотиворемонтний завод» є новим найменуванням Відкритого акціонерного товариства «Львівський локомотиворемонтний завод», заснованого відповідно до наказу Міністерства транспорту України від 23 квітня 2001 року № 240 шляхом перетворення державного підприємства «Львівський державний локомотиворемонтний завод» у відкрите акціонерне товариство відповідно до Указу Президента України від 15 червня 1993 року № 210/93 «Про корпоратизацію підприємств» (із змінами та доповненнями).

Товариство є правонаступником усіх прав та обов'язків державного підприємства «Львівський державний локомотиворемонтний завод». Докази правонаступництва містяться в матеріалах справи.

Відповідно пункту 5.1. статуту Засновником Товариства є держава в особі Міністерства інфраструктури України, що є правонаступником Міністерства транспорту та зв'язку України відповідно до Указу Президента України від 9 грудня 2010 року № 1085/2010 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади». ОСОБА_2 довідки АА №499969 з єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (ЄДРПОУ) від 28.04.2011р. АА №499969 ПрАТ «ЛЛРЗ» здійснює діяльність пов'язану з ремонтом і технічним обслуговуванням залізничного рухомого складу.

17 березня 2010 року року між Товариством з обмеженою відповідальністю ОСОБА_5. (іпотекодержатель) та Приватним підприємством Салют-Плюс (іпотекодавець) було укладено Іпотечний договір №б/н від 09.02.2010 року (надалі - Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору, 09 лютого 2010 року між іпотекодержателем і іпотекодавцем укладено Договір позики грошової суми, посвідчений ОСОБА_6, приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, Р.№281, (надалі по тексту - "Договір позики"), згідно якого іпотекодержатель надав іпотекодавцю кредит в сумі 241 000,00 (двісті сорок одну тисячу грн. 00 коп.) гривень (надалі по тексту - "Кредит").

У відповідності до умов та в порядку, передбачених Договором основного зобовязання та додатками до нього, якщо такі є чи будуть укладені в майбутньому, іпотекодавць зобовязався виконати зобовязання по Договору основного зобовязання, а саме:

- повністю повернути Кредит в строк протягом 30 (тридцяти) календарних днів не пізніше 11 березня 2010 року;

- дотримуватись графіку часткового погашення (зменшення) Кредиту, якщо такий передбачений або буде передбачений Договором основного зобовязання в майбутньому;

- сплатити неустойку (штраф, пеню), інші штрафні санкції за порушення умов Договору основного зобовязання у випадках, розмірі, порядку та в терміни згідно умов Договору основного зобовязання;

- сплатити інші витрати іпотекодержателя щодо здійснення забезпечених іпотекою вимог, з урахуванням можливих змін та доповнень до Договору основного зобовязання.

ОСОБА_2 пункту 1.2 договору іпотеки 17 березня 2010 іпотекодавець для забезпечення в повному обсязі зобов'язань іпотекодавця перед іпотекодержателем за договором основного зобов'язання щодо вчасного та у повному обсязі погашення основної суми боргу за кредитом та

будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору основного зобов'язання, передав в іпотеку іпотекодержателю наступне нерухоме майно :

автозаправочна станція ( АЗС) загальною площею 24, 1 кв. м., що розташована за адресою : м. Львів, вулиця Залізнична, будинок №1 а (один а). До АЗС належать такі споруди : Літера № за планом земельної ділянки Б-1 операторська АЗС (цегла) 18, 7 кв. м., літера № за планом земельної ділянки В-1 насосна АЗС ( цегла) 5, 4 кв. м.

ОСОБА_2 про реєстрацію права власності на нерухоме майно №25595252 від 17.03.2010 року вищезгадана АЗС перейшла у приватну власність TOB ОСОБА_5. на підставі іпотечного договору від 9.02.2010.

ОСОБА_2 про державну реєстрацію прав № 33141023 від 10.02.2012 нежитлові будівлі АЗС літера № за планом земельної ділянки Б-1 операторська АЗС (цегла) 18, 7 кв. м., літера № за планом земельної ділянки В-1 насосна АЗС ( цегла) 5, 4 кв. м. Перейшли у приватну

власність ТОВ Галицька паливна компанія Бізнес на підставі Свідоцтва про право власності від 06. 02.2012 року видане управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради.

АЗС перебувала у власності ТзОВ ОСОБА_5. 695 днів , з 17. 03. 2010 року по 10.02.2012 року, згідно вищевказаним витягам.

Вказані будівлі знаходяться на земельні ділянці, яка перебуває в постійному користуванні ПрАТ ЛЛРЗ згідно державного акту на право постійного користування землею І-ЛВ №001294 від 29 вересня 2000 року.

Зокрема, для обслуговуванням вказаної АЗС Н.П.Б використовувало ділянку площею 09218 гектарів. ( відповідно до плану Львівського обласного державного комунального бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки)

Як стверджує позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю Н.П.Б. використовує земельну ділянку без укладення з ПрАТ Львівський локомотиворемонтний завод жодних договорів щодо користування вказаною земельною ділянкою, що, на переконання позивача, свідчить про самовільне зайняття відповідачем спірної земельної ділянки.

У звязку з наведеним, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення 9081,95 грн. шкоди внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки. Розрахунок розміру шкоди проведено позивачем у відповідності до Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття грунотового покриву (родючого шару грунту) без спеціального дозволу, затвердженої Постановою КМУ від 25 липня 2007 р. №963.

Позивач вважає, що він вправі самостійно розраховувати таку шкоду згідно зазначеної вища методики.

В клопотанні вх. №3327/16 від 28.01.2016 року про поновлення строку позовної давності, позивач покликається на те, що рішенням господарського суду Львівської області від 20.01.2015 року у справі №914/4064/14, яке залишене без змін постановою апеляційної інстанції 20.04.2015 року у даній справі, визнано недійсним договір від 07.04.2009 року купівлі-продажу нежитлових будівель, які знаходяться за адресою м. Львів, вул. Залізнична, 1-а, що укладений між ЗАТ «Акціонерна компанія «Альфа» та ФОП ОСОБА_4 і відповідно до ч.3 ст.207 господарське зобовязання, визнане судом недійсним, також вважається недійсним з моменту його виникнення.

В звязку із рядом відчужень, які відбулися відносно даного обєкту та прийнятим рішенням судом 20.01.2015 року у справі №914/4064/14, позивач вважає, що склались нові умови щодо захисту свого порушеного права, що дають підстави для поновлення строку позовної давності у справі, що розглядається судом.

В звязку з цим представник позивача просить задоволити позов і не застосовувати наслідки спливу строку позовної давності при вирішенні справи №914/4442/15.

Відповідач позовні вимоги заперечує, посилаючись на, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Н.П.Б.» ніколи не вчиняло дій із самовільного

зайняття земельної ділянки ПАТ «Львівський локомотиворемонтний завод».

Відповідно до ст.1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про готичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Як розяснив Державний комітет України із земельних ресурсів у листі №14-17-4/12991 від 11.11.2008 року, також не є самовільним зайняттям земельної ділянки вчинення дій, які відповідно до закону є правомірними. Під такими діями слід розуміти укладання цивільно- правових угод, які передбачені чинним законодавством. Так, наприклад, не є самовільним зайняттям земельної ділянки, якщо вона використовується на підставі договору про спільну

чиркову власність, укладеного в письмовій формі та посвідченого нотаріально (стаття 88 Земельного кодексу України), або використовується для проведення геологознімальних, пошукових, геодезичних чи інших розвідувальних робіт на підставі угоди з власником землі або погодженням із землекористувачем (стаття 97 Земельного кодексу України).

Товариство з обмеженою відповідальністю «Н.П.Б.», дійсно, набуло у свою власність автозаправну станцію, яка розташована за адресою м. Львів, вул. Залізнична, буд.1а. Підставою набуття зазначеної АЗС у власність ТзОВ «Н.П.Б.» був Іпотечний договір від 09.02.2010 року та акт прийому-передачі АЗС від 15.03.2010 року.

Набуття зазначеної АЗС у власність ТзОВ «Н.П.Б.» було правомірним правочином, а тому не може бути ознакою самовільного зайняття земельної ділянки, на якій така АЗС розташована.

Окрім того, зазначена АЗС була забудована на вказаній земельній ділянці також не без ПАТ «Львівський локомотиворемонтний завод», а за його безпосередньої участі (докази містяться в матеріалах справи).

Зокрема, будівництво даної АЗС відбулося на підставі Договору про сумісну діяльність від 29.04.1999 року, що був укладений між ПАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» (на той час Львівський державний локомотиво-ремонтний завод) та ЗАТ «Акціонерна компанія «Альфа».

Таким чином, АЗС на належній ПАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» земельній ділянці була збудований з відома та згоди самого ПАТ «Львівський локомотиворемонтний завод», а права ЗАТ «Акціонерна компанія «Альфа» на користування земельною ділянкою для будівництва та обслуговування АЗС випливали із умов зазначеного Договору про сумісну

діяльність від 29.04.1999 року.

Відповідно до ч.1-2 ст. 120 ЗК України в редакції станом на 2010 рік (час переходу права власності на АЗС до ТзОВ «Н.П.Б.»), у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка

набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною

ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Таким чином, підстави користування ТзОВ «Н.П.Б.» земельною ділянкою, на якій розташована АЗС, випливали із договору, що був укладений безпосередньо ПАТ «Львівський локомотиворемонтний завод».

Як розяснив Державний комітет України із земельних ресурсів у тому ж листі №14-17- 442991 від 11.11.2008 року, безумовно, що дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки без правовстановлюючого документа, зареєстрованого в установленому порядку, але за наявності рішення відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу у власність або надання у користування (оренду) земельної ділянки чи наявність цивільно-правової угоди про набуття права на земельну ділянку, житловий будинок, будівлю або споруду, які на ній розміщені, не можуть бути кваліфіковані як "самовільне зайняття земельної ділянки". Вчинення таких дій є "використанням земельної ділянки без правовстановлюючого документа", відповідальність за що не передбачена.

З подібних позицій виходив і Вищий господарський суд України в Узагальненнях судової практики розгляду господарськими судами справ у спорах, повязаних із земельними правовідносинами від 01.01.2010 року, зазначаючи, що з урахуванням положень статті 377 ЦК та

статті 120 ЗК до спірних правовідносин, що виникли після 15.04.2008 року, за умови доведення власником об'єкта нерухомості факту вчинення дій, спрямованих на оформлення користування землею під таким об'єктом, відповідна ситуація не може бути охарактеризована як "самовільне зайняття земельної ділянки", оскільки правочини, що тягнуть перехід права власності на нерухомість, водночас є підставою для переходу відповідного права на землю, з огляду на те, що частина земельної ділянки, на якій розташована нерухомість, слідує юридичній долі нерухомості.

Усвідомлюючи власні зобов'язання щодо необхідності належного документального оформлення землекористування земельною ділянкою, на якій розміщена АЗС, та сплати за це встановленої плати, ТзОВ «Н.П.Б.» під час перебування АЗС у його власності подавало до ДПІ у Залізничному районі м. Львова податкові декларації з орендної плати за земельні ділянки

державної і комунальної власності за 2010 та 2011 роки, згідно яких задекларувало до сплати у бюджет відповідно 56695,95 грн. та 75594,65 грн.(копії декларацій додані відповідачем і містяться в матеріалах справи).

На виконання даних податкових декларації ТзОВ «Н.П.Б.» сплатило до бюджету 119691,95 грн. задекларованої орендної плати, що підтверджується платіжними дорученнями №2731 від 27.05.2010 року, №3393 від 30.06.2010 року, №4081 від 28.07.2010 року, №4564 від 27.08.2010 року, №5179 від 29.09.2010 року, №5716 від 28.10.2010 року, №6449 від 29.11.2010 року, №7028

від 28.12.2010 року, №647 від 09.02.2011 року, №1060 від 01.03.2011 року, №1495 від 29.03.2011року, №2111 від 28.04.2011 року, №2585 від 27.05.2011 року, №3110 від 29.06.2011 року, №3614 від 28.07.2011 року, №3967 від 29.08.2011 року, №4206 від 28.09.2011 року, №4388 від 27.10.2011

року, №4776 від 29.11.2011 року (містяться в матеріалах справи).

У своїй позовній заяві ПАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» вимагає стягнення з ТзОВ «Н.П.Б.» 9068,90 грн., але не вказує правових підстав для такого стягнення. При цьому, розрахунок суми стягнення ПАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» здійснює на підставі Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних

ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття грунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, яка затверджена постановою Кабінету Міністрів України №963 від 25.07.2007 року. Відповідно до п.«ґ» ч.1 ст.90 ЗК України, власники земельних ділянок мають право на

відшкодування збитків у випадках, передбачених законом.

ОСОБА_2 п.«г» ч.1 ст.95 ЗК України, землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом.

Зокрема, відповідно до ст.156 ЗК України, власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок:

а) вилучення (викупу) сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників для потреб, не пов'язаних із сільськогосподарським і лісогосподарським виробництвом;

б) тимчасового зайняття сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників для інших видів використання;

в) встановлення обмежень щодо використання земельних ділянок;

г) погіршення якості ґрунтового покриву та інших корисних властивостей сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників;

ґ) приведення сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників у непридатний для використання стан;

д) неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Щодо можливого посилання позивача на п.«д» ст.156 ЗК України (неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки), то необхідно зазначити те, що позивач не використовував зазначену земельну ділянку не в силу протиправної поведінки ТзОВ «Н.П.Б.», а в

силу виконання укладеного ним Договору про сумісну діяльність від 29.04.1999 року та додатків до нього. Яким економічним розрахунком при укладенні Договору про сумісну діяльність від 29.04.1999 року керувався ПАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» для ТзОВ «Н.П.Б.» не відомо, але наслідки укладення та виконання такого договору є ризиком господарської діяльності саме ПАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» і ТзОВ «Н.П.Б.» не може за них нести жодної відповідальності.

Як розяснив Вищий господарський суд України в уже загаданих Узагальненнях судової практики розгляду господарськими судами справ у спорах, повязаних із земельними правовідносинами від 01.01.2010 року, аналіз приписів цивільного та земельного законодавства свідчить, що у разі придбання об'єкта нерухомості до набувача переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яке він повинен оформити згідно з чинним законодавством. Таким чином, до оформлення державного акта на земельну ділянку або договору оренди з одночасним розірванням старого договору саме попередній власник (орендар) сплачує земельний податок (орендну плату), якщо інше не обумовлене в договорі купівлі-продажу майна або земельної ділянки.

Відтак, відчуживши права на АЗС на підставі Договору про сумісну діяльність від року та не вирішивши при цьому питання виділення земельної ділянки для її обслуговування із загального складу належної йому земельної ділянки, ПАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» зобовязаний виконувати вимоги чинного законодавства щодо сплати земельного податку за таку земельну ділянку до її виділення новому власнику АЗС, і такий стан справ не порушенням прав самого ПАТ «Львівський локомотиворемонтний завод», а наслідком виконання укладеним ним договорів.

Звертає на себе увагу і те, що ПАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» жодним чином не довело ні факту порушення його прав саме діями ТзОВ «Н.П.Б», ні наявності у нього будь-яких збитків, в тому числі не довело суду факту сплати ним земельного податку за земельну ділянку, яка перебуває у його користуванні.

Статтею 53-1 КУпАП передбачено адміністративну відповідність за самовільне зайняття земельної ділянки. Проте посадові особи ТзОВ «Н.П.Б.» до відповідальності за таке адміністративне правопорушення не притягалися.

У позовній заяві позивач не вказує у чому конкретно проявилася незаконна дія чи бездіяльність ТзОВ «Н.П.Б.», що конкретно повинне було ТзОВ «Н.П.Б.» зробити або від яких ТзОВ «Н.П.Б.» повинно було утриматися після придбання АЗС для того, щоб позивач не зинувачував його протиправній поведінці.

Розглядаючи подібну справу №5013/1532/11 Вищий господарський суд України у постанові за 21.02.2012 року зазначив, що «відповідно до ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правом фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) шкоди; 3) причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою; 4) вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. Місцевим судом не встановлено факту самовільного користування відповідачем спірною земельною ділянкою, тому факт заподіяння шкоди позивачу самовільним зайняттям вищезазначеної земельної ділянки також є недоведеним. Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що вина особи має бути доведена певними доказами. Як правило, у випадку встановлення перевіряючими посадовими особами факту самовільного зайняття юридичними особами земельних ділянок комунальної чи державної власності, посадові особи таких підприємств притягуються до адміністративної відповідальності. Однак, прокурором та позивачем не надано господарському суду доказів притягнення посадової особи чи посадових осіб відповідача до адміністративної чи кримінальної відповідальності. Таким чином, прокурором і позивачем не доведено, як того вимагає ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, належними доказами факту наявності вини відповідача у заподіянні стягуваної шкоди. За таких обставин, місцевий суд дійшов цілком обгрунтованого висновку про те, що нарахування шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки в розмірі 230922,85 грн. - є неправомірним у зв'язку з недоведеністю факту самовільного зайняття відповідачем спірної земельної ділянки, відсутністю доказів -притягнення посадової особи відповідача до адміністративної відповідальності (відсутністю доказів вини відповідача) ».

За таких обставин, ПАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» не є особою, якій завдана чи могла бути завдана будь-яка шкода користуванням ТзОВ «Н.П.Б.» земельною ділянкою для обслуговування АЗС, а ТзОВ «Н.П.Б.» не є особою, яка завдала чи могла завдати шкоди ПАТ «Львівський локомотиворемонтний завод».

Якщо із факту користування ТзОВ «Н.П.Б.» земельною ділянкою комусь і могла бути завдана шкода, то лише відповідному бюджету, але у даному випадку вона не завдана через сплату ТзОВ «Н.П.Б.» до бюджету орендної плати за зазначену земельну ділянку про що суду позивачем долучено докази (платіжне доручення).

Зрештою, п.7 Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття грунтового покриву (родючого шару грунту) без спеціального дозволу чітко передбачено, по розрахунок розміру шкоди, заподіяної юридичним та фізичним особам, проводиться територіальними органами Держсільгоспінспекції на підставі матеріалів обстежень земельних

ділянок, проведених відповідно до Порядку виконання земельно-кадастрових робіт та надання послуг на платній основі державними органами земельних ресурсів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 листопада 2000 р. №1619.

Проте, у справі відсутні матеріали обстежень земельної ділянки позивача та розрахунок завданої шкоди, що виконані територіальними органами Держсільгоспінспекції.

Відповідно до ч.1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки.

ОСОБА_2 ч.1 ст. 162 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як уже зазначалося, АЗС перебувала у власності ТзОВ «Н.П.Б.» лише у період від дати її отримання від ПП «Салют-Плюс» до дати передачі її ТзОВ «Галицька паливна компанія Бізнес».

Інформацією про факт перебування АЗС у власності ТзОВ «Н.П.Б.» ПАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» володіло також у 2010 році, оскільки зверталося з вимогами про сплату компенсації земельного податку листами №2612 від 26.08.2010 року, №2711 від 03.09.2010 року та №2861 від 17.09.2010 року. При цьому у відповіді на зазначені листи ТзОВ «Н.П.Б.» інформувало позивача про сплату ним до бюджету 25198,20 грн. орендної плати. Представник позивача не заперечив в судовому засіданні про наявність такої переписки між сторонами в той час і що позивачу ще в той час було відомо про порушення його прав. Однак звернувся з позовною заявою в суд тільки зазраз.

Таким чином, станом на день звернення позивача із позовом до суду (грудень 2015 року) сплинула встановлена законом позовна давність.

ОСОБА_2 ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

ТзОВ «Н.П.Б.» заявило суду вимогу про застосування наслідків спливу позовної давност у відзиві (вх. №2404/16 від 22.01.2016 року).

При прийнятті рішення суд виходив з такого.

Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

ОСОБА_2 ст.152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, відшкодування заподіяних збитків.

Загальні підстави позадоговірної відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені ст. 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, необхідна наявність повного складу правопорушення: протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи; шкідливого результату такої поведінки - шкоди (збитків); причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками; вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності, хоча б одного з елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не наступає.

ОСОБА_2 ч. 1, 2 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Відповідно до ст. 22 ЦК України, ч. 2 ст. 224 ГК України під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Статтею 225 ГК України встановлено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включається, зокрема, неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною.

ОСОБА_2 ст.157 Земельного кодексу України відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

У пункті 3.1 Постанови пленуму Вищого господарського суду України №6 від 17.05.2011 року Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин зазначено, що відповідно до вимог чинного законодавства обов'язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність таких документів може свідчити про самовільне зайняття земельної ділянки. Разом з тим, у вирішенні питання про застосування відповідальності за самовільне зайняття земельної ділянки господарським судам необхідно враховувати, що саме по собі встановлення судом наявності фактичного користування земельною ділянкою без документів, що посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільного її зайняття. Господарським судам у вирішенні таких спорів необхідно досліджувати, чи передбачено спеціальним законом отримання правовстановлюючих документів на земельну ділянку для розміщення певних об'єктів, причини відсутності таких документів у особи, що використовує земельну ділянку, наявність у особи права на отримання земельної ділянки у власність чи в користування, вжиття нею заходів до оформлення права на земельну ділянку тощо.

За змістом статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України до особи, яка набула права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій розміщено відповідне нерухоме майно, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). З огляду на приписи статті 182, частини другої статті 331, статті 657 ЦК України покупець нерухомого майна вправі вимагати оформлення відповідних прав на земельну ділянку, зайняту нерухомістю, з моменту державної реєстрації переходу права власності на нерухоме майно. У разі встановлення факту правомірного набуття особою права на нерухоме майно за наявності у попереднього власника належно оформленого права на земельну ділянку, на якій воно розміщене, необхідно враховувати, що така особа набула права на відповідну земельну ділянку. З виникненням прав власності на будівлю чи споруду у юридичної особи виникає право одержати земельну ділянку в користування, а розглянути таке питання та прийняти відповідне рішення в строки, встановлені законом, зобов'язаний відповідний повноважний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. Тому відсутність у такої особи переоформлених на її ім'я правовстановлюючих документів на земельну ділянку не може кваліфікуватися як самовільне зайняття земельної ділянки. (п.3.4 вказаної Постанови пленуму ВГСУ).

Суд приймає до уваги, що під час перебування АЗС у власності ТзОВ «Н.П.Б.», відповідач подавав до ДПІ у Залізничному районі м. Львова податкові декларації з орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності за 2010 та 2011 роки, згідно яких задекларовано до сплати у бюджет відповідно 56695,95грн. та 75594,65грн.

На виконання даних податкових декларацій, ТзОВ «Н.П.Б.» сплатило до бюджету 119691,95грн. задекларованої орендної плати, що підтверджується платіжними дорученнями, які містяться в матеріалах справи.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність вини відповідача, наявність якої є однією з обовязкових складових при застосуванні такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди.

Крім цього, відповідно до п.7 Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, затвердженої Постановою КМУ від 25 липня 2007 р. №963, розрахунок розміру шкоди, заподіяної державі, територіальним громадам внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, проводиться Держекоінспекцією та її територіальними органами або Держсільгоспінспекцією та її територіальними органами, а розміру шкоди, заподіяної юридичним та фізичним особам, - територіальними органами Держсільгоспінспекції на підставі матеріалів обстежень земельних ділянок, проведених відповідно до Порядку виконання земельно-кадастрових робіт та

надання послуг на платній основі державними органами земельних

ресурсів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 листопада 2000 р. № 1619.

Одночасно суд вказує на те, що позивачем подано позов поза межами строку позовної давності, про застосування спливу якої заявлено відповідачем у справі, а це є також самостійною підставою для відмови в позові.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.43 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Таким чином суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог повністю.

Судовий збір покладається на позивача у відповідності до ст. 49 ГПК України.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 2, 4-6, 12, 33, 34, 44, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд -

В И Р І Ш И В:

1.У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст. ст. 91- 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено 23.05.2016 р.

Головуючий суддя Долінська О.З.

Суддя Крупник Р.В.

Суддя Яворський Б.І.