ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" травня 2016 р. Справа № 914/2199/15

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого судді Орищин Г.В.

суддів Галушко Н.А.

ОСОБА_1

розглянув апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області №05/2-179 вих.-16 від 18.02.2016р.

на рішення господарського суду Львівської області від 05.08.2015р.

у справі № 914/2199/15

за позовом прокурора Галицького району м. Львова в інтересах держави в особі Українського державного фонду підтримки фермерських господарств в особі Львівського відділення Українського держфонду підтримки фермерських господарств, м. Львів

до відповідача ОСОБА_2 господарства Серміш Агро, с. Ожидів Буського району Львівської області

про розірвання договору, стягнення 137383,55грн.

представники сторін:

- прокурор Мельничук Ю.І.;

- від позивача ОСОБА_3;

- від відповідача - не зявився.

Права та обовязки сторін, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України учасникам судового процесу розяснено. Заяв про відвід складу суду не поступало.

Рішенням господарського суду Львівської області від 05.08.2015р. у справі №914/2199/15 (суддя Щигельська О.І.) частково задоволено позов прокурора Галицького району м. Львова в інтересах держави в особі Українського державного фонду підтримки фермерських господарств в особі Львівського відділення Українського держфонду підтримки фермерських господарств, стягнуто з фермерського господарства (надалі ФГ) «Серміш Агро» на користь позивача 80000,00грн. основного боргу, 8965,99грн. пені, 4796,57грн. 3% річних, 42760,00грн. індексу інфляції та 2730,46грн. судового збору; стягнуто з позивача в доход Державного бюджету України 1309,29грн. судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Оскаржуваним рішенням встановлено, що позовні вимоги про стягнення 80000,00 грн. основного боргу і 8965,99 грн. пені є обґрунтованими і підлягають задоволенню в повному обсязі. Здійснивши повторне обчислення сум інфляційних нарахувань та 3% річних, судом було визначено, що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню на суму 42760,00грн. інфляційних втрат та 4796,57грн. 3% річних. В частині розірвання договору суд відмовив, зважаючи на необґрунтованість та недоведеність цієї позовної вимоги, оскільки матеріали справи не містять викладу обставин, на яких ґрунтується ця вимога, а позивачем не зазначено доказів, що підтверджують позов в цій частині.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 13.08.2015р. виправлено описку, допущену в резолютивній частині рішення щодо неправильного зазначення отримувача 2730,46 грн. судового збору, стягнутих з відповідача та визначено, що вказана сума підлягає стягненню в доход Державного бюджету України.

Не погодившись із рішенням місцевого господарського суду та ухвалою про виправлення описки, заступник прокурора Львівської області оскаржив їх в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі скаржник зазначив, що при прийнятті рішення суд порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права, зокрема, наголосив на тому, що: 1) при оголошенні вступної та резолютивної частини рішення, яке відбулось в судовому засіданні 05.08.2016р., судом першої інстанції було зазначено про повне задоволення позовних вимог, проте у повному тексті рішення, виготовленому 10.08.2016р., зазначено про часткове задоволення позовних вимог; 2) відмова в задоволенні позовної вимоги про розірвання договору є необґрунтованою, оскільки таке розірвання є належним способом захисту порушеного права, а не договірним припиненням правовідносин; водночас, в резолютивній частині рішення судом не було зазначено про відмову в цій вимозі; 3) перерахунок 3% річних та інфляційних втрат, а також розподіл судових витрат не відповідає вимогам чинного законодавства; 4) ухвала суду від 13.08.2015р. про виправлення описки в рішенні суперечить ст.ст. 88, 89 ГПК України.

Відповідач вимог ухвал суду від 26.02.2016р., 31.03.2016р., та від 14.04.2016р. не виконав та не подав відзиву на апеляційну скаргу; у жодне із судових засідань явку повноважного представника не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи (а.с. 119). Позивач в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги.

Оскільки в матеріалах справи міститься достатньо доказів для розгляду апеляційної скарги по суті, колегія суддів вважає за можливе розглянути її відповідно до ст.75 ГПК України.

З матеріалів справи та апеляційної скарги вбачається наступне:

24.12.2010р. між Львівським відділенням Українського державного фонду підтримки фермерських господарств та ФГ «Серміш Агро» було укладено договір №40/2010 про надання фінансової підтримки фермерському господарству (надалі договір фінансової підтримки), за яким Львівське відділення зобовязалось надати фінансову підтримку на поворотній основі ФГ «Серміш Агро» в сумі 100000,00грн., а фермерське господарство використати її за цільовим призначенням та повернути у визначений договором термін (а.с. 17-18).

Для забезпечення вимог за договором фінансової підтримки, 27.12.2010р. між позивачем (заставодержателем) і відповідачем (заставодавцем) було укладено договір застави, за яким заставодавець передає у заставу заставодержателю для забезпечення своєчасного повернення отриманих коштів трактор колісний МТЗ-892 (р/н НОМЕР_1) та трактор колісний ЮМЗ-8271 (р/н НОМЕР_2) вартістю 157924,00 грн. (а.с. 19-22).

На виконання умов договору фінансової підтримки, Львівським відділенням Українського державного фонду підтримки фермерських господарств було перераховано на рахунок ФГ «Серміш Агро» 100000,00грн., що підтверджується платіжним дорученням №20 від 27.12.2010р. (а.с. 23).

Відповідачем взяті на себе за договором зобовязання належним чином не виконано та, попри сплив договірних строків, ним не повернено 80000,00грн. фінансової підтримки.

У звязку із невиконанням ФГ «Серміш Агро» своїх зобовязань, позивач звертався до нього із вимогою від 03.11.2014р. №281 про повернення коштів (а.с. 24, 25), проте належні кошти так і не були перераховані позивачу.

Зазначені обставини зумовили звернення прокурора Галицького району м.Львова в інтересах держави в особі Українського державного фонду підтримки фермерських господарств в особі Львівського відділення Українського держфонду підтримки фермерських господарств до суду із позовною заявою про розірвання договору фінансової підтримки та стягнення з відповідача 80000,00грн. основного боргу, 8965,99грн. пені, нарахованих за умовами договору, а також 5985,20грн. 3% річних та 46135,13грн. інфляційних втрат, нарахованих відповідно до ст.625 ЦК України (із врахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 27.07.2015р. №25/15, а.с.42-45).

Заслухавши пояснення позивача, розглянувши матеріали справи, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги та, відповідно, скасування оскаржуваного рішення відсутні, з огляду на наступне:

Згідно зі ст.10 Закону України «Про фермерське господарство», Український державний фонд підтримки фермерських господарств є державною бюджетною установою, яка виконує функції з реалізації державної політики щодо фінансової підтримки становлення і розвитку фермерських господарств, діє на основі Статуту, який затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної аграрної політики.

Порядок надання поворотної фінансової допомоги фермерським господарствам визначено ст.11 вказаного Закону та Порядком використання коштів, передбачених у державному бюджеті для надання підтримки фермерським господарствам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.2004р. №1102.

Відповідно до цього Порядку, фінансова підтримка на конкурсних засадах на поворотній основі надається у розмірі, що не перевищує 250 тис. гривень, із забезпеченням виконання зобов'язання щодо повернення бюджетних коштів (п.6). Фермерське господарство несе відповідальність згідно із законодавством за нецільове використання одержаних коштів та своєчасне і в повному обсязі повернення до державного бюджету коштів фінансової підтримки (п.12). Кошти фінансової підтримки, наданої фермерським господарствам на конкурсних засадах на поворотній основі, повертаються згідно з укладеними відповідно до цього Порядку договорами на відповідні рахунки Фонду і його регіональних відділень, відкриті в територіальних органах Державної казначейської служби, і протягом двох робочих днів перераховуються до державного бюджету (п.13).

Відповідно до п.п.4.1 та 4.2 договору фінансової підтримки, укладеного між сторонами, визначено, що фінансова підтримка надається ФГ «Серміш Агро» терміном до 24.12.2015р. та повертається фермерським господарством згідно з встановленим графіком. У п.3.4.2 договору сторони дійшли згоди про те, що фермерське господарство зобовязано повернути кошти фінансової підтримки на поворотній основі Львівському відділенню згідно із встановленим графіком: до 01.12.2011р. в сумі 20000,00грн., до 01.12.2012р. в сумі 20000,00грн., до 01.12.2013р. в сумі 20000,00грн., до 01.12.2014р. в сумі 20000,00грн. та до 24.12.2015р. в сумі 20000,00грн.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст.530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні норми містяться і в Господарському кодексі України.

Зважаючи на те, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження виконання відповідачем взятих на себе за договором зобовязань із повернення коштів фінансової допомоги згідно із встановленим графіком, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позовна вимога про стягнення 80000,00грн. основного боргу обґрунтована і підлягає до задоволення.

У п.5.2 договору фінансової підтримки встановлено, що за несвоєчасне повернення коштів фінансової підтримки фермерське господарство сплачує Львівському відділенню пеню, яка обчислюється від суми простроченого платежу, у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період прострочення.

Таким чином, зважаючи на п.5.2 договору та положення ст.ст. 229-231 ГК України, суд першої інстанції, правомірно задоволив позовну вимогу про стягнення 8965,99грн. пені.

У п.5.1 договору фінансової підтримки сторонами визначено, що відповідно до чинного законодавства України у випадку прострочення терміну виконання зобовязання по поверненню коштів фінансової підтримки Львівському відділенню фермерське господарство зобовязане сплатити суму заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час простроченого платежу.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши правильність визначених судом першої інстанції сум інфляційних нарахувань та 3% річних із врахуванням розяснень, зазначених у п. 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р., колегія суддів дійшла висновку про правомірність часткового задоволення позовних вимог в цій частині на суму 42760,00грн. інфляційних нарахувань та 4796,57грн. 3% річних.

При перерахунку відповідних сум, судом першої інстанції було взято за основу визначений позивачем в розрахунку суми заборгованості №263 від 23.07.2015р. (а.с. 44-45) період з 01.12.2011р. по 31.05.2015р. включно з врахуванням того, що станом на 01.12.2011р. розмір основного боргу становив 20000,00грн., станом на 01.12.2012р. 40000,00грн., станом на 01.12.2013р. 60000,00грн., а станом на 01.12.2014р. 80000,00грн.

Водночас, у своєму розрахунку позивач допустив ряд неточностей, чим і пояснюється різниця в сумах інфляційних нарахувань та 3% річних, заявлених в позовній заяві та визначених судом першої інстанції. Так, позивачем допущено окремі помилки у визначенні кількості днів у періодах нарахувань відповідних сум (зокрема, при нарахуванні 3% річних з моменту прострочення четвертого платежу не враховано що у періоді нарахування з 01.12.2014р. по 31.05.2015р. кількість днів становить 182, а не 364); не враховано, що у 2012 році було 366 днів, а не 365; невірно визначено сукупний індекс інфляції за період з 01.12.2014р. по 31.05.2015р. (зазначено 1,448 замість правильного 1,443509907).

Зважаючи на це, колегія суддів вважає, що перерахунок 3% річних та інфляційних нарахувань здійснено судом першої інстанції вірно та з врахуванням вимог чинного законодавства.

Щодо твердження апелянта про необґрунтованість відмови місцевим господарським судом у розірванні договору №40/2010 від 24.12.2010р., колегія суддів зазначає таке. Відповідно до ч.2 ст.651 ЦК України, на яку покликається апелянт, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Проте, ні в позовній заяві, ні у апеляційній скарзі прокурор та позивач не навели жодних доводів, які обґрунтовують наявність вказаних обставин, а лише обмежились покликанням на положення самої статті.

Водночас, у п.7.6 договору фінансової підтримки визначено, що у випадку порушення/невиконання одного із пунктів цього договору фермерським господарством, договір може бути розірваний в односторонньому порядку шляхом звернення стягнення на предмет застави. В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про вчинення позивачем будь-яких дій, спрямованих на розірвання договору фінансової допомоги.

Відповідно до ст.ст. 33, 43 ГПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Таким чином, місцевий господарський суд дійшов до правильного висновку про те, що у задоволенні позову в цій частині слід відмовити, зважаючи на його необґрунтованість та недоведеність, оскільки матеріали справи не містять викладу обставин, на яких ґрунтується вказана позовна вимога та не зазначено доказів, що підтверджують позов в цій частині.

Необґрунтованим є твердження скаржника про те, що при оголошенні вступної та резолютивної частини рішення, яке відбулось в судовому засіданні 05.08.2016р., судом першої інстанції було зазначено про повне задоволення позовних вимог, проте у повному тексті рішення, виготовленому 10.08.2016р., зазначено про часткове задоволення позовних вимог. Вказане твердження є голослівним, не підтверджується жодними доказами та спростовується наявною в матеріалах справи вступною та резолютивною частиною рішення суду (а.с. 54-55). Також не відповідає дійсності твердження скаржника про те, що в резолютивній частині не зазначено про відмову в позові в частині розірвання договору №40/2010 від 24.12.2010р. про надання фінансової підтримки фермерському господарству. Так у п. 6 резолютивної частини рішення суду (із врахуванням ухвали суду від 13.08.2015р. про виправлення описки) зазначено про відмову в задоволенні решти позовних вимог.

Стосовно тверджень скаржника про те, що ухвала суду від 13.08.2015р. про виправлення описки в рішенні суперечить ст.ст. 88, 89 ГПК України, то скаржник не зазначив в якій саме частині вказана ухвала суперечить відповідним положенням ГПК України. Колегія суддів звертає увагу, що в мотивувальній частині оскаржуваного рішення зазначено із посиланням на п.4.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013р. про необхідність стягнення з відповідача відповідної суму судового збору в дохід Державного бюджету України. Таким чином, ухвала суду від 13.08.2015р. про виправлення описки не зачіпає суті рішення.

Зважаючи на вищенаведене, місцевим господарським судом вірно здійснено розподіл судових витрат між сторонами згідно положень ст.49 ГПК України пропорційно до задоволених вимог та із врахуванням відмови в позовній вимозі про розірвання договору.

З огляду на викладене, судова колегія, прийшла до висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення, як такого, що прийнято відповідно до обставин та матеріалів справи з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст. 49 ГПК України, слід покласти на скаржника.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Львівської області від 05.08.2015р. у справі №914/2199/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Справу повернути в господарський суд Львівської області.

Головуючий суддя Орищин Г.В.

суддя Галушко Н.А.

суддя Данко Л.С.