ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

11.05.16. Справа № 904/2624/16
за позовом ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "Аптека № 22", м.Дніпропетровськ

до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "БаДМ", м. Дніпропетровськ

про визнання Договору №000039 від 28 грудня 2011 року недійсним

Суддя: Ніколенко М.О.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 - довіреність від 06.04.16;

від відповідача: ОСОБА_2 - довіреність від 26.01.16;

СУТЬ СПОРУ:

ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "Аптека № 22" звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "БаДМ" про визнання договору поставки №000039 від 28.12.11 недійсним.

Представник позивача у судове засідання з'явився, підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити, надав пояснення у справі, відповів на поставленні питання, заявив клопотання про витребування доказів.

Представник відповідача у судове засідання з'явився, проти позову заперечив, надав пояснення у справі, відповів на поставленні питання, надав витребувані судом документи.

З метою запобігання порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо права на розгляд справи судом протягом розумного строку та права на справедливий суд, підпункту "с" пункту 3 статті 6 Конвенції щодо права на захист, статті 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції щодо права на виконання остаточного рішення суду протягом розумного строку, статті 8 "Право на повагу до приватного та сімейного життя", статті 11 "Свобода зібрань та об'єднання", статті 14 у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції "Право на майно", статті 34 "Індивідуальні заяви", суд ухвалив розглядати справу відповідно до ст. 75 ГПК України за наявними в ній матеріалами.

В порядку статті 85 ГПК України, у судовому засіданні 11.05.16 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

В С Т А Н О В И В:

Між позивачем та відповідачем було укладено договір поставки №000039 від 28.12.11 (договір). Згідно предмету цього договору постачальник зобовязується поставити та передати у власність покупця лікарські препарати та засоби, засоби гігієни та догляду за хворими, лікувальну косметику та інші форми медичного асортименту(товар), а покупець зобовязується прийняти товар та оплатити його на умовах даного договору. Згідно п.3.1 цього договору, товар поставляється за цінами, що діють на момент передачі товару за видатковою накладною. Даний договір вступає в дію з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і скріплення їх печатками та діє до 31.12.14. Якщо сторони не мають одна до одної ніяких претензій та не заявили в письмовій формі про бажання розірвати договір, цей договір автоматично продовжується на один календарний рік на тих же умовах.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що під впливом тяжких обставин був вимушений укласти кредитний договір поставки №000039 від 28.12.11. Так, за змістом позовної заяви, на момент укладання вказаної угоди позивач був залежний від відповідача, оскільки, відповідач є єдиним постачальником багатьох лікарських засобів, і тому, вимушений був погодитися на умови договору.

Саме з цих підстав, позивач і просить суд визнати договір поставки №000039 від 28.12.11 недійсним в порядку ст. 233 ЦК України.

Як роз'яснено в п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 10571 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 71 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності" тощо.

Згідно з ч. 1 ст. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Під час вирішення спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України, слід виходити з того, що такі вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 ЦК України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача. Останній, крім повернення йому одержаного другою стороною, вправі вимагати відшкодування йому завданих збитків і моральної шкоди стороною, яка скористалася тяжкою обставиною.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

З огляду на цю норму в поєднанні зі статтею 233 ЦК України, позивачем, має бути доведено наявність тяжких обставин на момент укладання договору, а також те, що, умови оспорюваного договору є вкрай невигідними для нього, і що за відсутності тяжких обставин, він мав би реальну можливість укласти такий договір на більш вигідних умовах та вільно обрати контрагента за власним розсудом.

Нормами ст. 204 вказаного Кодексу встановлена презумпція правомірності правочину. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (п. 3.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013).

В той же час, позивачем не доведено, всупереч ст.ст. 32, 33, 34 ГПК України, підстав, для визнання оспорюваного ним договору недійсною. Надані ж видаткові накладні, акти звірки та інші фінансові документи, слід розцінювати як неналежні докази існування будь-яких виключних та тяжких обставин, що спонукали позивача до укладення оспорюваного ним договору.

Так, відповідно до ст. 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 44 ГК України підприємництво здійснюється на основі, зокрема, комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Наведені позивачем обставини, передусім є наслідком його господарської діяльності, а також, наслідком його власного комерційного розрахунку та ризику, а не виникли в силу будь-яких обставин. Самі по собі посилання на вплив тяжких обставин та вкрай невигідні умови договору не є достатнім доказом наявності виняткових тяжких обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним за ст. 233 ЦК України.

Отже, ризики (в тому числі, й ризик банкрутства) при збитковій (нерентабельній) підприємницькій діяльності несе сам суб'єкт господарювання, і, відповідно, нерентабельність та неприбутковість діяльності особи стосується виключно діяльності такої особи, в зв'язку з чим наведені позивачем підстави в обґрунтування підстав укладення спірного договору як зменшення ринку збуту продукції позивача, не може розцінюватися як обставина, яка спонукала позивача до укладення цього договору на невигідних для нього умовах, та відповідно, не може бути підставою для визнання оспорюваного договору недійсним (такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 21.02.2011 у справі №9/219-09)

Крім того, Позивач не надав суду жодних належних та допустимих доказів того, що оспорюваний договір містить будь-які вкрай невигідні умови, і що за відсутності тяжких обставин, він мав би реальну можливість укласти такий договір на більш вигідних умовах та вільно обрати контрагента за власним розсудом. Навпаки, матеріали справи містять докази укладання сторонами протоколу розбіжностей, в редакції визначеній позивачем. Посилання позивача на неможливість повернути товар спростовуються матеріалами справи, зокрема розпорядженнями Державної служби з лікарських засобів. Неможливість дізнатися про ціну товару також спростовується матеріалами справи, оскільки замовлення здійснювалось на підставі прас-листу. У разі незгоди з ціною товару, покупець не позбавлений був права від нього відмовитись. Крім того, матеріали справи не містять доказів щодо порушення справи про банкрутство позивача. Доказів перебування позивача в стадії припинення матеріали справи також не містять. Натомість, позивач здійснював оплату за товар та сплачував іншим постачальникам та контрагентам та зазначенням самим позивачем про приріст прибутку, що підтверджує фінансову спроможність позивача виконувати свої грошові зобов'язання за договором. Таким чином, твердження позивача є голослівними (такої ж правової позиції дотримується Вищий господарський суд України в аналогічних справах - див. Постанову ВГСУ від 17.02.2016 у справі № 910/22657/15).

За таких обставин в позові слід відмовити.

Клопотання позивача про витребування доказів від 11.05.16 не відповідає нормам чинного законодавства щодо належності та допустимості доказів. Докази, які просить витребувати позивач не стосуються предмету спору і не впливають на вирішення спору. В матеріалах цієї справи достатньо доказів та документів для її розгляду. Тому, в задоволенні клопотання позивача про витребування доказів слід відмовити.

Щодо строків позовної давності слід зазначити таке.

Положеннями п.2.2 Постанови Пленуму ВГСУ «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29.05.2013 року №10 визначено, що перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. А отже, відсутні підстави для застосування строку позовної давності у цій справі.

Згідно зі ст. 49 ГПК України, судовий збір покладається на позивача.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.180 Господарського Кодексу України, ст. ст. 233, 628, 638 Цивільного кодексу України, ст. ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом. Рішення може бути оскаржено до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області протягом 10 днів з дня підписання повного рішення.

Повне рішення складено 16.05.16.

Суддя М.О.Ніколенко