РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.05.2016Справа №910/4810/16

За позовом ОСОБА_1

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Муніципальна іпотечна компанія" 2) Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Хрещатик"

про визнання договору іпотеки № 47-2/20-10-з/4 від 06.10.2010 недійсним

суддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача ОСОБА_2 - представник за довіреністю від 17.02.16;
від відповідача-1 від відповідача-2не з'явились; Мартинюк Є.В. - представник за довіреністю № 2 від 06.04.16

В судовому засіданні 18.05.16, в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги ОСОБА_1 (надалі- позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Муніципальна іпотечна компанія" (надалі- відповідач-1) та Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Хрещатик" (надалі - відповідач-2) про визнання недійсним укладеного між відповідачами договору іпотеки № 47-2/20-10-з/4 від 06.10.2010 на підставі ч. 2 ст. 18 Закону України "Про іпотеку", ч. 1 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, що порушує корпоративні права та охоронювані інтереси позивача.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 21.03.2016 порушено провадження у справі № 910/4810/16 за вказаною позовною заявою та призначено розгляд справи в судовому засіданні 13.04.2016.

У судове засідання, призначене на 13.08.2014, з'явились представники позивача та відповідача-2.

Відповідач-1 в судове засідання явку уповноваженого представника не забезпечив, про поважні причини неявки суд не повідомив, вимоги ухвали суду не виконав, обґрунтованих клопотань щодо своєї неявки не направляв, хоча про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином.

У судовому засіданні представник позивача надала пояснення по суті спору, відповідно до яких підтримала позовні вимоги, позов просила задовольнити.

Представник відповідача-2 на виконання вимог ухвали суду надав письмовий відзив на позовну заяву, що долучений до матеріалів справи.

У відзиві на позовну заяву відповідач-2 не погоджується з доводами позивача, оскільки як вбачається з наявних в матеріалах справи документів, а саме копії статуту ТОВ "Муніципальна іпотечна компанія", затвердженого протоколом Загальних зборів від 27.01.2012 за № 150, ОСОБА_1 стала учасником Товариства у січні 2012 року, тобто після укладення оспорюваного договору іпотеки. Відтак, відповідачу-2 не зрозуміло яким чином правочин, що був укладений до набуття позивачем корпоративних прав, порушує його право та охоронювані законом інтереси. Крім того, відповідач-2 просить суд відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 з підстав пропуску строку позовної давності, що передбачений ст. 256, 257 Цивільного кодексу України.

У зв'язку з неявкою представника відповідача-1 та необхідністю отримання від позивача додаткових доказів по справі, суд, керуючись ст. 77 ГПК України, відклав розгляд справи на 18.05.2016.

В судове засідання 18.05.2016 з'явились представники позивача та відповідача-2, представник позивача надав додаткове обґрунтування позовних вимог, що було залучено судом до матеріалів справи.

Представник відповідача-2 надав пояснення по суті спору, проти позову заперечував з підстав, що викладені у відзиві на позов.

Відповідач-1 в судове засідання явку уповноваженого представника не забезпечив, про поважні причини неявки суд не повідомив, вимоги ухвали суду не виконав, обґрунтованих клопотань щодо своєї неявки не направляв, хоча про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином.

При цьому, судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

У п.3 Постанови №11 від 17.10.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010р., «Смірнова проти України» від 08.11.2005р., «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006р., «Літоселітіс Проти Греції» від 05.02.2004р.)

Таким чином, незважаючи на те, що відповідач-1 не з'явився у судове засідання, справа може бути розглянута за наявними у ній документами у відповідності до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка вказаного учасника судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

У судовому засіданні 18.05.2016 за клопотанням представника позивача згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України здійснювалась фіксація судового процесу за допомогою технічних засобів.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва встановив.

Між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Хрещатик" (за договором - іпотекодержатель, кредитор) і Товариством з обмеженою відповідальністю "Житлоспецбудпроект" (за договором - позичальник, боржник) 14.12.2007 було укладено Кредитний договір №47-2/20-10 (надалі - Кредитний договір), відповідно до умов п. 1.1. якого відповідач-2 відкриває позичальнику невідновлювальну мультивалютну (гривні, долари США) кредитну лінію з лімітом кредитування в сумі еквівалентній 800 000,00 доларів США, строком до 14.01.2009 зі сплатою процентів із розрахунку 20% річних за користування кредитом у гривні та 13,5% річних за користування кредитом у доларах США.

Згідно п. 6.6. Кредитного договору, він набуває чинності з моменту нотаріального посвідчення підписаних сторонами примірників та діє до повного виконання боржником зобов'язань за Кредитним договором (з урахуванням можливих змін та доповнень).

У подальшому, Договором про внесення змін №17 від 18.11.2010р. до Кредитного договору, сторони домовились, зокрема, про відкриття відповідачем позичальнику невідновлювальної мультивалютної (гривня, долари США) кредитної лінії з лімітом кредитування в сумі 569 214,05 доларів США та 536 000,00 грн., строком до 20.05.2011р., зі сплатою процентів із розрахунку 19% річних за користування кредитом у гривні та 12,5% річних за користування кредитом у доларах США.

З метою забезпечення належного виконання зобов'язань за Кредитним договором, 06.10.2010р. між відповідачем-1 (іпотекодавець) і відповідачем-2 (іпотекодержатель) укладено Договір іпотеки № 47-2/20-10-з/4 (надалі - Договір іпотеки). Відповідно до умов п. 1.1.1 вказаного договору іпотеки з урахуванням Договорів про внесення змін від 29.10.2010, 25.03.2011, 12.07.2011предметом іпотеки є майнові права на:

- трикімнатну квартиру № 16, загальною площею 140,53 кв.м. та додатково антресолі площею 32,16 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1, на шостому поверсі, заставною вартістю 983 710,00 грн.,

- трикімнатну квартиру № 18, загальною площею 140,53 кв.м. та додатково антресолі площею 32,16 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1, на шостому поверсі, заставною вартістю 983 710,00 грн.

Відповідно до п.1.3 договору іпотеки після закінчення перепланування та/або переобладнання квартир № 16 та № 18, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 майнові права на які є предметом іпотеки за цим договором, ці квартири продовжують бути предметом іпотеки відповідно до умов цього договору.

Пунктом 4.4 договору іпотеки передбачено, що у випадку, коли суми, вирученої від реалізації предмета іпотеки недостатньо для повного задоволення вимог іпотекодержателя за кредитним договором та за цим договором, іпотеко держатель має право одержати суму, якої не вистачає, з іншого майна іпотекодавця чи боржника.

У випадку, коли суми, вирученої від реалізації предмета іпотеки, буде недостатньо для повного задоволення вимог іпотекодержателя та покриття витрат, пов'язаних із зверненням стягнення на предмет іпотеки та його реалізацію, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок іншого майна іпотекодавця. Якщо сума, виручена від реалізації предмета іпотеки, перевищить суму вимог іпотеко держателя, різниця повертається іпотекодавцю.

Згідно з п. 6.6. Іпотечного договору, договір набуває чинності з моменту нотаріального посвідчення підписаних сторонами примірників та діє до повного виконання Боржником зобов'язань за Кредитним договором (з урахуванням можливих змін та доповнень).

Звертаючись з даним позовом до суду позивач стверджує, що з системного аналізу пунктів 1.1, 4.4 та 5.7 договору іпотеки слідує, що предметом іпотеки є як майно, визначене п.1.1.1 договору так і інше майно іпотекодавця, необхідне для задоволення вимог іпотекодержателя як кредитора. Таким чином, в порушення вимог ч.1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку» у спірному договорі відсутній опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, що свідчить про недійсність такого договору з підстав ч.2 ст. 18 Закону України «Про іпотеку», ч.1 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України. З огляду на вказане, позивач зазначає, що договір іпотеки № 47-2/20-10-з/4 від 06.10.2010 підлягає визнанню недійсним як такий, що не відповідає вимогам ч.1 ст. 18 ЗУ «Про іпотеку», ч.1 ст. 203 ЦК України та порушує корпоративні права позивача щодо управління справами товариства та розподілу прибутку товариства (з одержанням своєї частки) від господарської діяльності товариства.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають наступних підстав.

За визначенням ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи, а згідно ст. 1 Закону України "Про іпотеку", іпотекою є вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За приписами ст. 18 Закону України «Про іпотеку» одними з істотних умов, які має містити іпотечний договір, є зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання, а також опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані, у тому числі кадастровий номер.

Відповідно до положень ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Водночас, згідно з ч. 3 ст. 213 ЦК України, при тлумаченні змісту правочину береться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.

В контексті даного спору, для забезпечення належного виконання зобов'язань за Кредитним договором, між відповідачами було укладено Договір іпотеки, умовами якого передбачена передача в іпотеку майнових прав на нерухомість.

При цьому, згідно з умовами, визначеними оспорюваним Іпотечним договором (пункти 4.4, 5.7), у випадку, коли суми, вирученої від реалізації предмета іпотеки недостатньо для повного задоволення вимог Іпотекодержателя за Кредитним договором та за Договором іпотеки, та покриття витрат, пов'язаних зі зверненням стягнення на предмет іпотеки та його реалізацією, Іпотекодержатель має право одержати суму, якої не вистачає, та задовольнити свої вимоги, за рахунок іншого майна Іпотекодавця чи Боржника.

Суд зазначає, що положеннями Цивільного кодексу України визначено лише предмет та родові ознаки окремих різновидів договорів, а умови кожного конкретного договору визначаються за погодженням сторін, шляхом їх вільного волевиявлення, з урахуванням норм діючого законодавства.

Укладений між відповідачами договір № 47-2/20-10-з/4 від 06.10.2010 за своєю юридичною природою є договором іпотеки, предмет якого чітко визначений сторонами в п. 1.1.1 договору.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 Цивільного кодексу України, відповідно до якої:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.. 204 ЦК України).

Відповідно до частин 1 та 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За приписами ч.1 ст.207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За змістом Постанови № 9 від 06.11.2009р. Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно з ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як встановлено судом, сторони погодили всі істотні умови оспорюваного договору, необхідні для його дійсності та правомірності.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем не доведено перед судом наявність підстав для визнання оспорюваного Договору іпотеки недійсними із наведених позивачем обґрунтувань позову, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Слід зазначити, що лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Щодо тверджень позивача стосовно порушення його корпоративних прав як учасника відповідача-1 з часткою в статутному капіталі товариства у розмірі 61% внаслідок укладення спірного договору іпотеки, суд зазначає наступне.

Станом на час укладення спірного договору іпотеки від 06.10.2010 учасниками товариства відповідача-1 згідно статуту в редакції, затвердженій протоколом № 85 від 21.05.2009р., були ОСОБА_4 (51 % у статутному капіталі). та ОСОБА_5 (49 % у статутному капіталі).

Водночас, суд звертає увагу, що позивач є учасником товариства відповідача-1, починаючи з січня 2012 року, що вбачається з п.7.3. статуту товариства з обмеженою відповідальністю "Муніципальна іпотечна компанія" в редакції, затвердженій протоколом від 27.01.2012р. № 150.

У пункті 2.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 25.02.2016р. № 4 "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин" роз'яснено, що під час вирішення корпоративних спорів господарським судам слід виходити з того, що особа стає носієм корпоративних прав з моменту набуття права власності на акції АТ або вступу до інших юридичних осіб. Тому рішення органів юридичної особи, прийняті до вступу позивача до складу її учасників або придбання ним акцій, не можуть бути визнані такими, що порушують його корпоративні права.

Відповідно до п.2.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

З урахуванням правового висновку Конституційного суду України, наданого у п. 2 рішення від 01.12.2004р. по справі № 1-10/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес), в аспекті поставленого у конституційному поданні питання положення частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України треба розуміти так, що акціонер може захищати свої права та охоронювані законом інтереси шляхом звернення до суду у випадку їх порушення, оспорювання чи невизнання самим акціонерним товариством, учасником якого він є, органами чи іншими акціонерами цього товариства.

За змістом пункту 51 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2008р. № 13 "Про практику розгляду судами корпоративних спорів), Законом не передбачено право акціонера (учасника) господарського товариства звертатися до суду за захистом прав чи охоронюваних законом інтересів товариства поза відносинами представництва. На цій підставі господарським судам належить відмовляти акціонерам (учасникам) господарського товариства в задоволенні позову про укладення, зміну, розірвання чи визнання недійсними договорів та інших правочинів, вчинених господарським товариством.

Як встановлено судом, матеріали справи не містять доказів порушення корпоративних прав позивача, як учасника товариства відповідача-1, починаючи з січня 2012 року, внаслідок укладення спірного договору іпотеки № 47-2/20-10-з/4 від 06.10.2010.

Положення статті 167 Господарського кодексу України дають визначення, що корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що заявлена позовна вимога про визнання договору іпотеки № 47-2/20-10/-з/4 від 06.10.2010 недійсним, не відноситься до кола правомочностей позивача, як учасника товариства відповідача-1, тобто не є видом корпоративного права в розумінні чинного законодавства України. Позивач має право здійснювати корпоративні права шляхом управління справами товариства відповідача-1 шляхом погодження укладення, зміни, розірвання певних правочинів, та реалізовувати такі права, починаючи з моменту набуття частки в товаристві відповідача-1.

З матеріалів справи не вбачається наявність у позивача суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу на подання даного позову, а саме не наведено доводів (обґрунтування) того, яким чином спірний договір іпотеки, укладений між відповідачами, порушує суб'єктивні права або охоронювані законом інтереси позивача.

Щодо клопотання відповідача-2 про застосування строку позовної давності, яке міститься у відзиві на позовну заяву, суд зауважує, що за змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.13.). Відтак, клопотання відповідача про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає.

З урахуванням зазначеного, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32 - 34, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 19.05.2016

Суддя Пукшин Л.Г.