ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

19.05.2016р. Справа №905/1251/16

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвент Груп», м.Маріуполь,

до відповідача: Приватного акціонерного товариства «Корум Україна», м.Донецьк,

про стягнення 123054,19 грн

Суддя: Паляниця Ю.О.

Секретар судового засідання: Бикова Я.М.

У засіданні брали участь:

від позивача: ОСОБА_1 за дов.

від відповідача: не зявився

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвент Груп», м.Маріуполь звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Приватного акціонерного товариства «Корум Україна», м.Донецьк про стягнення заборгованості в сумі 100545,72 грн, пені 18059,67 грн, інфляційних втрат 3217,46 грн, 3 % річних 1231,34 грн, а всього 123054,19 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору №ТК/220-14П від 07.08.2014р., внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість в сумі 100545,72 грн, що стало підставою для нарахування інфляційних, 3% річних та пені.

Відповідач у судові засідання 19.04.2016р., 19.05.2016р. не зявився, витребуваних судом документів не представив, будь-яких пояснень по суті спору не надав. Одночасно, за висновками суду, Приватне акціонерне товариство «Корум Україна» було належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи з урахуванням наступних обставин.

За приписами ст.64 Господарського процесуального кодексу України ухвала про порушення провадження у справі надсилається учасникам судового процесу за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Відповідно до п.11 листа №01-8/123 від 15.03.2007р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році» до повноважень господарських судів не віднесено встановлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Статтею 93 Цивільного кодексу України встановлено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

За змістом ч.4 ст.89 вказаного Кодексу України відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Згідно із спеціальним витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 04.04.2016р. місцезнаходженням відповідача є: 83005, Донецька обл., м.Донецьк, вул.Івана Ткаченка, буд.189.

З огляду на те, що відповідач знаходиться на території, на яку не здійснюється пересилання поштової кореспонденції, 30.03.2016р., 22.04.2016р. на офіційному веб-порталі «Судова влада України» (dn.arbitr.gov.ua), у розділі «Новини та події суду» були розміщені оголошення про дату та час судових засідань у справі №905/1251/16, призначених на 19.04.2016р., 19.05.2016р.

Крім того, матеріали справи містять інформацію щодо наступної адреси відповідача: 50098, Дніпропетровська обл., м.Кривий Ріг, вул.Заводська, 1, на яку судом було скеровано процесуальні документи у справі з метою повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи.

Ухвали суду від 28.03.2016р., 19.04.2016р. були отримані Приватним акціонерним товариством «Корум Україна», про що свідчать наявні у матеріалах справи рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень №469, №475.

Одночасно, про обізнаність відповідача про розгляд справи №905/1251/16 також свідчить клопотання Приватного акціонерного товариства «Корум Україна» без номеру та дати, що надійшло до господарського суду 18.04.2016р.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобовязують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 зазначеного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

За висновками суду, незважаючи на те, що відповідач, зокрема, у судове засідання 19.05.2016р. не зявився, справа може бути розглянута за наявними у ній документами у відповідності до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а відсутність вказаного учасника судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Крім того, судом враховано, що згідно з ухвалою господарського суду від 19.04.2016р. присутність сторін у судовому засіданні 19.05.2016р. обовязковою не визнавалась.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, господарський суд встановив:

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України зобовязання виникають, зокрема, з договору.

Як свідчать матеріали справи, 07.08.2014р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Донбас Пром Оіл» (найменування якого змінено на Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвент Груп») (постачальник) та Товариствам з обмеженою відповідальністю «Корум Україна» (покупець) був укладений договір №ТК/220-14П.

Згідно із п.п.1.1, 1.2 вказаного договору постачальник зобовязується передати в обумовлені цим договором строки покупцю продукцію та/або товар, а покупець зобовязується прийняти вказаний товар і сплатити за нього узгоджену суму. Кількість, ціна та асортимент товару визначається специфікаціями, які є складовими і невідємними частинами цього договору.

Відповідно до п.4.1 договору №ТК/220-14П від 07.08.2014р. (в редакції додаткової угоди №1 від 04.08.2015р.) ціна товару формується виходячи із курсу Національного Банку України долару США до української гривні та зазначається в специфікаціях до даного договору.

Договір набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами і діє до 31.12.2015р., а в частині виконання зобовязань до повного і належного виконання цих зобовязань (п.8.2 договору №ТК/220-14П від 07.08.2014р.).

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги вказаний вище договір як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обовязків.

За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм ст.712 Цивільного кодексу України та ст.ст.264-271 Господарського кодексу України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють правила купівлі-продажу (ст.ст.655-697 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом ст.265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

За умовами п.3.1 до договору ТК/220-14П від 07.08.2014р. під «узгодженою партією товару» за даним договором сторони розуміють кількість і асортимент товару, зазначені у конкретній узгодженій та підписаній сторонами специфікації на поставку партії товару.

Відповідно до п.3.4 укладеного сторонами правочину зобовязання постачальника з поставки партії товару вважаються виконаними датою приймання покупцем за відповідною накладною партії товару та надання постачальником покупцю всіх належним чином оформлених документів згідно п.3.3 договору.

Як встановлено судом, сторонами було підписано, зокрема, специфікацію №2 від 05.08.2015р. до договору №ТК/220-14П від 07.08.2014р. щодо поставки олії Shell Turbo T46 у кількості 1000 л на суму 96216 грн (умови поставки DDP, м.Павлоград, умови оплати: відстрочка платежу 60 календарних з моменту поставки товару). За правилами п.8 специфікації №2 від 05.08.2016р. толеранс по кількості (вазі) складає +-10% поставленого товару.

Виходячи зі змісту матеріалів справи, на підставі накладної №ПРН+У593884 від 25.08.2015р. позивач передав, а відповідач прийняв товар, а саме олію Shell Turbo T46 в обсязі 1045 л на суму 100545,72 грн.

Прийняття товару здійснювалось представником відповідача ОСОБА_2 за довіреністю №705 від 19.08.2015р., яка була виписана на прийняття 1100 літрів олії Shell Turbo T46.

Факт отримання товару на суму 100545,72 грн відповідачем в порядку норм ст.ст.4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України не заперечується.

Зважаючи на викладені вище обставини та виходячи з положень ст.ст.34, 36 Господарського процесуального кодексу України, за висновками суду, позивачем доведено належними та допустимими доказами поставку товару на суму 100545,72 грн в межах договору №ТК/220-14П від 07.08.2014р.

Як вказує позивач, відповідач встановлений договором №ТК/220-14П від 07.08.2014р. обовязок щодо оплати продукції у повному обсязі та у визначений угодою строк не виконав, внаслідок чого позивачем заявлено вимоги, зокрема, про стягнення основного боргу в сумі 100545,72 грн.

Згідно із вимогами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобовязання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За приписами ст.526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За правилами ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до п.4.2 договору №ТК/220-14П від 07.08.2014р. розрахунки за цим договором здійснюються в національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника.

У специфікації №2 від 05.08.2015р. сторони узгодили умови оплати з відстрочкою платежу 60 календарних з моменту поставки товару.

Відтак, за висновками суду, з огляду на те, що поставку товару за накладною №ПРН+У593884 від 25.08.2015р. здійснено 25.08.2015р., строк виконання зобовязання з оплати товару на суму 100545,72 грн настав 26.10.2015р. (з урахуванням того, що останній день строку та наступний за ним день (24.10.2015р., 25.10.2015р.), припадали на вихідні дні).

Проте, за поясненнями позивача, які відповідачем в порядку норм ст.ст.4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України не спростовані, всупереч умовам укладеного договору і положенням ст.ст.526, 692 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України, Приватне акціонерне товариство «Корум Україна» за одержаний товар не розрахувалось.

Ухвалами господарського суду від 28.03.2016р., 19.04.2016р. відповідача було зобовязано надати, в тому числі, докази часткової чи повної оплати відповідачем, визначеної позивачем заборгованості (за наявності).

Відповідач вимоги суду у визначеній частині не виконав, витребуваних судом документів не представив, наявність заборгованості в сумі 100545,72 грн не спростував.

Таким чином, приймаючи до уваги, що позивач зобов?язання за договором №ТК/220-14П від 07.08.2014р. виконав належним чином, зауважень щодо кількості та якості поставленого товару від відповідача не надходило, враховуючи, що відповідачем порушені взяті на себе за договором обов?язки в частині строку їх виконання та у повному обсязі, суд дійшов висновку, що вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвент Груп» до Приватного акціонерного товариства «Корум Україна» про стягнення 100545,72 грн є правомірними та такими, що підлягають задоволенню.

За змістом ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За приписами ст.611 зазначеного нормативно-правового акту у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

В силу норм ч.1 ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч.2 ст. 551 Цивільного кодексу України).

Частинами 3 ст.549 Цивільного кодексу України передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

Відповідно до п.5.9 договору №ТК/220-14П від 07.08.2014р. (в редакції протоколу розбіжностей від 07.08.2014р.) у разі порушення покупцем строку оплати за товар, встановленого цим договором, він зобовязаний сплатити постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України від вартості несвоєчасно оплаченого товару за кожен день порушення строку оплати.

Відтак, позивачем заявлено до стягнення 18059,67 грн пені за період з 25.10.2015р. по 21.03.2016р.

Здійснивши перевірку вказаного розрахунку, з огляду на те, що позивач припустився помилки при визначенні початку перебігу строку для нарахування неустойки, суд дійшов висновку, що сума пені за простроченим зобовязанням відповідача по оплаті товару, який було поставлено за договором №ТК/220-14П від 07.08.2014р. (в межах визначеного позивачем періоду нарахування), становить 17799,70 грн.

Одночасно, за приписами ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із п.5.1 постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» кредитор вправі вимагати, в тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом з оплатою суми основного боргу, так і окремо від неї.

З огляду на вищенаведене, позивач нарахував за період з 25.10.2015р. по 21.03.2016р. та заявив до стягнення 3% річних в розмірі 1231,34 грн, інфляційні збитки в сумі 3217,46 грн за період з листопада 2015 року по лютий 2016 року.

Здійснивши перевірку розрахунку 3% річних, з огляду на те, що позивач припустився помилки при визначенні початку перебігу строку для нарахування відсотків річних, суд дійшов висновку, що сума 3% річних за простроченим зобовязанням відповідача по оплаті товару, який було поставлено за договором №ТК/220-14П від 07.08.2014р. (в межах визначеного позивачем періоду нарахування), становить 1214,81 грн.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат, суд встановив, що їх сума є фактично більшою, ніж заявлена позивачем до стягнення. Проте, враховуючи, що суд обмежений обсягом вимог позивача та не може їх змінити на власний розсуд чи спонукати до їх уточнення, позовні вимоги у вказаній частині підлягають задоволенню на визначену позивачем суму, а саме 3217,46 грн.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, з огляду на доведеність факту передання відповідачу товару за договором №ТК/220-14П від 07.08.2014р., настання строку виконання покупцем обовязку стосовно оплати придбаного товару, зясувавши обставини, повязані з правильністю здійснення позивачем розрахунків пені, 3% річних та інфляційних збитків, здійснивши оцінку доказів, на яких ці розрахунки ґрунтуються, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме на суми 100545,72 грн основного боргу, 17799,70 грн пені, 1214,81 грн 3% річних, 3217,46 грн інфляційних втрат.

Згідно зі ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір в сумі 1845,81 грн підлягає розподілу між сторонами пропорційно задоволеним вимогам.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвент Груп», м.Маріуполь до Приватного акціонерного товариства «Корум Україна», м.Донецьк про стягнення заборгованості в сумі 100545,72 грн, пені 18059,67 грн, інфляційних втрат 3217,46 грн, 3% річних 1231,34 грн, а всього 123054,19 грн, задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Корум Україна» (83005, Донецька обл., м.Донецьк, вул.Івана Ткаченка, буд.189, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвент Груп» (87514, Донецька область, м.Маріуполь, Володарське шосе, буд.1, ) заборгованість в сумі 100545,72 грн, пеню 17799,70 грн, інфляційні втрати 3217,46 грн, 3 % річних 1214,81 грн, а також судовий збір в сумі 1841,66 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позов залишити без задоволення.

У судовому засіданні 19.05.2016р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складено 19.05.2016р.

Суддя Ю.О.Паляниця