РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" травня 2016 р. Справа № 918/32/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуюча суддя Сініцина Л.М.

судді Грязнов В.В.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Кужель Є.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача - ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Фаворит-Агро" від 18.03.2016 р. на рішення господарського суду Рівненської області від 18.02.16 р. у справі № 918/32/16

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

до відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Фаворит-Агро"

про стягнення заборгованості в сумі 929 385,86 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_4 - представник, довіренсть в справі;

від відповідача: ОСОБА_5, ОСОБА_6 - представники, довіреності в справі.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 18.02.2016 р. у справі № 918/32/16 (суддя Андрійчук О.В.) позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Фаворит - Агро" про стягнення в сумі 929385,86 грн. задоволено частково; стягнуто з відповідача на користь позивача 838257,00 грн. основного боргу, 72629,11 грн. пені, 4951,98 грн. 3 % річних, 13412,11 грн. інфляційних втрат та 13939,41 грн. судового збору; у задоволенні позовних вимог про стягнення 127,00 грн. пені та 8,66 грн. 3 % річних відмовлено. При прийнятті рішення суд виходив з того, що відповідач не виконав належним чином взятих на себе зобов'язань щодо оплати вартості виконаних робіт згідно вказаного договору, основний борг в сумі 838257,00 грн. є обґрунтованим, доведеним матеріалами справи та підлягає до стягнення в повному обсязі; правомірною та обґрунтованою є сума пені в розмірі 72629,11 грн.; заявлені до стягнення суми інфляційних втрат нараховані позивачем з дотриманням вимог чинного законодавства, рекомендацій та порядку застосування індексу інфляції, а нарахування 3 % річних проведено арифметично не вірно.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Фаворит-Агро" звернулося з апеляційною скаргою від 18.03.2016 р., в якій просило рішення господарського суду Рівненської області у справі № 918/32/16 від 18.02.2016 р. скасувати і прийняти нове, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог повністю; стягнути з позивача на користь скаржника судовий збір, посилаючись на те, що ухвалюючи рішення по справі № 918/32/16 в цій частині, судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права при неповному з'ясуванні судом обставин, що мають істотне значення для справи, а тому висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про те, що позивач свої зобов'язання за договором № 01/12-08-15 виконав, про що свідчать акти надання послуг. Таке твердження суду є хибним, так як акти надання послуг підтверджують лише факт надання послуг позивачем відповідачу та їх об'єми. Грошовий еквівалент, наведений у актах є лише приблизним показником, так як у договорі визначена система розрахунків вартості послуг. Виходячи з мов договору розрахунок між сторонами здійснюється виходячи з курсу долара США до гривні що склався на міжбанківському валютному ринку України на банківський день, що передує дню підписання акту приймання виконаних робіт, за даними Інтернет-сторінки в рубриці "Міжбанк", а не на підставі приблизної вартості послуг, наведеної у актах виконаних робіт. Судом першої інстанції не досліджувалися розрахунки заборгованості, надані позивачем. Розрахунок вартості за актами виконаних робіт № 461 та № 495 повинен був здійснюватися виходячи з ціни 45 доларів США за 1 гектар, однак у зазначених актах вартість наданих послуг розрахована виходячи з ціни 55 доларів США за 1 гектар. Суд не надав оцінки вищезазначеному, зазначивши, що підписання сторонами актів наданих послуг свідчить про погодження сторонами вартості послуг. Представником відповідача подавалося клопотання про проведення судово-економічної експертизи. Висновок експерта у даній справі мав підтвердити чи спростувати розрахунки заборгованості, надані позивачем, так як у матеріалах справи відсутні будь-які відомості про курс долара США до гривні, які бралися позивачем для розрахунку вартості послуг. Позивач у своїй позовній заяві зазначав, що вважає прив'язку обрахунку вартості наданих послуг до курсу долара США незаконною, а тому розраховував ціну позову тільки на підставі підписаних сторонами актів виконаних робіт. Позивач не надав жодних розрахунків вартості послуг, які визначив у актах виконаних робіт. Суд першої інстанції невмотивовано зазначає, що підстав для проведення експертизи не знайшов. Суд не звернув увагу на пункт 2.1.10 договору, не дав йому жодної правової оцінки. Суд порушив норми процесуального права, так як суддя видалилася до нарадчої кімнати для винесення процесуальної ухвали щодо заявленого клопотання про проведення судової експертизи, однак вийшовши проголосила рішення у справі по суті, чим порушено принципи змагальності сторін та процесуальні права відповідача, гарантовані статтею 22 ГПК України, не надавши можливості подання пояснень та заперечень по справі, можливості давати пояснення при дослідженні доказів та інших. Враховуючи необґрунтований розрахунок позовних вимог, суд безпідставно застосував штрафні санкції за договором. Наведене свідчить про не повне, не об'єктивне з'ясування судом обставин справи, внаслідок чого судом першої інстанції зроблено ряд хибних висновків, що в свою чергу призвело до винесення не об'єктивного, не обґрунтованого та незаконного рішення у справі. Рішення прийняте без встановлення фактичних обставин справи з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до не повного та не всебічного вивчення судом обставин справи та як наслідок винесення необ'єктивного та і необґрунтованого рішення, що в свою чергу, є підставою для його скасування.

В додаткових пояснення, на виконання вимог суду, скаржник зазначає, що акти про надання послуг складалися позивачем. Згідно журналів вхідної та вихідної кореспонденції відповідача з 01.10.2015 р. по даний час не зазначаються записи про те, що на адресу позивача надсилалася чи від позивача надходила кореспонденція по актах про надання послуг. Вказані акти про надання послуг були надані позивачем відповідачу нарочно. Зазначені акти були підписані директором відповідача так як акти надання послуг № 460 від 07.10.2015 р. та № 461 від 20.10.2015 р. та № 495 від 21.10.2015 р. підтверджують лише факт надання послуг позивачем відповідачу.

Позивач - Фізична особа-підприємець ОСОБА_3, у відзиві на апеляційну скаргу просив залишити рішення господарського суду Рівненської області від 18.02.2016 р. без змін, а апеляційну скаргу ТзОВ "Фаворит-Агро" - без задоволення, посилаючись на те, що доводи апелянта є хибними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, останній недобросовісно користується своїми правами, оскільки постійно спотворює факти. Твердження апелянта, що суд дійшов до помилкового висновку про те, що позивач виконав свої зобов'язання на підставі актів наданих послуг, підписаних уповноваженими представниками сторін на загальну суму виконаних робіт в розмірі 1665418,25 грн. та думка про те, що в актах зазначаються лише обсяги робіт, а вартість робіт повинна визначатись іншим документом, хоча і сам не вказує, що це має бути за документ спростовуються нормами Закону України "Про фінансову звітність і бухгалтерський облік в Україні" який визначає первинний бухгалтерський документ та пунктом 3.3 договору, де зазначено, що загальна вартість виконаних робіт (наданих послуг) за цим договором встановлюється сторонами шляхом сумування вартості виконаних робіт (наданих послуг) за кожним окремим актом виконаних робіт, що складений в межах цього договору. Загальна сума може визначатись лише тоді, коли в кожному акті наданих послуг вказана відповідна сума наданих послуг. При цьому, акти наданих послуг складалися відповідачем, в якому вказувалося найменування робіт, послуг, номенклатурна група, поле, кількість гектарів, ціна та сума. Акти складались на підставі наданих виконавцем замовнику шляхових листів, як це передбачено договором. Позивач не володів тими даними, що вказані в актах наданих послуг. Це підтверджує той факт, що проекти актів складав замовник (відповідач) послуг із зазначенням ціни та суми цих послуг. Зауважень до якості наданих послуг у замовника не було жодних, як під час виконання робіт, так і після їх закінчення. Не має підстав вважати що роботи є невиконаними. Пунктом 3.4 договору передбачено, що після підписання акту виконаних робіт виконавець на підставі такого акту виписує рахунок на оплату робіт замовнику. Це ще раз підтверджує, що проект акту для підписання надає замовник виконавцю, який розробляється замовником із зазначенням ціни. Твердження апелянта, що розрахунок ціни наданих послуг здійснював виконавець, є безпідставним та необґрунтованим. Спростовуються і твердження апелянта, що судом першої інстанції не досліджувались розрахунки заборгованості, сам апелянт не надав суду жодного свого контрозрахунку, який би спростував заявлену суму до стягнення. За виконані роботи позивач виставив відповідачу для оплати рахунки-фактури, які частково були оплачені відповідачем; отже, оплачуючи частково виставлені рахунки позивачем за виконані роботи, відповідач погоджувався з ціною виконаних робіт. Акт звіряння, складений між позивачем і відповідачем, підтверджує заборгованість за договором в сумі 838257,00 грн. Отримавши (вимогу) претензію на суму 838257,00 грн., відповідач не заперечував щодо ціни наданих послуг. Підписуючи акти наданих послуг, здійснюючи їх часткову оплату, відповідач погоджувався на ціну наданих послуг, оскільки сам її і розраховував. Посилання апелянта на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема порушення принципу змагальності, є неправдивим. Суд правомірно відхилив клопотання про призначення у справі судової економічної експертизи. Сторони погодили порядок визначення вартості виконаних робіт, склали та підписали акти наданих послуг, а відповідач частково оплатив виставлені рахунки, жодним чином не оспорюючи названі документи. Апелянт недобросовісно користується своїми правами, чим постійно вводить суд в оману, про що свідчить подана вперше ним апеляційна скарга де він просив у зв'язку з перебуванням товариства у фінансовій скруті відстрочити оплату судового збору, а подаючи вдруге апеляційну скаргу, апелянт додає платіжне доручення від 25.02.2016 р. № 1759 на суму 15334,67 грн., яке свідчить про те, що судовий збір був оплачений ще до подання першої апеляційної скарги. У скаржника не було скрутного фінансового становища під час подання апеляційної скарги 29.02.2016 р. і не було поважності причин пропуску строку звернення до суду з апеляційною скаргою повторно.

13.05.2016 р. на адресу апеляційного суду від апелянта надійшло клопотання про призначення судово-економічної експертизи з питань: Чи відповідають грошові суми у гривнях, наведені у актах приймання-передачі виконаних робіт (послуг) № 460. № 461 та № 495 умовам підписаного між позивачем та відповідачем договору про виконання сільськогосподарських робіт (падання послуг) № 01/12-08-15 від 12 серпня 2015 року? Які грошові суми у гривнях належать до оплати за актами приймання-передачі виконаних робіт (послуг) № 460, № 461 та № 495 відповідно до договору про виконання сільськогосподарських робіт (надання послуг) № 01/12-08-15 від 12 серпня 2015 року? Призначити проведення судово-економічної експертизи Київській незалежній судово-експертній установі за адресою: 04050, м. Київ, вул. Миколи Пимоненка, буд. 5.

Відповідно до частин 1, 2 статті 101 Господарського процесуального кодексу (далі ГПК України) у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Представники відповідача (апелянта) в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали в повному обсязі з підстав, викладених у ній; клопотання про призначення судової експертизи підтримали з підстав, зазначених у ньому.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційну скаргу заперечила з підстав, викладених у відзиві; клопотання про призначення судової експертизи заперечила з тих підстав, що вирішення даних питань не потребує спеціальних знань.

Заслухавши пояснення представників обох сторін; розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу; перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

12 серпня 2015 року ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Фаворит-Агро" (замовник) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (виконавець) укладено договір № 01/12-08-15 про виконання сільськогосподарських робіт (надання послуг), згідно пункту 1.1 якого, виконавець зобов'язався виконати сільськогосподарські роботи (надати послуги) в об'ємах та на умовах, вказаних у цьому договорі, власною технікою або технікою замовника, на паливі замовника, а замовник зобов'язався прийняти роботи (послуги) після підписання акту приймання-передачі виконаних робіт і шляхових листів, оплатити їх вартість по їх виконанню у порядку та на умовах, вказаних у цьому договорі (а.с.7-8).

Пунктами 1.2, 1.3, 1.5, 1.7 договору передбачено, що сільськогосподарські роботи, послуги, виконання яких надається виконавцем замовнику в межах цього договору: збір врожаю сої. Сторони встановили, що виконання сільськогосподарських робіт здійснюється виконавцем на площах, вказаних замовником, не менше ніж 400 га на кожну одиницю техніки. Норма витрат ПММ визначається замовником шляхом контрольних обмірів витрат пального та хронометражу виконаних робіт. Загальна площа врожаю, яка має бути зібрана виконавцем, визначається сторонами по факту їх надання та фіксується в актах виконаних робіт, при цьому норма виробітку складає не менше ніж 20 га за 1 годину на кожну одиницю техніки.

Відповідно до підпункту 2.1.5 пункту 2.1 договору у випадку невідповідності виконаних робіт (наданих послуг) до вимог проведення даного виду сільськогосподарських робіт, виконавець зобов'язаний усунути недоліки за власний рахунок. Виконані роботи повинні відповідати агротехнічним вимогам для даного виду робіт та не повинні потребувати від замовника виконання додаткових робіт чи внесення додаткових коштів.

Підпунктом 2.2.4 пункту 2.2 договору передбачено, що замовник зобов'язаний оплатити надані виконавцем послуги таким чином: за кожні зібрані 400 га врожаю, підтверджені підписаними сторонами актами згідно до підпункту 2.1.11 цього договору, замовник проводить розрахунок на підставі виставлених виконавцем рахунків двома частинами: за 200 зібраних га - протягом 7 днів з моменту підписання відповідного акту приймання виконаних робіт; решту 200 зібраних га замовник оплачує протягом 30 днів після завершення робіт виконавцем за цим договором та підписання останнього акту приймання виконаних робіт.

Замовник за власний рахунок забезпечує виконавця дизельним паливом для виконання робіт, переїзду між полями, включаючи заправку в кінці виконання робіт, для переїзду в парк виконавця в розмірі залишку палива в баку техніки на початок виконання робіт (підпункт 2.2.9 пункту 2.2. договору).

Згідно пунктів 3.1, 3.3 договору вартість послуг за цим договором встановлюється в розмірі 55 доларів США за 1 гектар. Загальна вартість робіт (послуг) за цим договором встановлюється сторонами шляхом сумування вартості виконаних робіт (наданих послуг) за кожним окремим актом виконаних робіт, що складений в межах цього договору.

Після підписання акту виконаних робіт виконавець на підставі такого акту виписує рахунок на оплату робіт замовнику (пункт 3.4 договору).

Пунктом 3.5 договору сторони домовилися, що форма розрахунків - це безготівковий розрахунок у національній валюті України - гривні. Еквівалент у гривні України, що підлягає оплаті замовником виконавцю, визначається сторонами у момент підписання актів приймання виконаних робіт, виходячи з курсу долара США до гривні, що склався на міжбанківському валютному ринку України на банківський день, що передує дню підписання акту приймання виконаних робіт, за даними Інтернет-сторінки: http://minfin.com.ua, в рубриці "Межбанк" - http://minfin.com.ua/currency/mb/.

Відповідно до пунктів 3.6, 3.7 договору розрахунок за виконанні виконавцем роботи (надані послуги) здійснюється шляхом перерахування замовником коштів на рахунок виконавця за реквізитами, вказаними в цьому договорі лише за умови виконання виконавцем пункту 2.1.10. цього договору. Днем оплати послуг вважається день списання грошових коштів з поточного рахунку замовника.

Пунктами 4.1, 4.5 договору передбачено, що за невиконання або за неналежне виконання своїх обов'язків по даному договору сторони несуть відповідальність, визначену чинним законодавством України та даним договором. У випадку невиконання кожною із сторін своїх зобов'язань за цим договором, винна сторона зобов'язана оплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаних зобов'язань за весь період невиконання.

Згідно пункту 7.4 договору всі зміни і доповнення до даного договору дійсні в тому разі, якщо вони оформлені в письмові формі, скріплені підписами та печатками обох сторін.

Даний договір набуває чинності з дня його підписання обома сторонами та діє до 31 грудня 2015 року або до повного виконання сторонами зобов'язань за цим договором. Закінчення терміну дії договору не звільняє сторони від виконання своїх зобов'язань за даним договором та проведення взаєморозрахунків (пункти 7.1, 7.2 договору).

Додатковою угодою № 1 від 15.09.2015 р. до договору сторони внесли зміни до пункту 3.1 договору та виклали його в наступній редакції: "Вартість послуг за цим договором встановлюється в розмірі 55 доларів США за 1 гектар - за роботи виконані до 16.10.2015 р. та 45 доларів США за 1 гектар - за роботи виконані з 16.10.2015 р." (а.с.9).

Договір від 12.08.2015 р. та кожна його сторінка і додаткова угода № 1 до нього від 15.09.2015 р. підписані повноважними представниками сторін та скріплені печаткою відповідача.

На виконання умов договору підприємцем ОСОБА_3 виконано сільськогосподарські роботи (надано послуги) на суму 1665418,25 грн., що підтверджується актами надання послуг № 460 від 07.10.2015 р. на суму 609752,00 грн. на 520 гектарах, № 461 від 20.10.2015 р. на суму 695021,25 грн. на 581 гектарі та № 495 від 21.10.2015 р. на суму 360645,00 грн. на 300 гектарах (а.с.12-14).

З даних актів вбачається, що замовник претензій по об'єму, якості та строкам виконання робіт (надання послуг) не має.

Всі три акти про надання послуг підписані обома сторонами договору та скріплені печаткою відповідача.

Згідно пункту 3.4 договору ФОП ОСОБА_3, після підписання актів виконаних робіт, на підставі даних актів, виписано рахунки-фактури № 19 від 07.10.2015 р. на суму 609752,00 грн., № 20 від 20.10.2015 р. на суму 695021,25 грн., № 21 від 21.10.2015 р. на суму 360645,00 грн., які надіслані замовнику (а.с.15-17).

Замовник виконані роботи оплатив частково, на суму 825000,00 грн., що підтверджується довідкою ПАТ "Діамантбанк" № 208 від 17.12.2015 р., з якої вбачається, що від ТзОВ "Фаворит-Агро" на поточний рахунок ФОП ОСОБА_3 за період з 01.10.2015 р. по 01.12.2015 р. надходили кошти за послуги по збиранню сої: 09.10 2015 р. - 305000,00 грн., 21.10.2015 р. - 120000,00 грн., 30.10.2015 р. - 230000,00 грн., 19.11.2015 р. - 170000,00 грн. (а.с.19,62).

На підтвердження виконання замовником зобов'язань із забезпечення виконавця паливом, позивачем надано видаткову накладну на суму 2161,25 грн. (а.с.21).

Станом на 19.11.2015 р. сторони склали акт звіряння взаємних розрахунків, який підписаний обома сторонами, скріплений печаткою ТзОВ "Фаворит-Агро" та свідчить про заборгованість ТзОВ "Фаворит-Агро" перед ФОП ОСОБА_3 в сумі 838257,00 грн. (а.с.18).

За наведених обставин, 03.12.2015 р. ФОП ОСОБА_3 надіслав на адресу ТзОВ "Фаворит-Агро" вимогу (претензію), в якій зазначив, що загальна сума боргу товариства перед ним, з врахуванням вартості дизельного пального, складає 838257,00 грн., яка є несплаченою з невідомих причин, кінцевий строк виконання по оплаті минув 20.11.2015 р.; просив в семиденний строк з дня отримання вимоги перерахувати заборгованість в сумі 838257,00 грн. та попередив, що у випадку відмови від погашення боргу буде змушений звернутися до суду за примусовим стягненням з врахуванням пені, інфляційних втрат та 3 % річних (а.с.10).

Факт надіслання та отримання ТзОВ "Фаворит-Агро" 05.12.2015 р. вказаної вимоги підтверджується поштовим повідомленням про вручення рекомендованого відправлення (а.с.11).

Листом від 19.12.2015 р. ФОП ОСОБА_3 на виконання пункту 7.7 договору № 01/12-08-15 від 12.08.2015 р. повторно направив на адресу ТзОВ "Фаворит-Агро" оригінали рахунків № 19, 20, 21 та одночасно просив погасити заборгованість по даному договору в сумі 838257,00 грн. (а.с.37).

Факт надіслання та отримання ТзОВ "Фаворит-Агро" 24.12.2015 р. вказаного листа підтверджується фіскальним чеком від 19.12.2015 р. (а.с.11) та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.36).

Однак, вказані вимога та лист були залишенні ТзОВ "Фаворит-Агро" без виконання.

11.01.2016 р. ФОП ОСОБА_3 звернувся до господарського суду Рівненської області з позовом про стягнення з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Фаворит - Агро" (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 09.02.2016 р.) 838257,00 грн. основного боргу, 72756,11 грн. пені, 4960,64 грн. 3 % та 13412,11 грн. інфляційних втрат (а.с.2-3,66).

Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цивільними актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 174 Господарського кодексу України (далі ГК України) передбачено, що господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно частини 1 статті 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Абзацом 2 частини 1 статті 175 ГК України визначено, що майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 статті 193 ГК України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтями 626, 627 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини 4 статті 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК України).

Згідно статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Правовідносини, що виникли між сторонами спору є відносинами, що виникли з договору підряду.

Відповідно до частини 1 статті 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Частинами 1, 3 статті 843 ЦК України визначено, що у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення. Ціна роботи у договорі підряду включає відшкодування витрат підрядника та плату за виконану ним роботу.

Згідно частини 1 статті 853 ЦК України замовник зобов'язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.

Якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково (частина 1 статті 854 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 598 та статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Дана норма кореспондується з приписами статті 524 ЦК України, згідно з якими зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Визначення ціни зобов'язання у валюті з наступним її перерахуванням у гривню, прямо не заборонено і не суперечить загальним засадам цивільного законодавства щодо свободи договору (стаття 627 ЦК України) та вільного встановлення у договорі ціни як його умови (стаття 632 ЦК Кодексу) (постанова Верховного Суду України від 07.10.2014 р. у справі № 3-133гс14).

Згідно статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином не допускаються (частина 7 статті 193 ГК України).

Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи умови договору про виконання сільськогосподарських робіт (надання послуг), наведені норми чинного законодавства, фактичні обставини справи, заборгованість ТзОВ "Фаворит-Агро" перед ФОП ОСОБА_3 складає 838257,00 грн. (1665418,25 - 825000,00 - 2161,25=838257,00).

Отже, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що відповідач не виконав належним чином взятих на себе зобов'язань щодо оплати вартості виконаних робіт згідно вказаного договору, основний борг в сумі 838257,00 грн. є обґрунтованим, доведеним матеріалами справи та підлягає до стягнення в повному обсязі.

Судом першої інстанції правомірно задоволено позовні вимоги в цій частині.

Крім суми основного боргу, позивачем за неналежне виконання відповідачем договірних зобов'язань нараховано та заявлено до стягнення 72756,11 грн. пені, 4960,64 грн. 3 % та 13412,11 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до частини 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 229 ГК України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених ГК України та іншими законами України.

Статтею 216 ГК України визначено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Одним з наслідків порушення зобов'язання є оплата неустойки (штрафу, пені) - визначеної законом чи договором грошової суми, що боржник зобов'язаний сплатити кредитору у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов'язання, зокрема у випадку прострочення виконання (стаття 611 ЦК України).

Згідно частини 1 статті 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частинами 1, 3 статті 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частин 2, 3 статті 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства; розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі; сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом; розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

У разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання відповідно до частини 1 статті 230 ГК України він зобов'язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня).

Згідно частини 4 статті 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Статтею 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" визначено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Як вже зазначалося вище, сторони пунктом 4.5 договору передбачили, що у випадку невиконання кожною із сторін своїх зобов'язань за цим договором, винна сторона зобов'язана оплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаних зобов'язань за весь період невиконання.

В даному випадку, відповідачем порушено строки оплати вартості виконаних робіт.

Обставини, які звільняють відповідача від обов'язку виконати свої зобов'язання за договором, та обставини, які звільняють відповідача від відповідальності за його невиконання, в матеріалах справи відсутні.

Перевіривши уточнений розрахунок позивача, щодо нарахованої пені за період з 06.12.2015 р. по 15.02.2016 р. у розмірі 72756,11 грн., судом першої інстанції правомірно встановлено, що вірним та обґрунтованим є розмір пені за вказаний період в сумі 72629,11 грн., оскільки позивач застосовуючи формулу обчислення пені зазначив у 2015 та 2016 році однакову фактичну кількість днів - 365, тоді як 2016 рік має 366 днів.

Правомірною та обґрунтованою є сума пені в розмірі 72629,11 грн.

В стягненні пені в сумі 127,00 грн. (72756,11-72629,11=127,00) слід відмовити.

Щодо заявлених позивачем до стягнення 3 % річних в сумі 4960,64 грн. та інфляційних втрат в сумі 13412,11 грн., що нараховані за період з 06.12.2015 р. по 15.02.2016 р. колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Згідно листа Верховного суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997 р. № 62-97 індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця.

Отже, врахування індексу інфляції можливе лише на суму простроченої заборгованості не менше як на один місяць та у порядку відповідальності боржника за порушення грошового зобов'язання.

Абзацом 3 пункту 3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 р. визначено, що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто, мала місце дефляція).

Колегія суддів, перевіривши розрахунок позивача інфляційних втрат в сумі 13412,11 грн., з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, погоджується з висновком суду першої інстанції, що заявлені до стягнення суми інфляційних втрат нараховані позивачем з дотриманням вимог чинного законодавства, рекомендацій та порядку застосування індексу інфляції, а тому підлягають до стягнення в повному обсязі.

При здійсненні нарахування 3 % річних за період з 06.12.2015 р. по 15.02.2016 р. в сумі 4960,64 грн. позивачем взято у 2015 та 2016 роках однакову фактичну кількість днів - 365, тоді як 2016 рік має 366 днів, що призвело до арифметично не вірного нарахування 3 % річних.

Отже, правомірною та обґрунтованою є сума 3 % річних в розмірі 4951,98 грн.

В стягненні 3 % річних в сумі 8,66 грн. (4960,64-4951,98=8,66) слід відмовити.

Місцевий господарський суд правомірно прийшов до висновку про стягнення 3 % річних частково, в сумі 4951,98 грн.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, місцевим господарським судом, правомірно прийнято рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнуто з відповідача на користь позивача 838257,00 грн. основного боргу, 72629,11 грн. пені, 4951,98 грн. 3 % річних, 13412,11 грн. інфляційних нарахувань, а в решті позовних вимог відмовлено.

Відповідно до частини 1 статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Статтями 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доводи апелянта щодо не визначеності сторонами остаточної ціни договору - вартості наданих послуг, як це передбачено договором, а не підписаними актами надання послуг, колегією суддів до уваги не приймаються, виходячи з наступного.

Пунктом 7.4 договору від 12.09.2015 р. сторони передбачили, що всі зміни і доповнення до даного договору дійсні в тому разі, якщо вони оформлені в письмовій формі, скріплені підписами та печатками обох сторін.

Так, акти надання послуг № 460 від 07.10.2015 р. на суму 609752,00 грн., № 461 від 20.10.2015 р. на суму 695021,25 грн., № 495 від 21.10.2015 р. на суму 360645,00 грн. підписані сторонами та скріплені печаткою відповідача. Претензій щодо виконаних робіт (наданих послуг), їх якості та строків замовником не пред'явлено. Дані акти місять відомості щодо об'єму виконаних робіт, вартості послуг за 1 гектар, за всі виконані роботи; загальну вартість послуг та відповідають вимогам ЗУ "Про фінансову звітність і бухгалтерський облік в Україні" щодо первинного бухгалтерського документу.

З урахуванням вказаного, сторони підписавши вказані акти, внесли зміни до договору та погодили вартість наданих послуг.

Крім того, представник відповідача (скаржника), незважаючи на вказані доводи, в судовому засіданні апеляційної інстанції 18.05.2015 р. підтвердив та погодився з тим, що підписані сторонами акти надання послуг є такими документами, що відповідно до пункту 7.4 договору змінюють його умови.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та не вирішення заявленого ним клопотання про призначення судово-економічної експертизи колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки не знаходять свого підтвердження, спростовуються протоколом судового засідання від 18.02.2016 р. у даній справі та повним текстом судового рішення від 18.02.2016 р., з яких вбачається, що суд мотивовано відмовив у задоволенні даного клопотання. Письмові зауваження щодо протоколу судового засідання апелянтом не подавалися.

Доводи апелянта про порушення судом першої інстанції принципу змагальності і статті 22 ГПК України та позбавлення його можливості надати пояснення, заперечення та додаткові пояснення при дослідженні доказів є безпідставними, оскільки спростовуються наступним.

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 20.01.2016 р. порушено провадження у даній справі та прийнято позовну заяву до розгляду. Даною ухвалою суд зобов'язав сторін надати відповідні письмові докази по справі або повідомити про неможливість їх подання. Ухвалу апелянт отримав 28.01.2016 р. і до прийняття судом рішення у справі 18.02.2016 р. мав можливість при бажанні, надати суду докази, пояснення та інше. Подання чи не подання додаткових доказів, пояснень, заперечень та клопотань у справі залежало виключно від відповідача у справі. З моменту порушення провадження та до прийняття судом оскаржуваного рішення у даній справі апелянтом подавалися лише клопотання про відкладення розгляду справи та клопотання про призначення експертизи. Права відповідача як сторони у справі жодним чином не порушені, оскільки подання відповідних доказів і клопотань у справі залежало виключно від волевиявлення самого скаржника.

Доводи скаржника щодо не надання жодного доказу на підтвердження виконання позивачем пункту 2.1.10 договору і, відповідно, не виникнення у відповідача обов'язку з оплати послуг, а саме, не надання позивачем шляхових листів, спростовуються вимогами ЗУ "Про фінансову звітність і бухгалтерський облік в Україні", оскільки вказані шляхові листи є первинними документами на підставі яких складалися акти надання послуг, та підпунктом 2.2.4 пункту 2.2 договору, згідно якого надані виконавцем послуги замовник зобов'язаний оплатити на підставі виставлених виконавцем рахунків. Рахунки-фактури позивачем були виставлені, а відповідач частково їх оплатив, зазначивши в платіжних документах підставу для оплати - рахунок № 19 від 07.10.2015 р. (а.с.19,62).

Доводи щодо не дослідження судом першої інстанції розрахунків заборгованості є безпідставними, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, суд, перевіривши розрахунки позивача, не погодився з ними, зробив власні та з'ясувавши арифметичні помилки, відмовив в частині позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки спростовуються вищенаведеним та матеріалами справи, не відповідають нормам законодавства, що регулюють дані правовідносини, не впливають на правомірність прийнятого господарським судом рішення та не можуть бути підставою для його скасування.

Клопотання ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Фаворит-Агро" від 10.05.2016 р. про призначення судово-економічної експертизи з питань: Чи відповідають грошові суми у гривнях, наведені у актах приймання-передачі виконаних робіт (послуг) № 460. № 461 та № 495 умовам підписаного між позивачем та відповідачем договору про виконання сільськогосподарських робіт (падання послуг) № 01/12-08-15 від 12 серпня 2015 року? Які грошові суми у гривнях належать до оплати за актами приймання-передачі виконаних робіт (послуг) № 460, № 461 та № 495 відповідно до договору про виконання сільськогосподарських робіт (надання послуг) № 01/12-08-15 від 12 серпня 2015 року?, колегією суддів відхиляється з огляду на наступне.

Згідно статті 41 ГПК України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування (пункт 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 4 від 23.03.2012 р. "Про деякі питання практики призначення судової експертизи").

Заявлені позивачем позовні вимоги обґрунтовані посиланням на обставини, які підтверджені представленими до матеріалів справи доказами, що підлягають оцінці судом в порядку, передбаченому нормами процесуального кодексу, а саме, статтею 43 ГПК України.

Питання, щодо з'ясування яких відповідачем заявляється про необхідність призначення у справі судової експертизи, є правовими і можуть бути з'ясовані шляхом дослідження та оцінки матеріалів справи; порядок визначення вартості виконаних робіт передбачений умовами договору, укладеного сторонами.

Крім того, як вже зазначалося вище, відповідно до пункту 7.4 договору всі зміни і доповнення до даного договору дійсні в тому разі, якщо вони оформлені в письмові формі, скріплені підписами та печатками обох сторін.

Отже, підписавши та скріпивши печаткою акти надання послуг 07.10., 20.10 та 21.10.2015 р., тобто, після погодження ціни 15.09.2015 р., на якій наголошує представник апелянта (55 доларів США за 1 гектар за роботи виконані до 16.10.2015 р. та 45 доларів США за 1 гектар за роботи виконані з 16.10.2015 р.), сторони внесли зміни до договору та підтвердили ціну (вартість) наданих послуг в національній валюті, з визначенням її конкретної вартості за 1 гектар та за кожні конкретні роботи і їх загальну вартість по кожному акту.

Оскільки вартість послуг погоджена в актах обома сторонами в національній валюті, а не в доларах з визначенням гривневого еквіваленту, та згідно пункту 3.3 договору загальна вартість робіт за цим договором встановлюється сторонами шляхом сумування вартості виконаних робіт (наданих послуг) за кожним окремим актом виконаних робіт, що складений в межах цього договору, додаткових досліджень судового експерта дана обставина не потребує.

Рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права та повним дослідженням усіх обставин справи, висновки суду відповідають матеріалам справи та ґрунтуються на нормах чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу - без задоволення.

Апеляційний господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу - без задоволення, якщо рішення є законним та обґрунтованим.

За таких обставин, підстав для скасування рішення не вбачається.

Апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Рівненської області від 18.02.2016 р. у справі № 918/32/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача - ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Фаворит-Агро" від 18.03.2016 р. - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуюча суддя Л.М. Сініцина

Судді В.В. Грязнов

ОСОБА_1