ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" травня 2016 р.Справа № 916/597/16

Господарський суд Одеської області

У складі судді Желєзної С.П.

Секретаря судових засідань ОСОБА_1

За участю представників сторін:

Від позивача: ОСОБА_2 за довіреністю №11-08/01 від 11.01.2016р.;

Від відповідача: ОСОБА_3 за довіреністю №695 від 26.11.2015р.;

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом державної установи „Лабораторний центр на залізничному транспорті державної санітарно-епідеміологічної служби України до державного підприємства „Одеська залізниця про визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

Державна установа „Лабораторний центр на залізничному транспорті державної санітарно-епідеміологічної служби України (ДУ „Лабораторний центр на залізничному транспорті) звернулась до господарського суду Одеської області із позовом до державного підприємства „Одеська залізниця (далі по тексту ДП „Одеська залізниця) про визнання права власності на нежитлове приміщення сарай, площею 14,5 кв.м., що розташоване за адресою: м. Одеса, пров. Вокзальний, 2. Позовні вимоги обґрунтовані фактом перебування спірного майна на балансі позивача і закріпленням цього майна за ним на праві оперативного управління, а також невизнанням цього права з боку ДП „Одеська залізниця.

Відповідач повністю заперечує проти позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи та пояснення учасників судового процесу, суд встановив наступне.

Відповідно до наказу Міністерства охорони здоровя України „Про ліквідацію бюджетних закладів, установ і організацій, що належать до сфери управління Міністерства охорони здоровя України від 21.09.2012р. № 176-О, було ліквідовано державні заклади, установи та організації, до належать до сфери управління даного Міністерства, за переліком згідно з додатком. Відповідно до п. 3.8 наказу на голів ліквідаційних комісій було укладено обовязок зокрема щодо здійснення заходів із передачі основних засобів, нематеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів, заборгованостей та документів юридичних осіб на баланс Головного управління Державної санітарно-епідеміологічної служби України відповідної території або відповідного виду транспорту за актом приймання-передачі.

До переліку державних закладів, установ та організацій, які підлягають ліквідації відповідно до наказу Міністерства охорони здоровя України від 21.09.2012р. № 176-О, увійшла Одеська лінійна санітарно-епідеміологічна станція на Одеській залізниці.

В подальшому, 18.01.2013р. Міністерством охорони здоровя було видано наказ № 7-О, яким було внесено зміни до наказу „Про ліквідацію бюджетних закладів, установ і організацій, що належать до сфери управління Міністерства охорони здоровя України від 21.09.2012р. № 176-О. Зокрема, п. 3.8 первісного наказу було викладено в наступній редакції: „на голів ліквідаційних комісій було укладено обовязок зокрема щодо здійснення заходів із передачі основних засобів, нематеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів, заборгованостей та документів від юридичних осіб, які ліквідуються до Держсанепідемслужби України в особі її відповідних державних установ, що належать до сфери управління Держсанепідемслужби України або територіальних органів в порядку, встановленому законодавством України. Передачу майна санітарно-епідеміологічних станцій, які ліквідуються на водному та залізничному транспорті здійснити юридичним особам, що зазначені у додатку до цього наказу.

Згідно з додатком до наказу Міністерства охорони здоровя України від 18.01.2013р. № 7-О майно державного закладу „Одеська лінійна санітарно-епідеміологічна станція на Одеській залізниці підлягало передачі на користь ДУ „Лабораторний центр на залізничному транспорті.

На виконання вищезазначених наказів Міністерства охорони здоровя України, відповідно до акту приймання-передачі від 12.03.2013р. комісією було передано до ДУ „Лабораторний центр на залізничному транспорті майно прибудоване приміщення сараю, розташоване за адресою: м. Одеса, пров. Вокзальний, 2, яке належало ДЗ „Одеська лінійна санітарно-епідеміологічна станція на Одеській залізниці. Вказане приміщення увійшло до інвентаризаційного опису основних засобів ДЗ „Одеська лінійна санітарно-епідеміологічна станція на Одеській залізниці, який є додатком до акту приймання-передачі. За результатами огляду обєкта комісією було встановлено, що сарай не є окремою будівлею, це прибудоване приміщення до будинку, що знаходиться у власності Одеської залізниці. Приміщення не має окремого входу та вікон, знаходиться у непридатному для використання стані. У звязку з викладеним, комісією запропоновано прийняти на баланс майно, зазначене у додатку 1.3 загальною вартістю 96342,73 грн.

Згідно з наказом Державної санітарно-епідеміологічної служби України від 14.03.2013р. № 52 за ДУ „Лабораторний центр на залізничному транспорті було закріплене нерухоме та інше окреме індивідуально визначене майно, зазначене в актах приймання-передачі майна від 12.03.2013р. закладів згідно додатку, на праві оперативного управління.

В свою чергу, згідно з наказом ДУ „Лабораторний центр на залізничному транспорті від 28.03.2013р. № 4 „Про закріплення нерухомого та іншого індивідуально визначеного майна було закріплено за Одеським відокремленим підрозділом ДУ „Лабораторний центр на залізничному транспорті нерухоме та інше індивідуально визначене майно, зазначене в актах приймання-передачі майна від 12.03.2013р. закладів, згідно додатку до цього наказу, на праві користування.

Відповідно до технічного паспорту, виготовленого КП „ОМБТІ та РОН станом на 12.01.2007р. на приміщення І та ІІ поверху, що розташовані у будинку № 2 по пров. Вокзальному у м. Одесі, складовою частиною будівлі є сарай-прибудова площею 14,5 кв.м. (№ 23 за експлікацією приміщень І поверху).

За твердженням позивача, вказане приміщення сараю є обєктом, який був переданий на баланс ДУ „Лабораторний центр на залізничному транспорті та був закріплений за ним на праві оперативного управління. Оскільки відповідач заперечує проти визнання права власності на це майно, та через відсутність належним чином оформлених правовстановлюючих документів на нього, позивач був змушений звернутись до суду із даним позовом.

Вирішуючи питання про обґрунтованість заявлених в межах даної справи позовних вимог, суд виходить із наступного.

Відповідно до ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Засади захисту права власності визначені главою 29 Цивільного кодексу України. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Таким чином, особа з метою захисту права власності може вимагати визнання відповідного права у випадку його оспорювання з боку будь-якої особи. При цьому, істотною передумовою для захисту такого права є доведеність факту наявності у особи, яка звернулась до суду за захистом свого права, відповідного субєктивного права, на захист якого направлені відповідні позовні вимоги, оскільки не підлягає захисту в судовому порядку право, наявність якого не доведена в установленому порядку. Отже, з урахуванням підстав предявленого позову, при вирішенні даного спору суд вважає за необхідне дослідити питання належності спірного майна на праві власності саме ДУ „Лабораторний центр на залізничному транспорті.

Положеннями ст. 326 ЦК України визначено, що у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади.

Відповідно до п. 1.2, 5.2, 5.3 статуту ДУ „Лабораторний центр на залізничному транспорті, затвердженого наказом Державної санітарно-епідеміологічної служби України від 28.11.2012р. № 127, засновником центру та його органом управління є Державна санітарно-епідеміологічна служба України. ОСОБА_4 становлять необоротні активи, основні засоби та грошові кошти, а також інші цінності, вартість яких відображається у самостійному балансі ОСОБА_4. ОСОБА_4 є державною власністю і закріплюється за ним на праві оперативного управління. Здійснюючи право оперативного управління, ОСОБА_4 користується та розпоряджається майном відповідно до законодавства.

У відповідності до ч.ч. 5, 6 ст. 22 ГК України держава реалізує право державної власності у державному секторі економіки через систему організаційно-господарських повноважень відповідних органів управління щодо суб'єктів господарювання, що належать до цього сектора і здійснюють свою діяльність на основі права господарського відання або права оперативного управління. Правовий статус окремого суб'єкта господарювання у державному секторі економіки визначається уповноваженими органами управління відповідно до вимог цього Кодексу та інших законів. Відносини органів управління з названими суб'єктами господарювання у випадках, передбачених законом, можуть здійснюватися на договірних засадах.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 133 ГК України основу правового режиму майна суб'єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, становлять право власності та інші речові права - право господарського відання, право оперативного управління.

В силу положень ст. 137 ГК України правом оперативного управління у цьому Кодексі визнається речове право суб'єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом). Власник майна, закріпленого на праві оперативного управління за суб'єктом господарювання, здійснює контроль за використанням і збереженням переданого в оперативне управління майна безпосередньо або через уповноважений ним орган і має право вилучати у суб'єкта господарювання надлишкове майно, а також майно, що не використовується, та майно, що використовується ним не за призначенням.

Згідно з положеннями ст.ст. 1, 3 Закону України „Про управління обєктами державної власності управління об'єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб'єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об'єктів, пов'язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб. Об'єктами управління державної власності зокрема є майно, яке передане державним комерційним підприємствам (далі - державні підприємства), установам та організаціям.

Субєктами управління обєктами державної власності є: Кабінет Міністрів України; центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері управління об'єктами державної власності; центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері економічного розвитку; міністерства, інші органи виконавчої влади та державні колегіальні органи (далі - уповноважені органи управління); Фонд державного майна України; органи, що забезпечують діяльність Президента України, Верховної Ради України та Кабінету Міністрів України; органи, які здійснюють управління державним майном відповідно до повноважень, визначених окремими законами; державні господарські об'єднання, державні холдингові компанії, інші державні господарські організації (далі - господарські структури); Національна академія наук України, галузеві академії наук (ст. 4 Закону України „Про управління обєктами державної власності).

Згідно з п. 1, п. 4 Положення про Державну санітарно-епідеміологічну службу України підпунктами 37, 38, що затверджене Указом Президента України від 6 квітня 2011 року N 400/2011, Державна санітарно-епідеміологічна служба України (Держсанепідслужба України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Віце-прем'єр-міністра України - Міністра охорони здоров'я України (далі - Міністр). Держсанепідслужба України входить до системи органів виконавчої влади у галузі охорони здоров'я та утворюється для забезпечення реалізації державної політики у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення. Держсанепідслужба України відповідно до покладених на неї завдань: утворює, ліквідує, реорганізовує підприємства, установи, заклади та організації, затверджує їх положення (статути), в установленому порядку призначає на посаду та звільняє з посади їх керівників, формує кадровий резерв на посади керівників підприємств, установ, закладів та організацій, що належать до сфери управління Держсанепідслужби України; виконує у межах повноважень інші функції з управління об'єктами державної власності, що належать до сфери її управління.

Таким чином, майно, що передане в оперативне управління ДУ „Лабораторний центр на залізничному транспорті, є власністю держави в особі Державної санітарно-епідеміологічної служби України як уповноваженого органу управління обєктами державної власності. У звязку з викладеним, неправомірним є визнання за ДУ „Лабораторний центр на залізничному транспорті право власності на майно, яке може належати даній установі виключно на праві оперативного управління як обєкт державної власності. Наведене свідчить про необгрунтованість заявлених позовних вимог ДУ „Лабораторний центр на залізничному транспорті.

Також, заявлений в межах даної справи позов не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Як свідчать матеріали справи, відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 11.07.2015р., індексний номер 40492655, державі в особі Міністерства інфраструктури України на праві власності належить не житлова будівля загальною площею 905 кв.м., що розташована за адресою: м. Одеса, пров. Вокзальний, 2/1. Вказане свідоцтво стало підставою для реєстрації права власності держави на вказане майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності від 11.07.2015р. № 40492680.

Відповідно до технічного паспорту на нежитлову будівлю під № 2/1 по пров. Вокзальному у м. Одеса, виготовленого ТОВ „Нове БТІ 08.08.2014р. на замовлення ДП „Одеська залізниця, вказаний обєкт нерухомості складається із двох поверхів та має загальну площу приміщень 905 кв.м. Згідно з експлікацією приміщень, до складу першого поверху входить сарай під номером 23 загальною площею 14,5 кв.м.

З урахуванням обставин, зазначених в комісійному акті приймання-передачі до ДУ „Лабораторний центр на залізничному транспорті майна прибудоване приміщення сараю, розташоване за адресою: м. Одеса, пров. Вокзальний, 2, яке належало ДЗ „Одеська лінійна санітарно-епідеміологічна станція на Одеській залізниці, щодо того, що спірне майно є прибудовою до належної Одеській залізниці двоповерхової будівлі, ідентичності площ та позначення сараю на експлікації приміщень відповідно до наявних у матеріалах справи технічних паспортів, що виготовлені у 2007р. та 2014р., господарський суд доходить висновку, що спірне приміщення є складовою частиною будівлі, право власності на яку зареєстроване за державою в особі Міністерства інфраструктури України.

Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

При цьому, ч. 1 ст. 181 ЦК України визначено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ст. 2 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (в редакції Закону України від 18 червня 2015 року N 541-VIII, чинній на час реєстрації права власності на спірне майно за державою) у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні: державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об'єкти та суб'єктів цих прав.

В силу положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 3 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (в редакції Закону України від 18 червня 2015 року N 541-VIII) державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Державна реєстрація прав є публічною, проводиться органом державної реєстрації прав, який зобов'язаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом. Державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в порядку черговості надходження заяв.

Положеннями ч.ч. 2 ст. 9 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (в редакції Закону України від 18 червня 2015 року N 541-VIII) було передбачено, що державний реєстратор зокрема видає свідоцтво про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону.

В силу положень ст. 18 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (в редакції Закону України від 18 червня 2015 року N 541-VIII) свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, видається: 1) фізичним та юридичним особам на новозбудовані, реконструйовані об'єкти нерухомого майна; 2) членам житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу, які повністю внесли свої пайові внески; 3) юридичним особам у разі внесення до статутного фонду (статутного або складеного капіталу) об'єктів нерухомого майна їх засновниками (учасниками); 4) фізичним особам та юридичним особам, які в разі ліквідації (реорганізації) юридичної особи отримали у власність у встановленому законодавством порядку нерухоме майно юридичної особи, що ліквідується (реорганізується); 5) фізичним особам та юридичним особам, що вийшли зі складу засновників (учасників) юридичної особи за рішенням органу, уповноваженого на це установчими документами, отримали у власність об'єкт нерухомого майна, переданий їм; 6) реабілітованим громадянам, яким повернуто у власність належні їм об'єкти нерухомого майна; 7) у разі виділення окремого об'єкта нерухомого майна зі складу об'єкта нерухомого майна, що складається із двох або більше об'єктів; 8) фізичним та юридичним особам на об'єкти нерухомого майна, які в установленому порядку переведені з житлових у нежитлові і навпаки; 8-1) фізичним та юридичним особам у разі безоплатної передачі їм земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності за рішеннями органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування; 9) в інших випадках, встановлених законом.

При цьому, в силу ст. 19 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (в редакції Закону України від 18 червня 2015 року N 541-VIII) державна реєстрація прав проводиться на підставі зокрема свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону.

Таким чином, свідоцтво про право власності є правовстановлюючим документом, що засвідчує законність та правомірність набуття державою в особі Міністерства інфраструктури України права власності на обєкт нерухомості, що включає в себе і спірну будівлю сараю.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Положеннями ч. 2 ст. 26 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (в редакції Закону України від 26 листопада 2015 року N 834-VIII, яка є чинною на теперішній час) передбачено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Отже, за умови наявності чинного свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 11.07.2015р., індексний номер 40492655, виданого Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції, яким підтверджується правомірність набуття державою в особі Міністерства інфраструктури України права власності на обєкт нерухомості, що включає в себе і спірну будівлю сараю, суд доходить висновку про належність цього майна саме державі в особі вказаного органу, що виключає можливість визнання відповідного права за позивачем.

Таким чином, позов ДУ „Лабораторний центр на залізничному транспорті про визнання права власності на нежитлове приміщення сарай, площею 14,5 кв.м., що розташоване за адресою: м. Одеса, пров. Вокзальний, 2, є таким, що не ґрунтується на законі, що виключає його задоволення судом.

Підсумовуючи вищевикладене, відповідно до ст.ст. 15, 16, 181, 316, 317, 319, 321, 326, 328, 392 ЦК України, ст.ст. 22, 133, 137 ГК України, ст.ст. 1, 3, 4 Закону України „Про управління обєктами державної власності, п.п. 1, 4 Положення про Державну санітарно-епідеміологічну службу України підпунктами 37, 38, що затверджене Указом Президента України від 6 квітня 2011 року N 400/2011, ст.ст. 2, 3, 9, 18, 19 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (в редакції Закону України від 18 червня 2015 року N 541-VIII), ст. 26 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (в редакції Закону України від 26 листопада 2015 року N 834-VIII позов ДУ „Лабораторний центр на залізничному транспорті задоволенню не підлягає.

Судові витрати зі сплати судового збору відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 85 ГПК України.

Відповідно до ст. ст. 91, 93 ГПК України сторони у справі, прокурор, треті особи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили. Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення місцевим господарським судом. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Повний текст рішення підписано 23.05.2016р.

Суддя С.П. Желєзна