ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" травня 2016 р.Справа № 915/2223/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Ліпчанської Н.В.,

суддів: Лисенко В.А., Ярош А.І.

За участю секретаря судового засідання Кіртоки Л.В.,

та представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 за довіреністю вих.№б/н від 10.12.2014р.,

від відповідача: ОСОБА_2 за довіреністю №1/2016 від 20.01.2016р.

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства "Дослідне господарство "Зорі над Бугом" Науково-виробничого центру "Соя" ОСОБА_3 аграрних наук України"

на рішення господарського суду Миколаївської області від 24.02.2016р.

у справі №915/2223/15

за позовом: Науково-виробничого товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО-ІНТЕР",

до відповідача: Державного підприємства "Дослідне господарство "Зорі над Бугом" Науково-виробничого центру "Соя" ОСОБА_3 аграрних наук України",

про стягнення 190508,27 грн.

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2015 року Науково-виробниче товариство з обмеженою відповідальністю "АГРО-ІНТЕР" (далі НВ ТОВ "АГРО-ІНТЕР") звернулось до господарського суду Миколаївської області із позовом до Державного підприємства "Дослідне господарство "Зорі над Бугом" Миколаївського інституту Агропромислового виробництва ОСОБА_3 аграрних наук України (далі ДП "Дослідне господарство "Зорі над Бугом") про стягнення за договором №2/08 від 07.08.2012р. на проведення збирання сільськогосподарських культур суми основного боргу у розмірі 105,800,00 грн., інфляційних нарахувань у розмірі 78.577,67 грн., 3% річних урозмірі 6.130,60 грн. (а.с. 3-6).

Обґрунтовуючи позовні вимоги Позивач посилається на невиконання умов договору №2/08 на проведення збирання сільськогосподарських культур від 07.08.2012р. та укладеного у спрощений спосіб договору підряду щодо дискування ґрунту, а саме щодо своєчасної оплати послуг за вказаними договорами.

Відповідач відзиву на позовну заяву до суду не надав.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 24.02.2016р., (суддя Васильєва Л.І.) позов НВ ТОВ "АГРО-ІНТЕР" задоволено, стягнуто з відповідача 105.800,00 грн. основного боргу, 78.577,67 грн. збитків від інфляції, 6.130,60 грн. 3% річних, 2.857,62 грн. судового збору (а.с. 68-70).

Мотивуючи дане рішення місцевий господарський суд дійшов до висновку про невиконання відповідачем своїх договірних зобовязань щодо оплати виконаних позивачем робіт.

Не погоджуючись із винесеним рішенням господарського суду відповідач звернувся до суду із апеляційною скаргою.

Свої вимоги скаржник мотивує ненаданням позивачем розрахунку інфляційних втрат та 3% річних та тим, що жодного договору на виконання робіт по дискуванню не укладалось.

НВ ТОВ "АГРО-ІНТЕР" надав відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає рішення господарського суду Миколаївської області винесеним із дотриманням норм матеріального та процесуального права, просить апеляційний суд залишити вказане рішення місцевого суду без змін.

Разом з тим, до апеляційного суду від відповідача надійшло клопотання "про доручення документів до матеріалів справи" із копією витягу з ЄДРПОУ стосовно відповідача, де зазначає, що змінена організаційно-правова форма підприємства. Однак, як вбачається із самого витягу, змінилась лише назва підприємства, а організаційно-правова форма як була державне підприємство, так і залишилась.

У п.1.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 від 26.12.2011р. вказано, що господарським судам необхідно враховувати, що сама лише зміна найменування юридичної особи не означає її реорганізації, якщо при цьому не змінюється організаційно-правова форма даної особи. Зміна типу акціонерного товариства з приватного на публічне не є його реорганізацією (стаття 5 Закону України "Про акціонерні товариства"). Водночас зміна найменування юридичної особи тягне за собою необхідність у державній реєстрації змін до установчих документів, порядок проведення якої викладено у статті 29 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців". У разі коли така зміна сталася у процесі вирішення спору господарським судом, про неї обов'язково зазначається в описовій частині рішення (при цьому у мотивувальній частині, за необхідності, також зазначається нове найменування учасника судового процесу - наприклад, у разі задоволення позову до нього) або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи.

Відтак, судова колегія зазначає, що в процесі розгляду справи у суді першої інстанції змінилось найменування відповідача з Державного підприємства "Дослідне господарство "Зорі над Бугом" Миколаївського інституту Агропромислового виробництва ОСОБА_3 аграрних наук України на Державне підприємство "Дослідне господарство "Зорі над Бугом" Науково-виробничого центру "Соя" ОСОБА_3 аграрних наук України", що враховано при розгляді справи апеляційним судом.

Заслухавши пояснення представників скаржника та позивача, дослідивши доводи, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, судова колегія вважає, що рішення господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Згідно із ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, а з огляду на положення ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Пунктом 1 статті 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до п. 1 ст. 179 ГК України майново-господарські зобовязання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Як встановлено матеріалами справи, 07.08.2012р. між сторонами був укладений договір №2/08 на проведення збирання сільськогосподарських культур (далі - Договір), за умовами п. 1.1, пп. 2.1.1 якого відповідач доручив, а позивач взяв на себе зобовязання провести збирання сільськогосподарських культур комбайнами Джон-Дір з площі 680 га за попередньою згодою сторін (а.с.9).

Підпунктом 4.1.2 Договору сторони узгодили порядок проведення розрахунків: із загальної розрахункової вартості робіт відповідач проводить обовязкову попередню оплату в розмірі 10%, оплата за надані послуги проводиться в 10-денний термін з моменту підписання акту виконаних робіт. Остаточний розрахунок за даним договором провести не пізніше ніж до 31.12.2012р.

Згідно ст.509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Він може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (ст.ст. 202, 205 ЦК України).

Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

У відповідності до умов Договору позивач виконав роботи по збиранню сільськогосподарських культур відповідно до погоджених сторонами площ та видів сільськогосподарських культур, що підтверджується наступними актами прийому-передачі виконаних робіт, підписаними повноважними особами НВ ТОВ "АГРО-ІНТЕР" та ДП "Дослідне господарство "Зорі над Бугом":

- акт прийому-передачі виконаних робіт №345 від 27.08.2012р. на загальну суму 30.000,00 грн.;

- акт прийому-передачі виконаних робіт №38/433 від 18.09.2012р. на загальну суму 65.600,00 грн.;

- акт прийому-передачі виконаних робіт №39/434 від 21.09.2012р. на загальну суму 36.400,00 грн.;

- акт прийому-передачі виконаних робіт №435 від 28.09.2012р. на загальну суму 30.000,00 грн.;

- акт прийому-передачі виконаних робіт №469 від 26.10.2012р. на загальну суму 32.832.00 грн. (а.с.10, 12, 14, 16, 18).

Між тим, сторони у передбачений законом спрощений спосіб уклали договір підряду (далі Договір підряду), згідно якого НВ ТОВ "АГРО-ІНТЕР" провів роботи по дискуванню площі 341,4 га по ціні 120,00 грн. за гектар, загальна вартість робіт становить 40.968,00 грн.

В подальшому найменування відповідача змінилось з Державного підприємства "Дослідне господарство "Зорі над Бугом" Миколаївського інституту Агропромислового виробництва ОСОБА_3 аграрних наук України на Державне підприємство "Дослідне господарство "Зорі над Бугом" Науково-виробничого центру "Соя" ОСОБА_3 аграрних наук України", про що свідчить витяг з ЄДРПОУ, наданий до матеріалів справи відповідачем в ході перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Згідно ч.1 ст.181 ГК України, зокрема, допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Форма договору підряду може бути як усною так і письмовою, і визначається відповідно до положень ст. ст. 205, 207 - 209 ЦК України.

На виконання вказаного Договору підряду позивач надав, а відповідач прийняв роботи, що підтверджується актом прийому-передачі виконаних робіт №489 від 29.10.2012р., який підписано сторонами без зауважень та скріплено печатками підприємств (а.с.20).

Згідно вказаного акту за виконані НВ ТОВ "АГРО-ІНТЕР" роботи ДП "Дослідне господарство "Зорі над Бугом" зобовязався перерахувати на банківський рахунок позивача в 10-ти денний термін з дня підписання акту виконаних робіт, а саме 40.968,00 грн.

Всього НВ ТОВ "АГРО-ІНТЕР" виконало роботи на загальну суму 235.800,00 грн. Проте, в порушення умов договору та вимог чинного законодавства, відповідачем погашено заборгованість у повному обсязі не було.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобовязаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 ЦК України).

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 854 ЦК України якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Як вбачається з виписок по особовим рахункам НВ ТОВ "АГРО-ІНТЕР", замовником ДП "Дослідне господарство "Зорі над Бугом" була здійснена часткова оплата згідно платіжних документів №909 від 05.09.2012р. на суму 40.000,00 грн., №1006 від 27.09.2012р. на суму 10.000,00 грн., №85 від 05.12.2012р. на суму 20.000,00 грн., №149 від 20.12.2012р. на суму 10.000,00 грн., № 171 від 26.12.2012р. на суму 5.000,00 грн., №459 від 26.07.2013р. на суму 10.000,00 грн., №595 від 02.10.2013р. на суму 10.000,00 грн., №749 від 05.12.2013р. на суму 20.000,00 грн., №804 від 18.12.2013р. на суму 5.000,00 грн., що загалом становить 130.000,00 грн. (а.с.24-36).

Отже, заборгованість відповідача перед позивачем (з урахуванням часткового погашення заборгованості) становить 105.800,00 грн., що також підтверджується гарантійним листом від 12.06.2014р., яким відповідач зобовязався борг в сумі 105.800,00 грн. повернути до 01.09.2014р. (а.с. 23).

У звязку з невиконанням своїх договірних зобовязань позивач нарахував відповідачу 3% річних в сумі 6.130,60 грн. та інфляційні в сумі 78.577,67 грн. (розрахунок в матеріалах справи), з огляду на що слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

У відповідності до приписів ст. 546 ЦК України виконання зобовязань може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) ст.610 ЦК України кваліфікує як порушення зобов'язання.

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Між тим, слід зазначити, що чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення про стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості, у тому числі стосовно яких є ухвала про відстрочку або розстрочку виконання, не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Так, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

В силу вимог ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши розрахунок 3% річних в сумі 6.130,60 грн. та інфляційні в сумі 78.577,67 грн. за вказані періоди, апеляційний суд встановив їх відповідність обставинам справи та нормам чинного законодавства.

Між тим, у суді першої інстанції відповідачем було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, у задоволенні якого було відмовлено. Колегія суддів апеляційної інстанції підтримує позицію місцевого господарського суду у звязку з тим, що дійсно мало місце письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу, а саме вищевказаним гарантійним листом від 12.06.2014р. відповідач зобовязався повернути позивачу борг в сумі 105.800,00 грн. до 01.09.2014р.

Відтак, у відповідності до ст.264 ЦК України перебіг позовної давності розпочався заново з 12.06.2014р.

Разом з тим, щодо ненадання позивачем розрахунку інфляційних втрат та 3% річних, то відсутність розрахунку не є підставою для відмови в задоволенні позовної заяви. Позивачем вказані період нарахування як інфляційних так і 3% річних, у звязку з чим є можливість перевірити правильність таких розрахунків нормам чинного законодавства, що і було зроблено судом першої інстанції.

Серед іншого, серед доводів апелянта вказано, що за вмотивованим клопотанням про відкладення розгляду справи місцевий господарський суд йому відмовив, чим порушив рівність сторін у справі.

Однак, із зазначеним погодитись не можна з наступних підстав.

У пункті 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 від 26.12.2011р. зазначено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Неявка учасника судового процесу в судове засідання не є підставою для скасування судового рішення, якщо ухвалу, в якій зазначено час і місце такого засідання, надіслано йому в порядку, зазначеному в підпункті 3.9.1 підпункту 3.9 цього пункту постанови.

Відтак, за змістом приписів ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Зважаючи на вищезазначене, колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду вважає, що під час розгляду справи місцевим господарським судом були встановлені всі фактичні обставини справи на основі повного і об'єктивного дослідження поданих доказів, висновки суду відповідають цим обставинам і їм надана правомірна юридична оцінка із правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для скасування рішення не вбачається.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103-105 ГПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Дослідне господарство "Зорі над Бугом" Науково-виробничого центру "Соя" ОСОБА_3 аграрних наук України" - залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Миколаївської області від 24.02.2016р. у справі №915/2223/15 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий Н.В. Ліпчанська

Суддя В.А. Лисенко

Суддя А.І. Ярош