донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

25.05.2016 справа №905/1169/16

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддівТатенко В.М., Колядко Т.М., Чернота Л.Ф.
за участю представників сторін:
від позивача:ОСОБА_4 - за довіреністю
від відповідача:Не з'явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Виконавчого комітету Маріупольської міської ради, м. Маріуполь, Донецька область
на рішення господарського судуДонецької області
від12.04.2016 року
по справі№ 905/1169/16 (суддя Тоцький С.В.)
за позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_5, м. Маріуполь, Донецька область
до відповідача:Виконавчого комітету Маріупольської міської ради, м. Маріуполь, Донецька область
провизнання недійсним договору

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємць ОСОБА_5, м. Маріуполь, Донецька область (далі - «Позивач») звернулась до господарського суду Донецької області з позовом до Виконавчого комітету Маріупольської міської ради, м. Маріуполь, Донецька область (далі - «Відповідач») про визнання недійсним договору № 29 про тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів від 22.03.2013 року (далі - «Договір»).

Рішенням господарського суду Донецької області від 12.04.2016 року у справі № 905/1169/16 позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 задоволено.

Договір № 29 про тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів від 22.03.2013 року визнано недійсним з посиланням на невідповідність договору приписам Закону України «Про оренду державного та комунального майна»

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Донецької області від 12.04.2016 року у справі № 905/1169/16 та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог -відмовити.

Заявник апеляційної скарги вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з невірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, зокрема, апелянт зауважує, що судом першої інстанції взагалі не взято до уваги обґрунтування правової позиції Виконавчого комітету Маріупольської міської ради. Крім того, в апеляційній скарзі відповідач зазначає, що в спірному рішенні не правильно витлумачено закон, а саме, судом застосовані норми права, які не поширюються на дані правовідносини.

Сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Представник Позивача в судовому засіданні надав відзив на апеляційну скаргу та підтримав доводи викладені у останньому, просив рішення господарського суду Донецької області від 12.04.2016 року у справі № 905/1169/16 залишити без змін, апеляційну скаргу Виконавчого комітету Маріупольської міської ради - без задоволення.

Представник Відповідача в судове засідання не з'явився, проте, 25.05.2016 року надіслав до канцелярії Донецького апеляційного господарського суду клопотання, в якому просить розгляд справи провести без свого повноважного представника.

Приймаючи до уваги те, що явка представників сторін (учасників судового процесу) у судове засідання не була визнана обов'язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу без участі представника Відповідача.

Відповідно до статей 4-4, 81-1 Господарського процесуального кодексу України фіксацію судового процесу було здійснено технічними засобами та складено протокол судового засідання.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до ст. 4-3, 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести певними засобами доказування ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На підставі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає рішення господарського суду винесеним з порушенням норм діючого законодавства, а апеляційну скаргу - такою, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи 22.03.2013 року між Відповідачем («Виконком») та Позивачем («Розповсюджувач реклами») був укладений договір № 29 «про тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів» (далі - «Договір про рекламу»), відповідно до умов якого, на підставі рішення виконкому Маріупольської міської ради від 20.03.2013 року №128 «Про розгляд звернень суб'єктів господарської діяльності щодо розміщення спеціальних конструкцій зовнішньої реклами на території м. Маріуполя» Виконком надає Розповсюджувачу у тимчасове платне користування місця розташування рекламних засобів, а Розповсюджувач приймає вказані місця, використовує їх для розташування рекламних засобів та оплачує користування зазначеними місцями згідно з умовами цього Договору (п. 1.1. договору).

Пунктом 1.2. Договору про рекламувстановлено, що місця розташування рекламних засобів, які надаються Виконкомом в тимчасове платне користування Розповсюджувачу, зазначені в Додатку 1 до цього Договору, який є невід'ємною частиною цього Договору.

Місця розташування рекламних засобів являють собою площу зовнішньої поверхні будинку, елементів вуличного обладнання або території на відкритій місцевості у межах м. Маріуполя, перебувають в комунальній власності територіальної громади м. Маріуполя, управління ними, в тому числі укладання договорів щодо них, здійснюються Виконавчим комітетом Маріупольської міської ради (п. 1.3. договору).

Розповсюджувач зовнішньої реклами на підставі п. 2.3.15 договору зобов'язувався своєчасно та в повному обсязі вносити плату за користування місцями розташування рекламних засобів в порядку та в строки, обумовлені цим Договором.

Відповідно до п. 3.2. Договору про рекламу, розмір плати за тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів, наданими в користування Розповсюджувачу, становить 4' 021,32 грн. в місяць.

Згідно п. 3.3 Договору про рекламу, розрахунок розміру орендної плати за тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів, наведений в Додатках 2-9, який є невід'ємною частиною цього договору.

Позивач, просив визнати Договір про рекламу недійсним, оскільки сторонами не було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору.

Задовольняючи позов про визнання спірного договору недійсним, місцевий господарський суд, вважаючи, що за правовою природою Договір про рекламу відноситься до договору оренди застосував до нього приписи Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Колегія суддів апеляційної інстанції не може погодитись з таким висновком, вважає його безпідставним, з огляду на таке.

За ч.1 ст.143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Згідно ст. 11 Закону України «Про місцеве самоврядування» виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.

Відповідно ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Приписами ст. 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.1 ст. 16 Закону України «Про рекламу» розміщення зовнішньої реклами у населених пунктах проводиться на підставі дозволів, що надаються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад, а поза межами населених пунктів - на підставі дозволів, що надаються обласними державними адміністраціями, а на території Автономної Республіки Крим - Радою міністрів Автономної Республіки Крим, в порядку, встановленому цими органами на підставі типових правил, що затверджуються Кабінетом Міністрів України. Зовнішня реклама на територіях, будинках та спорудах розміщується за згодою їх власників або уповноважених ними органів (осіб).

Пунктом 2 Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 2067 від 29.12.2003 року передбачено, що місце розташування рекламного засобу - площа зовнішньої поверхні будинку, споруди, елемента вуличного обладнання або відведеної території на відкритій місцевості у межах населеного пункту, що надаються розповсюджувачу зовнішньої реклами в тимчасове користування власником або уповноваженим ним органом (особою).

Згідно п. 3 Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 2067 від 29.12.2003 року, зовнішня реклама розміщується на підставі дозволів та у порядку, встановленому виконавчими органами сільських, селищних, міських рад відповідно до цих Типових правил.

Відповідно п. 32 вказаних Типових правил плата за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності, встановлюється у порядку, визначеному органами місцевого самоврядування, а місцем, що перебуває у державній або приватній власності, - на договірних засадах з його власником або уповноваженим ним органом (особою).

Відтак, з огляду за зазначене, площа зовнішньої поверхні будинку, споруди, елемента вуличного обладнання або відведеної території на відкритій місцевості у межах населеного пункту, що надаються розповсюджувачу зовнішньої реклами в тимчасове користування власником або уповноваженим ним органом (особою), не може бути об'єктом оренди ні у контексті приписами Цивільного та Господарського кодексів, ані - Закону України «Про оренду державного та комунального майна», а отже, дія зазначеного Закону не розповсюджується й на відносини, пов'язані з тимчасовим користуванням місцями розташування рекламних засобів.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Приписами п.2.10. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 року «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» зазначено, що крім учасників правочину (сторін за договором) позивачем у справі про визнання договору недійсним може бути будь-яке підприємство, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

З наведених норм вбачається, що для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Дослідивши та проаналізувавши умови спірного договору, колегія суддів апеляційної інстанції встановила, що при укладені договору дотримані всі вимоги щодо свободи волевиявлення, форми, наявності істотних умов, що передбачені вимогам цивільного та господарського законодавства.

Таким чином, з огляду на допущене місцевим судом неправильне застосування норм матеріального права, Донецький апеляційний господарський суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування незаконного рішення з прийняттям нового - про відмову в задоволенні позовних вимог Позивача

Витрати з оплати судового збору згідно ст.49 Господарського процесуального кодексу України відносяться на Позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 49, 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Маріупольської міської ради, м. Маріуполь, Донецька область - задовольнити.

Рішення господарського суду Донецької області від 12.04.2016 року у справі № 905/1169/16 скасувати. Прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, м. Маріуполь, Донецька область до Виконавчого комітету Маріупольської міської ради, м. Маріуполь, Донецька область в повному обсязі.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, м. Маріуполь, Донецька область (ІПН НОМЕР_1) на користь Виконавчого комітету Маріупольської міської ради, м. Маріуполь, Донецька область () витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1' 515,80 грн.

Доручити Господарському суду Донецької області видати накази на примусове виконання цієї постанови, оформивши їх у відповідності до вимог ст.18 Закону України "Про виконавче провадження".

Головуючий суддя: В.М.Татенко

Судді: Т.М. Колядко

Л.Ф. Чернота

Надруковано примірників:

1 - позивачу;

1 - відповідачу;

1 - до справи;

1 - ГСДО;

1 - ДАГС.