Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "13" травня 2016 р. Справа № 906/228/16

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Кудряшової Ю.В.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - довіреність від 20.01.2016;

від відповідача: ОСОБА_2 - довіреність №196 від 05.06.2015.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "А Сервіс"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "АЕЛІТА"

про виселення ТОВ "АЕЛІТА" з комплексу дорожнього сервісу

Позивач звернувся до суду з позовом про виселення Товариства з обмеженою відповідальністю "Аеліта" (12114, АДРЕСА_1, ід. код 13561102) з комплексу дорожнього сервісу, що розташований по вул. Джерельній, 1, в с. Старий Бобрик, Володарсько-Волинського району, Житомирської області.

Представник позивача в судовому засідання позовні вимоги підтримав, просив задовольнити.

13.05.2016 до суду представником відповідача ОСОБА_2М та в.о. директора ТОВ «Аеліта» подано клопотання про припинення провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 80 ГПК України, оскільки вже є рішення господарського суду Житомирської області від 04.10.2011 у справі №20/5007/82/11 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "А Сервіс" до Товариства з обмеженою відповідальністю "АЕЛІТА" про усунення перешкод в користуванні майном.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, підтримала подані клопотання про припинення провадження у справі.

Дослідивши матеріали справи, господарський суд відмовляє в клопотанні представників відповідача, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо є рішення господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

Згідно п.п. 4.5. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" припинення провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 80 ГПК можливе за умов, якщо рішення господарського суду або іншого органу, який вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, набрало законної сили, незмінено і не скасовано у відповідній частині в передбаченому законом порядку. За відсутності таких умов заінтересована особа вправі звернутися з позовом до господарського суду на загальних підставах.

Виходячи з наведеного предмет спору у даній справі відрізняється за назвою від предмету спору по справі №20/5007/82/11, а підстави позивач наводить такі як невиконання попереднього рішення суду, тому суд вважає що клопотання не підлягає задоволенню.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність наявних у матеріалах справи копій поданих Товариством документів їх оригіналам, заслухавши пояснення представників позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні господарського суду Житомирської області (суддя Гнисюк С.Д.) знаходився позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "А Сервіс" до Товариства з обмеженою відповідальністю "АЕЛІТА" про усунення перешкод в користуванні майном шляхом примусового виселення з комплексу дорожнього сервісу, який розташований в с. Старий Бобрик, Володарсько-Волинського району Житомирської області по вул. Джерельній, 1 та звільнити територію та приміщення даного дорожнього комплексу від всіх належних йому речей (справа №20/5007/82/11).

Рішенням у даній справі встановлено, що 08.12.1992 було створено Товариство з обмеженою відповідальністю "АЕЛІТА", директором та учасником якого був ОСОБА_3

15.03.2004 Товариством з обмеженою відповідальністю "АЕЛІТА" та фізичною особою - громадянином ОСОБА_4 був укладений інвестиційний договір.

Згідно п.п. 6.1.3., 6.2.2. договору доля ТОВ "АЕЛІТА" складає 19,9%, а доля ОСОБА_4 складає 80,1%.

15.02.2010 між Товариством з обмеженою відповідальністю "АЕЛІТА" та ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу всієї належної ТОВ "АЕЛІТА" частки в інвестиційній діяльності, яка ведеться на підставі договору про інвестиційну діяльність від 15.03.2004.

01.07.2010 рішенням Корольовського районного суду міста Житомира у справі №2-2759/10 за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю "АЕЛІТА" про примусове виконання обов'язку в натурі, визнання добросовісним набувачем і визнання майна спільною частковою власністю та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АЕЛІТА" до ОСОБА_5 про визнання договору недійсним, визнано ОСОБА_5 добросовісним набувачем частки у інвестиційній діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю "АЕЛІТА" в розмірі 19,9%., визнано спільною частковою власністю ОСОБА_4 в розмірі 80,1 % та ОСОБА_5 в розмірі 19, 9 % майно на загальну суму 166604,00грн., яке було набуто внаслідок укладення та виконання інвестиційного договору. В задоволенні зустрічного позову Товариства з обмеженою відповідальністю "АЕЛІТА" відмовлено.

За результатами розгляду справи №20/5007/82/11 господарським судом Житомирської області прийнято рішення від 04.10.2011, яким позов ТОВ "А Сервіс" задоволено частково. Зобов'язано Товариство з обмеженою відповідальністю "АЕЛІТА" усунути перешкоди в користуванні майном Товариства з обмеженою відповідальністю "А Сервіс" шляхом звільнення комплексу дорожнього сервісу, який розташований по вул. Джерельній, 1, в с. Старий Бобрик, Володарсько-Волинського району, Житомирської області. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "АЕЛІТА" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "А Сервіс" 85,00грн. - державного мита та 236,00грн. - витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. В решті позову відмовлено.

Зазначене рішення господарського суду Житомирської області від 04.10.11 у справі №20/5007/82/11 згідно постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 23.11.20011 залишено без змін.

Дослідивши дану справу, господарський суд дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позивачем вимог.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі тощо. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Захист права власності врегульований главою 29 ЦК України, яка передбачає наступні способи захисту: право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння (ст. 387), на витребування майна від добросовісного набувача (ст. 388), витребування грошей та цінних паперів (ст. 389), захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння (ст. 391), визнання права власності (ст. 392) тощо.

Так Цивільним кодексом України та іншими законами може встановлюватися для захисту певних чи окремих категорій прав спеціальні способи захисту прав.

У тих випадках, коли спеціальна норма закону встановила інший, ніж визначений ст. 16 ЦК України, спосіб захисту, застосовується спосіб захисту, встановлений спеціальною нормою.

Так, ст. 20 ГК України передбачено кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Також положенням ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Так, господарським судом згідно рішення господарського суду Житомирської області захищено право власності ТОВ "А Сервіс" у вигляді зобов'язання ТОВ "АЕЛІТА" усунути перешкоди в користуванні майном ТОВ "А Сервіс" шляхом звільнення комплексу дорожнього сервісу, який розташований по вул. Джерельній, 1, в с. Старий Бобрик, Володарсько-Волинського району, Житомирської області.

Виселення за своєю правовою природою є також усуненням перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, що полягає діях, спрямованих на звільнення займаного приміщення.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Відповідно до статті 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередньо мету, якої прагне досягнути суб'єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що, оскільки позивачем для захисту права власності, яке він вважає порушеним, вже був використаний певний спосіб захисту і суд захистив його право, тому у даному випадку суд не вважає право позивача порушеним. У даному випадку вказаними вимогами позивач намагається вчинити дії, які призведуть до більш ефективного виконання рішення суду по справі №20/5007/82/11, але такий спосіб захисту законодавством не передбачений.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

У відповідності до пункту 4 частини третьої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Як визначає ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України oбставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом статті 33 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Oбов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Згідно ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи те, що ТОВ "А Сервіс" не довело суду належними і допустимими доказами факту порушення прав власності позивача, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення даного позову.

Відтак, у задоволенні позову ТОВ "А Сервіс" слід відмовити.

Оскільки у позові відмовлено, понесені у справі витрати по сплаті судового збору відповідно до статті 49 ГПК України залишаються за позивачем.

Керуючись ст.ст. 33,43,44,49, 82-85 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовлено.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 18.05.16

Суддя Кудряшова Ю.В.

Віддрукувати:

1 - в справу.