ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2016 року Справа № 904/3322/15
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді:Барицької Т.Л.,
суддів:Іванової Л.Б.,
Картере В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ОБЕРЕГ ПЛЮС"
на постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15.03.2016
у справі№904/3322/15 господарського суду Дніпропетровської області
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "ОБЕРЕГ ПЛЮС"
доУправління житлово-комунального господарства Марганецької міської ради
за участюпрокуратури Дніпропетровської області
простягнення 67947,40 грн.
в судовому засіданні взяли участь представники:

- позивача Шахов Д.А.,

- відповідача повідомлений, але не з'явився,

- прокуратури Збарих С.М.,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 09.11.2015 у справі №904/3322/15 (судді: Бєлік В.Г., Мілєва І.В., Фещенко Ю.В.) частково задоволений позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ОБЕРЕГ ПЛЮС" (надалі позивач/ТОВ "Оберег Плюс"/скаржник) до Управління житлово-комунального господарства Марганецької міської ради (надалі відповідач); за рішенням стягнуто з відповідача на користь позивача 134 978,07 грн. основного боргу, 7 610,54 грн. 3% річних, 103 118,34 грн. інфляційних втрат.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15.03.2016 (судді: Верхогляд Т.А., Білецька Л.М., Парусніков Ю.Б.) вказане рішення скасовано, та прийнято нове рішення, яким у позові відмовлено.

Позивач, не погоджуючись із постановою суду апеляційної інстанції, звернувся до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить постанову скасувати, а рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

Виконавчим комітетом Марганецької міської ради Дніпропетровської області 12.05.2016 до Вищого господарського суду України було подано лист, в якому йдеться про внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців запису про проведення державної реєстрації припинення Управління житлово-комунального господарства Марганецької міської ради; при цьому, до вказаного листа не надано жодного доказу на підтвердження викладеної в ньому інформації, позаяк, він долучається до матеріалів справи, проте не впливає на перегляд судом касаційної інстанції прийнятих у даній справі судових рішень.

Ознайомившись з матеріалами та обставинами справи на предмет надання їм господарськими судами попередніх судових інстанцій належної юридичної оцінки та повноти встановлення обставин справи, дотримання норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Предметом даного спору з урахуванням заяви позивача про зміну предмета позову є вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за договором про закупівлю робіт за державні кошти у розмірі 143 230,47 грн., 3% річних у розмірі 8 099,39 грн., інфляційних втрат у розмірі 108 416,29 грн.

В обґрунтування підстав позову, позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору №19-3 від 29.03.2013 про закупівлю робіт за державні кошти в частині здійснення повного та своєчасного розрахунку.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 29.03.2013 між відповідачем (замовник за договором) та позивачем (учасник за договором був укладений договір №18-3 про закупівлю робіт за державні кошти, відповідно до п. 1.1. якого позивач (учасник) зобов'язався у 2013 році виконати роботи відповідно до затвердженої проектно-кошторисної документації, здати в експлуатацію об'єкт у встановлений в п.10.1. термін, а відповідач (замовник) - прийняти і оплатити виконані роботи, а саме: додаткові будівельно-монтажні роботи по об'єкту "Реконструкція незавершеного будівництва житлового будинку №26 б по вул. Бульварній в м. Марганці Дніпропетровської області (п. 1.2. договору); вартість робіт - 1 120 627,90 грн., у тому числі ПДВ 186 771,32 грн. (п. 3.1. договору).

Розрахунки за договором проводяться шляхом оплати замовником після пред'явлення учасником рахунка на оплату робіт або після підписання сторонами акту виконаних робіт або поетапної оплати замовником виконаних робіт (п. 4.1. договору).

Відповідно до додаткової угоди від 31.12.2013 до вказаного договору, договір набирає чинності з 29.03.2013 і діє до 31.12.2014, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Як встановив суд першої інстанції, позивачем на виконання вказаного договору було виконано робіт на загальну суму 1 120 627,90 грн., що підтверджується дослідженими судом першої інстанції актами виконаних робіт за серпень 2013 року форми КБ-2в №№2/18-3, 3/18-3, 4/18-3, 5/18-3, підписаними сторонами, натомість, відповідачем, виконані позивачем роботи були оплачені частково у сумі 977 397,43 грн., у зв'язку з чим, заборгованість відповідача перед позивачем становить 143 230,47 грн.

В той же час, як встановив суд та підтверджується матеріалами справи, за результатами проведеної з 24.11.2014 по 19.12.2014 ревізії Нікопольською ОДФІ було складено акт ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності відповідача за період з 01.01.2013 по 01.03.2014, відповідно до якого, як встановив суд першої інстанції, був встановлений факт, зокрема, завищення кредиторської заборгованості відповідача за договором №18-3, укладеним з позивачем, на суму 8 252,40 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 837 ЦК України унормовано, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

У договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення (ч. 1 ст. 843 ЦК України).

Отже, місцевий господарський суд, встановивши, що позивачем виконані роботи за договором №18-3, на підтвердження чого сторонами за договором - позивачем та відповідачем, підписані акти приймання-виконання робіт на загальну суму 1 120 627,90 грн.; відповідачем частково оплачені виконані позивачем роботи на суму 977 397,43 грн., у зв'язку з чим різниця у вартості виконаних та оплачених робіт становить 143 230,47 грн.; ревізією Нікопольської ОДФІ встановлений факт завищення кредиторської заборгованості за договором №18-3 на суму 8 252,40 грн., що свідчить про заборгованість відповідача перед позивачем за вказаним договором у розмірі 134 978,07 грн. (143 230,47 - 8 252,40), прийшов до правомірного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості перед позивачем за вказаним договором у розмірі 134 978,07 грн.

Поряд з цим, колегія суддів не може погодитися із висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на підставі ст. 625 ЦК України інфляційних втрат та 3% річних, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням, зокрема, трьох процентів річних від простроченої суми.

Отже, для застосування вказаних у зазначеній нормі мір відповідальності за порушення виконання особою грошового зобов'язання, слід встановити, коли мало бути виконано основне грошове зобов'язання і коли було виконано фактично і вже від встановленого, вираховувати період прострочення виконання боржником грошового зобов'язання.

Як встановив суд першої інстанції, пунктом 4.1. договору №18-3 визначений порядок розрахунків замовника з учасником, а саме: після пред'явлення учасником (позивачем) рахунку на оплату, або після підписанням сторонами акта виконаних робіт, або поетапної оплати замовником виконаних робіт.

При цьому, як зазначив суд, враховуючи факт підписання сторонами за договором актів виконаних робіт 07.08.2013, та направлення позивачем відповідачу рахунків-фактур на оплату 07.08.2015, то, як встановив суд на підставі ст. 253 ЦК України, п. 4.1. договору та постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013, позовні вимоги про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, підлягають задоволенню, виходячи із фактичної заборгованості відповідача перед позивачем не у заявленому позивачем розмірі, а в перерахованому судом, тобто, виходячи з розміру заборгованості у сумі 134 978,07 грн., починаючи з наступного дня після підписання актів виконаних робіт.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Виходячи з умов договору, колегія суддів не може погодитися із висновками суду першої інстанції, про те, що договором встановлений обов'язок відповідача здійснити розрахунок з позивачем негайно після підписання сторонами акту приймання виконаних робіт, оскільки, положеннями п. 4.1. договору, не встановлений конкретний строк (термін) виконання відповідачем своїх грошових зобов'язань на наступний день після підписання акту приймання виконаних робіт. Так, дійсно, у вказаному пункті зазначено, що здійснення оплати має відбуватися після, зокрема, підписання акту, проте, не встановлені часові межі настання такого обов'язку (наприклад, на наступний день після підписання, через тиждень або через рік), позаяк, в даному випадку, слід виходити із приписів ч. 2 ст. 530 ЦК України, яка, як раз, і регулює подібні випадки (невстановлення у договорі строку (терміну) виконання обов'язку) та передбачає, що обов'язок, як у даному випадку, з оплати, настає у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги.

Отже, враховуючи встановлену судом першої інстанції у рішенні дату направлення позивачем відповідачу рахунків-фактур, а саме: 07.08.2015, стає очевидним висновок про те, що період, за який позивачем заявлено до стягнення з відповідача пеню, інфляційні втрати та 3% річних, а саме: з 07.08.2013 по 25.06.2015, передує даті фактичного порушення відповідачем грошового зобов'язання, позаяк, стягнення з відповідача в даному випадку на підставі ст. 625 ЦК України інфляційних втрат та 3% річних є необґрунтованим, у зв'язку з чим, прийняте у даній справі місцевим судом в зазначених частинах судове рішення підлягає скасуванню.

Стосовно оскаржуваної скаржником постанови апеляційного господарського суду, колегія суддів зазначає, що як вбачається із мотивувальної частини постанови, фактично єдиною підставою для відмови у позові стало неподання сторонами оригіналів актів виконаних робіт за договором №18-3, на підставі яких позивачем заявлено позов.

Так, відповідно до ст. 36 ГПК України письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Оригінали документів подаються, коли обставини справи відповідно до законодавства мають бути засвідчені тільки такими документами, а також в інших випадках на вимогу господарського суду.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 105 ГПК України у разі скасування або зміни рішення місцевого господарського суду постанова має містити доводи, за якими апеляційна інстанція не погодилась з висновками суду першої інстанції.

Проте, як вбачається із мотивувальної частини постанови, остання не містить жодних доводів про те, чому суд апеляційної інстанції не погодився із судом першої інстанції, який прийняв судове рішення за наявними в матеріалах справи належним чином засвідченими копіями актів приймання виконаних робіт (при тому, що копії актів були надані як позивачем, так і відповідачем), так само як і не навів жодних підстав неможливості розгляду справи за завіреними копіями актів приймання виконаних робіт, підписаних сторонами за договором №18-3 і за відсутності заперечень жодної із сторін щодо їх підписання, а також за наявності акту звіряння розрахунків з дебіторами та кредиторами станом на 01.01.2014, підписаного сторонами за договором №18-3, в якому також зазначені номери актів приймання виконаних будівельних робіт, які (номери актів) співпадають з належним чином завіреними копіями цих актів, наявними в матеріалах справи і на підставі яких заявлений даний позов, а відтак припустився порушення та неправильного застосування норм процесуального права (приписів ч. 1 ст. 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення суддею за результатами обговорення усіх обставин справи та ч. 1 ст. 43 цього Кодексу стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності).

Відповідно до ст. 111-9 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, залишити в силі одне із раніше прийнятих рішень або постанов.

Враховуючи викладене, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку, що постанова апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а рішення місцевого господарського суду зміні.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119 - 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ОБЕРЕГ ПЛЮС" задовольнити частково.

Постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15.03.2016 у справі №904/3322/15 скасувати.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 09.11.2015 у справі №904/3322/15 скасувати в частині стягнення з Управління житлово-комунального господарства Марганецької міської ради 3% річних у розмірі 7 610,54 грн., інфляційних втрат у розмірі 103 118,34 грн. та судового збору у розмірі 2 493,77 грн. і у вказаних частинах прийняти нове рішення, яким у позові відмовити.

В іншій частині рішення господарського суду Дніпропетровської області від 09.11.2015 у справі №904/3322/15 залишити без змін.

Головуючий суддя Т.Л. Барицька

Судді: Л.Б. Іванова

В.І. Картере