ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" травня 2016 р. Справа № 914/2602/15

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії

головуючого-судді Бонк Т.Б.

суддів Бойко С.М.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання І.Борщ

за участю представників сторін:

від позивача не зявився

від відповідача (скаржник) не зявився

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства Львівський локомотиворемонтний завод, м.Львів №3527 від 17.12.2015р.

на рішення господарського суду Львівської області від 07.12.2015р. (головуючий суддя Долінська О.З.)

у справі № 914/2602/15

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю ТКФ Схід-постач, м. Луганськ

до відповідача: Приватного акціонерного товариства Львівський локомотиворемонтний завод, м.Львів,

про стягнення 88 071,83грн.

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Львівської області від 07.12.2015р. у справі № 914/2602/15 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства Львівський локомотиворемонтний завод на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ТКФ Схід-Постач 47 993,52грн. основного боргу, 3383,07 грн. - 3% річних, 30153,72 грн. інфляційних втрат та 1 728,55 грн. судового збору. Відмовлено в задоволенні решти позовних вимог.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідач, отримавши від позивача товар, не оплатив його у повному обсязі, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість, на яку нараховано 3% річних та інфляційні втрати. Рішення суду в частині відмови у задоволенні позову мотивоване неправильним розрахунком суми інфляційних втрат.

В апеляційній скарзі відповідач просить дане рішення скасувати в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове, яким у позові відмовити, мотивуючи це тим, що відповідачем до матеріалів справи було долучено копію листа ДФС України від 18.09.2015 рок про те, що даний платник за адресою реєстрації не знаходився, договорів оренди приміщення, зазначеного в документах, не укладав, Проте судом першої інстанції даний лист було проігноровано. Скаржник звертає увагу суду на те, що місцезнаходженням позивача є територія проведення анти терористичної операції, а відтак у відповідача не було можливості оплатити товар. Крім того, перерахування коштів вказаній юридичній особі підпадає під визначення фінансування тероризму

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить оскаржуване рішення залишити без змін, мотивуючи це тим, що сам факт підписання покупцем видаткової накладної фіксує факт здійснення господарської операції і відповідно є підставою для виникнення обовязку з оплати отриманого товару. Зазначає, що зобовязання між сторонами виникли ще до 20 лютого 2014 року, тобто до початку анти терористичної операції на території України, а відтак це спростовує твердження відповідача про неможливість оплати товару. Крім того, позивачем були проведені відповідні реєстраційні дії щодо зміни місцезнаходження, яким є м.Харків. 28.09.2015 року позивач повідомив суд першої інстанції про зміну місцезнаходження.

У судове засідання сторони не направили своїх уповноважених представників, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Позивач просив розглядати справу без його участі. Апеляційний господарський суд, враховуючи строки розгляду апеляційної скарги, відсутність будь яких інших процесуальних перешкод для розгляду справи, вважає за можливе розглядати справу у відсутності представників сторін за наявними у справі доказами.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі та у відзиві, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що між Товариством з обмеженою відповідальністю ТКФ Схід-Постач (постачальник за договором, позивач по справі) та Приватним акціонерним товариством Львівський локомотиворемонтний завод (замовник за договором, відповідач по справі) укладено договір поставки №ВЗК-176/12 від 15.03.2012р., за яким постачальник зобовязався у 2012 році поставити замовникові товари, зазначені в специфікації №1, а замовник прийняти та оплатити такі товари (п.1).

За умовами договору, місце поставки (передачі) товарів 79018, м.Львів, вул.Залізнична, 1А, умови поставки СРТ згідно Інкотермс-2000 (п.5.2). Поставка товару здійснюється партіями.

Поставка товару відбувалась автопідприємством ТОВ Євроекспрес Пошта, що підтверджується типовою формою №5-РН, затвердженої наказом Мінтрансу, Мінстату України від 29.12.1995 р. №488/346.

Додатковою угодою № 1 про зміну і доповнення договору поставки №ВЗК-176/12 від 15.03.2012р. продовжено дію договору до 31.03.2013 року.

Так, на виконання умов вказаного договору позивачем поставлено передбачений у специфікації товар на суму 65 577,72 грн., що підтверджується підписаними сторонами, а саме:

- накладною №3 від 02.11.2012р. та довіреністю №1789 від 01.11.2012р., а також товарно-транспортною накладною №3 від 02.11.2012р. на суму 34 643,04 грн., а також податковою накладною №3 від 02.11.2012 р.;

- накладною №2 від 18.02.2013р. та довіреністю №122 від 18.02.2013р., а також товарно-транспортною накладною №2 від 18.02.2013р. на суму 24 923,38 грн., а також податковою накладною №2 від 18.02.2013 р.;

- накладною №3 від 12.03.2013р. та довіреністю №213 від 06.03.2013р., а також товарно-транспортною накладною №3 від 12.03.2013р. на суму 6 011,30 грн., а також податковою накладною №3 від 12.03.2013 р.;

Згідно п.4.1 договору, розрахунки проводяться в безготівковій формі на рахунок постачальника протягом 60 (шістдесят) календарних днів після поставки продукції.

Однак відповідач здійснював позивачу тільки часткову оплату в сумі 8 475,2грн. - 02.06.2014р. та 9 109,0 грн. - 11.06.2014р., а всього в сумі - 17 584,20грн. на підставі виставленого позивачем рахунку №58 від 02.11.2012р., який було складено та виставлено для оплати першої по хронології поставок накладної №3 від 02.11.2012р. Таким чином, накладна №3 від 02.11.2012р. залишилась неоплаченою відповідачем частково в сумі 17 058,86 грн. А відтак, загальна сума основної заборгованості відповідача перед позивачем згідно вказаних вище накладних по яких відповідачем отримано товар, складає 47 993,52 грн. Заборгованість підтверджується також підписаним між сторонами актом звірки взаєморозрахунків №12 від 31.10.2013 р.

Предметом позову є стягнення з відповідача 47 993,52грн. основного боргу, а також 3383,07 грн. 3% річних та 36 695,24 грн. індексу інфляції, нарахованих в порядку ст.625 ЦК України.

Як передбачено ч.1 ст.712 ЦК України та ч.1 ст.265 ГК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.2 ст.712 ЦК України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч.1 ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.664 ЦК України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар.

Як встановлено, на підставі укладеного між сторонами договору поставки, позивач поставив відповідачу товар, що підтверджується відповідними видатковими накладними, копії яких долучено до матеріалів справи.

Частина 1 ст.530 ЦК України передбачає, що якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Як визначено ч.ч. 1,2 ст.692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно зі ст.530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У даному випадку, згідно п.4.1 договору, розрахунки проводяться в безготівковій формі на рахунок постачальника протягом 60 (шістдесят) календарних днів після поставки продукції.

При цьому підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 ЦК України (див. постанову Вищого господарського суду України від 21.04.2011 № 9/252-10);

Як вбачається з матеріалів справи, докази сплати відповідачем повної вартості товару відсутні, відповідач не оплатив отриманий товар у вказаний строк в повному обсязі, а відтак у нього утворилася заборгованість у розмірі 47 993,52 грн.

Апеляційний господарський суд, враховуючи вищенаведене, погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення позову про стягнення суми основного боргу в розмірі 47 993,52грн.

За ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.229 ГК України, учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобовязання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобовязаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Згідно зі ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Водночас формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно повязується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс11).

Пленумом Вищого господарського суду України у Постанові №14 від 17.12.2013р. розяснено, що інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання (п. 3.1). Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п.3.2).

Скаржник зазначає у апеляційній скарзі, що судом першої інстанції було допущено помилку щодо розрахунків 3% річних та інфляційних втрат з порушенням норм ст. 253 ЦК України.

Проте скаржник, маючи таке право, контррозрахунку не подавав та не уточнив, яку саме помилку було допущено судом першої інстанції при розрахунку спірних сум.

Згідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Так, апеляційний суд, проаналізувавши наданий позивачем розрахунок 3% річних, зазначає, що позивач при розрахунку, зокрема, 3% річних, врахував 60-тиденний строк, зазначений у п.4.1. договору. Більше того, позивач при розрахунку 3% річних за першою по хронології накладною від 02.11.2012 року взяв до уваги вже зменшену на розмір здійснених оплат суму боргу за весь спірний період.

Відтак, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення позовної вимоги про стягнення 3383,07грн. 3% річних та про задоволення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат частково в сумі 30153,72 грн. (12001,07904+14630,02406+3522,6218), нарахованих по трьох накладних та про відмову у задоволенні решти нарахованих інфляційних втрат в розмірі 6 541,52 грн.

Щодо доводів скаржника про те, що позивач знаходився і знаходиться на території проведення антитерористичної операції, а тому відповідач не зміг здійснити відповідні оплати і вважає стягнення таких фінансуванням тероризму, то апеляційний суд зазначає наступне.

Дійсно, позивач ТОВ «ТКФ «СХІД- ПОСТАЧ» знаходився за адресою м.Луганськ, Квартал Восточний, буд. 15а, офіс 5 станом на момент укладення договору поставки.

Згідно Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року.

Проте, апеляційний суд погоджується з доводами позивача у відзиві про те, що обовязок з оплати отриманого товару виник у відповідача ще до 20.02.2014 року.

Крім того, згідно Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» для осіб, які зареєстровані та переселилися з території проведення антитерористичної операції в період її проведення, реєстрація фізичної особи - підприємця здійснюється державними реєстраторами за адресою тимчасового проживання без вимоги державних реєстраторів реєстраційних служб територіальних органів Міністерства юстиції України в областях та місті Києві наявності реєстрації про місця проживання за місцем проведення реєстраційних дій.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем 28.09.2015 року до суду першої інстанції було подано докази зміни місцезнаходження та змін до статутних документів (Т.1 а.с. 77- 85), з яких вбачається, що станом на 24.09.2015 року позивач змінив місцезнаходження на місто Харків, вул. Сумська, буд. 39, офіс 131, тобто до винесення оскаржуваного рішення суду позивач знаходився за межами території антитерористичної операції та тимчасової окупації. Також, до справи долучено Лист ДПІ у Дзержинському районі м.Харкова від 08.10.15 року № 34/ЗПІ/20-30-11-03 про те, що ТОВ «ТКФ «СХІД- ПОСТАЧ» перебуває на обліку у ДПІ у Дзержинському районі м.Харкова ГУ ДФС у Харківській області з 22.09.2015 року у звязку зі зміною місцезнаходження (Т.1 а.с. 115).

Щодо клопотання відповідача в суді першої інстанції про призначення експертизи (Т.1 а.с. 106-107) та щодо заперечень скаржника (відповідача) стосовно відмови суду першої інстанції у призначенні судової експертизи, апеляційний суд зазначає наступне.

Клопотання відповідача про призначення судової експертизи обґрунтоване тим, що при огляді довіреностей на отримання товару вбачається значна розбіжність між дійсним підписом голови Правління ПрАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» ОСОБА_2 та підписом ніби-то вчиненого ним на довіреностях.

Відповідно до ст. 41 ГПК України, для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу. Учасники судового процесу мають право пропонувати господарському суду питання, які мають бути роз'яснені судовим експертом.

При цьому, необхідність призначення судової експертизи пов'язана саме з наявністю при розгляді господарського спору певних питань щодо обставин, які не можуть бути встановлені судом самостійно, оскільки потребують спеціальних знань експерта та можуть бути вирішені шляхом призначення судової експертизи. Зі змісту ст.41 ГПК України випливає, що саме суд визначає при розгляді справи наявність таких питань та, відповідно, вирішує питання необхідності призначення певного виду судової експертизи у справі. Також, слід зазначити, що згідно положень чинного законодавства та вказаної статті, зокрема, суд має право, на його розсуд, призначити експертизу у разі такої необхідності, проте це не обов'язок.

Згідно приписів п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №4 Про деякі питання практики призначення судової експертизи, судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Апеляційний суд зазначає, що на довіреностях на отримання товару (Т.1 а.с. 25-27) проставлені відбитки печаток ПрАТ «Львівський локомотиворемонтний завод», дійсність та автентичність яких відповідачем не заперечувалася та доказів вибуття печаток із володіння відповідача чи втрати також не надано.

Відтак, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про необґрунтованість клопотання відповідача про призначення судової почеркознавчої експертизи та відсутність дійсної потреби у спеціальних знаннях при дослідженні та оцінці документальних доказів, наявних у матеріалах справи, а відтак, із висновком про відсутність підстав для задоволення клопотання про призначення судової експертизи.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи наведене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду першої інстанції прийняте з урахуванням усіх обставин справи та з дотриманням норм чинного законодавства, а тому не вбачає підстав для його зміни чи скасування.

Зважаючи на те, що апеляційну скаргу залишено без задоволення, витрати по сплаті судового збору залишаються на скаржнику відповідно до ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Львівської області від 07.12.2015р. у справі № 914/2602/15 - залишити без змін, апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства Львівський локомотиворемонтний завод, м.Львів №3527 від 17.12.2015р. без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

3. Матеріали справи скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлений 19.05.2016 р.

Головуючий суддя Бонк Т. Б.

Суддя Бойко С.М.

Суддя Якімець Г.Г.