ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2016р. Справа№ 914/612/16

За позовом: Державного підприємства «Дрогобицьке лісове господарство», м.Дрогобич, Львівська область

до відповідача: Українсько-канадського спільного підприємства ЗАТ «Погар Інтернешнл», м. Львів

про розірвання договору № 02 довгострокового тимчасового користування лісами від 22.04.2010р. та стягнення заборгованості 51 954 грн. 90 коп. за тимчасове користування лісовими ресурсами.

Суддя Коссак С.М.

При секретарі Сало О.А.

Представники:

Від позивача: ОСОБА_1 представник за довіреністю № 28 від 15.01.2016 року.

Від відповідача: не зявився.

На розгляд господарського суду Львівської області Державним підприємством «Дрогобицьке лісове господарство» подано позов до Українсько-канадського спільного підприємства ЗАТ «Погар Інтернешнл» про розірвання договору № 02 довгострокового тимчасового користування лісами від 22.04.2010р. та стягнення заборгованості 51 954 грн. 90 коп. за тимчасове користування лісовими ресурсами.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 04.03.2016р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до судового розгляду на 28.03.2016р., про що сторони були повідомлені належним чином під розписку, що підтверджуються повідомленнями про вручення поштового відправлення (оригінали поштівок в матеріалах справи).

З підстав зазначених в ухвалі суду від 28.03.2016р. розгляд справи відкладено на 18.04.2016р.

18.04.2016р. судом винесено ухвалу про продовження строку вирішення спору та відкладено розгляд справи на 05.05.2016р.

З підстав зазначених в ухвалі суду від 05.05.2016р. розгляд справи призначено на 16.05.2016р.

У судовому засіданні 16.05.2016р. представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав зазначених в позовні заяві, надав усні пояснення у справі, при цьому зазначивши, що відповідач не оплачує орендну плату за користування лісами, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 38 408,00 грн. станом на 01.02.2016р. На звернення позивача не реагує, будь яких відповідей не надає. Просить суд розірвати договір № 2 довгострокового тимчасового користування лісами від 22.04.2010р.

Відповідач в черговий раз у судове засідання явку повноважного представника не забезпечив, причин неявки та невиконання вимог ухвал суду не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобовязує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Відповідач не скористався своїм правом подання відзиву на позовну заяву та надання доказів в порядку статті 33 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи те, що норми статті 38 Господарського процесуального кодексу України щодо обовязку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства - свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції.

У звязку з тим, що відповідач не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, подання відзиву на позов та доказів, а матеріали справи в достатній мірі характеризують взаємовідносини сторін і неявка відповідача не перешкоджає вирішенню спору, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у ній матеріалами.

У судовому засіданні 16.05.2016р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні у спрппаві докази судом встановлено таке.

22.04.2010р. між позивачем (постійний лісокористувач) та відповідачем (тимчасовий лісокористувач) на підставі розпорядження голови Львівської обласної адміністрації від 18.03.2010р. № 229/0/5-10 укладено договір №2 довгострокового тимчасового користування лісами (надалі Договір).

Відповідно п. 1.1. Договору позивач виділяє, а відповідач бере в довгострокове тимчасове платне користування лісову ділянку для рекреаційних та культурно-оздоровчих цілей, загальною площею 6,0 га, строком на 20 років, яка знаходиться за межами населеного пункту на території Новокропивницької сільської ради Дрогобицького району Львівської області.

Обєкт довгострокового тимчасового користування лісами (п.2.1. Договору) на підставі п.6.3. Договору передано відповідачу, згідно підписаного сторонами Акту приймання - передачі лісової ділянки в довгострокове тимчасове користування від 31.10.2010р.

Відповідно до п.4.1. Договору плата за довгострокове тимчасове користування лісами вноситься тимчасовим лісокористувачем на рахунок постійного лісокористувача у розмірі 27 723,00 грн. Обчислення розміру плати здійснюється з урахуванням індексів інфляції.

Оплата за рік проводиться на умовах попередньої оплати (п. 4.2. Договору), а згідно п. 4.5. Договору у разі невнесення відповідачем плати до 1 січня наступного року, справляється пеня у розмірі 120 відсотків річних облікової ставки НБУ, діючої на момент виникнення заборгованості.

Відповідно до умов Договору, зокрема, абзацу четвертого п.9.4., відповідач зобовязаний своєчасно вносити плату за використання лісових ресурсів.

Матеріали справи містять розрахунок заборгованості за користування лісами згідно Договору за 2015р. з урахуванням індексу інфляції відповідно до п. 4.1. Договору та становить за розрахунком позивача 43 408,00 грн.

13.03.2015р. відповідачем сплачено лише 5 000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 262 від 13.03.2015р.

Таким чином заборгованість за тимчасове користування лісами станом на 01.02.2016р., як зазначає позивач становить 38 408,00 грн.

24.12.2015р. позивачем відправлено відповідачу (докази надіслання в матеріалах справи) претензію про сплату заборгованості в сумі 38 408,00 грн. Однак залишена останнім без відповіді.

Доказів погашення існуючої заборгованості на момент розгляду справи позивачем та відповідачем не надано.

Відповідно до п. 10.2. Договору, дія договору припиняється у випадку невиконання однією із сторін умов Договору.

Розірвання договору довгострокового тимчасового користування в односторонньому порядку допускається лише у випадках, передбачених чинним законодавством (п. 10.4. Договору).

Відповідно п. 10.3. Договору, дія договору припиняється шляхом його розірвання за: згодою сторін, рішенням суду на вимогу однієї із сторін внаслідок невиконання другою стороною обовязку, передбаченого договором, а також інших підстав, визначених законом.

Листом від 10.12.2015р. № 1178, який надісланий позивачем відповідачу 10.12.2015р., та отриманий ним 14.12.2015р, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, позивач на підставі ст. 188 ГК України, п.6 ст. 78 Лісового кодексу України відповідно до п. 10.3. Договору, вважає за необхідне розірвати договір, тим самим припинити з відповідачем договірні зобовязання.

У звязку з невиконанням умов Договору позивач просить розірвати Договір №2 довгострокового тимчасового користування лісами від 22.04.2010р. та стягнути 1 302,06 грн. 3% річних та 12 235,84 грн. пені.

При прийнятті рішення суд виходив з такого.

Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

В силу положень статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу інших актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Між сторонами у справі виникли зобов'язання на підставі договору в силу пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України.

Статтею 759 Цивільного кодексу України, передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобовязується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно п. 2 ст. 68 Лісового кодексу України, лісова ділянка може бути виділена одному або кільком тимчасовим лісокористувачам для різних видів використання лісових ресурсів.

Відповідно п.4 частини 1 ст. 67 Лісового кодексу України використання корисних властивостей лісів для культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних і освітньо-виховних цілей, потреб мисливського господарства, проведення науково-дослідних робіт.

Між сторонами виникли зобовязання на підставі укладеного між ними Договору №2 довгострокового тимчасового користування лісами від 22.04.2010р., предметом якого є лісова ділянка для рекреаційних та культурно-оздоровчих цілей, загальною площею 6,0 га, лісництво Східницьке, квартал 11, виділ 2 і 4, яка знаходиться за межами населеного пункту на території Новокропивницької сільської ради Дрогобицького району Львівської області.

Відповідно до умов Договору, зокрема абзацу четвертого п.9.4., відповідач зобовязаний своєчасно вносити плату за використання лісових ресурсів.

Згідно з ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачені наслідки порушення зобовязання.

Стаття 599 Цивільного кодексу України вказує на те, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідач проти вимог позивача не заперечив, допустимих доказів спростування наявності боргу чи його розміру не надав. Доказів проведення часткової чи повної оплати за користування лісами за 2015р. не надав.

Пунктом 4.1. Договору передбачено, що плата за довгострокове тимчасове користування лісами становить у розмірі 27 723,00 грн. з урахуванням індексів інфляції. Однак, позивачем при розрахунку плати за довгострокове тимчасове користування лісами у 2015р. допущено помилку, оскільки сукупний індекс інфляції за 2012р. становив 99,8%, а не 109,3%, як зазначено ним.

Відповідно п. 13. Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995р. № 786 розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру місячної орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць.

Суд здійснивши перевірку нарахування плати за користування лісами, (плати за кожний наступний рік визначається шляхом коригування розміру річної плати за попередній рік на індекс інфляції за поточний рік) встановив, що плата за довгострокове тимчасове користування лісами за 2015р. становить 39 632,89 грн.

З врахуванням 13.03.2015р. оплати відповідачем 5 000,00 грн., що підтверджується матеріалами справи та позивачем, виходячи з наведеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за довгострокове тимчасове користування лісами у за Договором в сумі 34 632,89 грн. за 2015 рік,, оскільки така обґрунтована та підтверджена матеріалами справи. В частині стягнення 3 775,11 грн. слід відмовити.

Відповідальність за порушення лісового законодавства несуть особи, винні у невнесенні плати за використання лісових ресурсів у встановлені строки (п. 13 ч. 2 ст. 105 Лісового кодексу України).

Відповідно до п. 12.1. Договору за невиконання або неналежне виконання договору сторони несуть відповідальність до закону та цього договору.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд здійснивши перерахунок 3% річних в межах заявлених позовних вимогах, на встановлену суму заборгованості, встановив, що стягненню підлягає 3% річних в сумі 919,43 грн. В стягненні 382,63 грн. 3% річних слід відмовити.

Відповідно п. 4.5. Договору у разі невнесення відповідачем плати до 1 січня наступного року, справляється пеня у розмірі 120 відсотків річних облікової ставки НБУ, діючої на момент виникнення заборгованості. Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафними санкціями, згідно з ч.1 статтею 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч.6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду.( п.2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань»).

Відповідно до п. 2.9 Постанови Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» за приписом статті 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» та частини другої статті 343 ГК України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки.

Таким чином, у п.4.5. Договору сторони не встановили більшого періоду нарахування пені за прострочення виконання зобовязання, ніж встановлено ч.6 ст. 232 ГК України.

Відповідно п.1.9. Постанови Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» якщо у договорі виконання грошового зобовязання визначається до настання певного терміну, наприклад до 1 серпня 2014р., то останнім днем виконання такого зобовязання вважається день, що передує цьому терміну ( вданому прикладі 31 липня 2014р.)

Отже, суд здійснивши перерахунок пені на встановлену суму заборгованості, та те, що нарахування пені припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (плата проводиться на умовах попередньої оплати, до 1 січня наступного року п.п. 4.2.,4.5. Договору), встановив, що стягненню підлягає пеня в сумі 8 693,33 грн. В частині стягнення пені в сумі 3 542,51 грн. слід відмовити.

Відповідно до п. 10.2. Договору, дія договору припиняється у випадку невиконання однією із сторін умов Договору.

Розірвання договору довгострокового тимчасового користування в односторонньому порядку допускається лише у випадках, передбачених чинним законодавством (п. 10.4. Договору).

Відповідно до ст. 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором.

Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду.

У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Відповідно п. 10.3. Договору, дія договору припиняється шляхом його розірвання за: згодою сторін, рішенням суду на вимогу однієї із сторін внаслідок невиконання другою стороною обовязку, передбачених договором, а також інших підстав, визначених законом.

Листом від 10.12.2015р. № 1178, який надісланий позивачем відповідачу 10.12.2015р., та отриманий ним 14.12.2015р/, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, позивач на підставі ст. 188 ГК України, п.6 ст. 78 Лісового кодексу України відповідно до п. 10.3. Договору, вважає за необхідність розірвати договір, тим самим припинити з відповідачем договірні зобовязання. Однак дана пропозиція відповідачем залишено відповідачем без відповіді.

Відповідно до п.10.2. Договору дія договору припиняється у випадку невиконання однією із сторін умов договору.

Відповідно п.6. ч. 1 ст. 78 Лісового кодексу України право використання лісових ресурсів припиняється в разі порушення встановлених строків справляння збору за використання лісових ресурсів.

У разі зміни або розірвання договору зобовязання сторін припиняються (ч. 2 ст. 653 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Таким чином, суд зазначає, що несплата відповідачем плати за користування лісами за 2015 рік, та як вбачається і за 2016р. є порушення істотних умов Договору, що з огляду на викладені норми законодавства є підставою для розірвання Договору.

У звязку з цим, вимога позивача про розірвання Договору №2 довгострокового тимчасового користування лісами від 22.04.2010р. є правомірною і такою, що підлягає задоволенню.

Враховуючи наведене вище, керуючись сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Виходячи зі змісту наведеного вище, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог частково.

Судовий збір відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України підлягає розподілу між сторонами пропорційно задоволеним позовним вимогам.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 82, 83, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задоволити частково.

2. Розірвати Договір №2 довгострокового тимчасового користування лісами від 22.04.2010р., який укладено між Державним підприємством «Дрогобицьке лісове господарство» (82100, Львівська область, м.Дрогобич, вул. Стрийська, 29; ідентифікаційний код 00992390) та Українсько-канадським спільним підприємством ЗАТ «Погар Інтернешнл» (79058, м. Львів, вул. Хімічна, 22; ідентифікаційний код 22332837).

3. Стягнути з Українсько-канадського спільного підприємством ЗАТ «Погар Інтернешнл» (79058, м. Львів, вул. Хімічна, 22; ідентифікаційний код 22332837) на користь Державного підприємства «Дрогобицьке лісове господарство» (82100, Львівська область, м.Дрогобич, вул. Стрийська, 29; ідентифікаційний код 00992390) 34 632,89 грн. заборгованість за користування лісами, 919,43 грн. 3% річних, 8 693,33 грн. пені та 2 551,73 грн. витрат по сплаті судового збору.

4. В задоволені решти позовних вимог відмовити.

5. Наказ видати відповідно до ст. 116 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 19.05.2016 року.

Суддя Коссак С.М.