РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.05.2016Справа №910/4484/16

За позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Надія ВП»

До Товариства з обмеженою відповідальністю «Столичний млин»

Про стягнення 369 880,00 грн.

Суддя Ващенко Т.М.

Представники сторін:

Від позивача: не з'явився

Від відповідача: Хававка Е.М. представник за довіреністю № 1-264 від 27.04.16.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Надія ВП» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Столичний млин» (далі - відповідач) про стягнення 369 880,00 грн., а саме: 300 000,00 грн. - основного боргу, 46 405,47 грн. - пені, 6 094,53 грн. - 3% річних, 17 380,00 грн. - інфляційних втрат.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що відповідно до підписаного між сторонами Договору № 112/ж купівлі-продажу від 05.08.15. позивач продав відповідачу товар, який не був оплачений останнім в порушення взятих на себе зобов'язань, у зв'язку з чим позивач вирішив звернутись до суду з позовом про стягнення заборгованості.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.03.16. порушено провадження у справі № 910/4484/16 та призначено її до розгляду на 19.04.16.

18.04.16. відповідачем через відділ діловодства суду було подано письмовий відзив на позовну заяву, в якому він просить суд відмовити позивачу в позові, зазначає, що розмір основного боргу становить 260 000,00 грн., та наголошує на тому, що позивачем при здійсненні розрахунку пені, 3% річних та інфляційних втрат допущено помилки.

Крім того, 18.04.16. відповідачем через відділ діловодства суду було подано клопотання про зменшення розміру пені до 10 000,00 грн. та заяву про розстрочку виконання рішення суду в даній справі на три місяці рівними частинами.

Позивач в судовому засіданні 19.04.16. проти клопотання про зменшення розміру пені заперечував.

В судовому засіданні 19.04.16. на підставі ч. 3 ст. 77 ГПК України було оголошено перерву до 10.05.16.

29.04.16. відповідачем через відділ діловодства суду було подано докази часткового погашення наявної заборгованості, внаслідок чого остання, за твердженням відповідача становить 240 000,00 грн.

Крім того відповідачем було подано контррозрахунок пені, 3% річних, інфляційних втрат.

Позивач в судове засідання 10.05.16. не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином.

Відповідач в судовому засіданні наполягав на тому, що розмір основного боргу становить 240 000,00 грн., розмір пені, 3% річних, інфляційних втрат становить суми надані відповідачем у власному контррозрахунку, та підтримав свої клопотання про зменшення розміру пені та розстрочення виконання рішення.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Зважаючи на те, що неявка представника позивача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, враховуючи предмет спору, а також доказове наповнення матеріалів справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд в нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення у справі № 910/4484/16.

В судовому засіданні 10.05.16. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

05.08.15. між позивачем (далі - Продавець) та відповідачем (далі - Покупець) було укладено Договір № 112/ж купівлі-продажу (далі - Договір), у відповідності до умов якого (п. 1.1) предметом Договору є продаж пшениці 2,3 класу, жита прод. відповідно до умов Договору.

Згідно з п. 1.2 Договору Продавець зобов'язався поставити, а Покупець прийняти і оплатити зерно пшениці 2,3 класу, жита прод. (далі - Товар).

Відповідно до п. 1.6 Договору, остаточна ціна, кількість та терміни поставки на кожну партію визначатимуться додатковою угодою сторін, яка є невід'ємною частиною договору.

Термін та порядок оплати: протягом 5 банківських днів по факту поставки зерна відповідачу. У разі досягнення згоди сторін можлива попередня оплата за умови виставлення Продавцем рахунку та надання податкової накладної (п. 3.4 Договору).

Строк дії Договору сторонами погоджено п. 6.1 з моменту підписання (05.08.15.) і діє до 31.12.15.

Додатковою угодою № 1 від 05.08.15. до Договору - Протокол погодження договірної ціни - сторони погодили, що загальна вартість жита прод. з ПДВ становить 3 000,00 грн. і поширюється на 300,00 тонн поставки. Термін вказаної додаткової угоди встановлено з 05.08.15. до 23.08.15. та визначено, що оплата здійснюється протягом 15 банківських днів з моменту поставки.

Позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 772 530,00 грн. на підставі наступних накладних, які підписані сторонами та скріплені їх печатками: № 20608-1 від 06.08.15. на суму 258 480,00 грн., № 21008-1 від 10.08.15. на суму 265 320,00 грн., № 21108-1 від 11.08.15. на суму 248 730,00 грн.

Відповідні податкові накладні наявні в матеріалах даної справи.

За наданими позивачем банківськими виписками по особовому рахунку Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Надія ВП», відповідачем в погашення заборгованості було сплачено 472 530,00 грн. за період з 26.08.15. по 29.02.16.

Спір у справі виник в зв'язку з неоплатою на суму 300 000,00 грн. відповідачем переданого за Договором Товару.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.12. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд відзначає наступне.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Приписами ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що в силу зобов'язання одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За своєю правовою природою укладений між сторонами Договір є договором купівлі-продажу.

Договір купівлі-продажу є оплатним, відтак одним із основних обов'язків покупця є оплата ціни товару. Ціна - грошове відображення вартості товару за його кількісну одиницю, яка, як правило, визначається у договорі за згодою сторін.

У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як відзначалось судом, додатковою угодою № 1 від 05.08.15. до Договору сторони погодили, що оплата здійснюється протягом 15 банківських днів з моменту поставки.

В силу приписів ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Позивач вказує на те, що відповідачем було здійснено оплату за Товар на суму 472 530,00 грн. внаслідок чого заборгованість становить 300 000,00 грн.

Разом з тим, судом встановлено, що відповідачем було сплачено позивачу в погашення заборгованості ще 60 000,00 грн.: 11.03.16. 20 000,00 грн., 18.03.16. 20 000,00 грн., 27.04.16. 20 000,00 грн., що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжними дорученнями: № 7370 від 18.03.16., № 7266 від 11.03.16., № 7850 від 27.04.16., тобто сплата відбулась після звернення позивача з даним позовом до суду 10.03.16. (дата поштового штемпеля на конверті, яким позовну заяву № 06 від 10.03.16. було направлено до Господарського суду міста Києва).

Відповідно до п. 1-1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Відсутність предмета спору означає відсутність спірного матеріального правовідношення між сторонами.

З огляду на вищенаведене, в зв'язку з тим, що відповідач сплатив заборгованість в розмірі 60 000,00 грн. після звернення позивача з даним позовом, суд вважає, що провадження у справі в частині стягнення 60 000,00 грн. основного боргу підлягає припиненню на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, в зв'язку з відсутністю предмету спору.

Відповідно до положень ст. 49 ГПК України судові витрати по розгляду даної справи в цій частині покладаються на відповідача.

Залишок оплати на суму 240 000,00 грн. відповідач позивачу не сплатив.

Строк оплати є таким, що настав.

Оскільки відповідач отримав товар, однак в обумовлені строки не сплатив позивачеві повної його вартості, позовні вимоги в частині стягнення основного боргу підлягають задоволенню у сумі 240 000,00 грн., що складає борг відповідача станом на момент прийняття даного рішення.

Відповідно до положень ст. 49 ГПК України судові витрати по розгляду даної справи в цій частині покладаються на відповідача.

В зв'язку з тим, що відповідач припустився простроченню по платежам, позивач просить суд на підставі п. 5.3 Договору стягнути з відповідача 46 405,47 грн. - пені.

Згідно з п. 5.3 Договору, у випадку порушення умов, вказаних в п. 3.4 Договору Покупець сплачує Продавцю пеню в розмірі облікової ставки НБУ за кожний банківський день прострочення від вартості неоплаченої партії зерна.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений Договором строк свого обов'язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання (в т.ч. у період, який вказано позивачем), тому дії відповідача є порушенням договірних зобов'язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

Згідно з ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Положеннями ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України встановлено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

В силу приписів п. 18 Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2004 році" № 01-8/344 від 11.04.2005 р. з огляду на вимоги частини 1 статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини 1 статті 43 ГПК України стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд повинен перевірити обґрунтованість і правильність здійсненого нарахування сум штрафних санкцій, річних, збитків від інфляції, і в разі, якщо їх обчислення помилкове - зобов'язати позивача здійснити перерахунок відповідно до закону чи договору або зробити це самостійно.

Суд відзначає, що за приписом статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та частини другої статті 343 ГК України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки (п. 2.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

Судом встановлено факт прострочення виконання грошового зобов'язання, здійснено перерахунок пені з урахуванням викладеного вище, з врахуванням приписів ст. 232 Господарського кодексу України, здійснених відповідачем часткових проплат, строку настання виконання зобов'язання, дослідивши наданий відповідачем контррозрахунок, та встановлено, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 30 410,43 грн. пені. Пеню в розмірі 15 995,04 грн. нараховане безпідставно, а тому суд відмовляє в позові в цій частині.

Відповідно до положень ст. 49 ГПК України судові витрати по розгляду даної справи в цій частині покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Стосовно клопотання відповідача про зменшення розміру пені, суд не вбачає підстав для його задоволення з огляду на наступне.

Зазначене клопотання обґрунтовано скрутним фінансовим становищем відповідача.

Нормами чинного законодавства України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням господарського суду (частина третя статті 551 ЦК України, стаття 233 ГК України, пункт 3 статті 83 ГПК).

У вирішенні пов'язаних з цим питань господарському суду слід враховувати викладене в підпункті 3.17.4 підпункту 3.17 пункту 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", а також в абзацах першому - четвертому пункту 9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.11. № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" (п. 2.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

Згідно з п. 3.17.4 підпункту 3.17 пункту 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Разом з тим, відповідачем не подано суду жодних належних доказів на підтвердження викладених в заяві обставин його тяжкого фінансового стану, та того, що результати господарської діяльності будуть позитивними, що у майбутньому надасть можливість боржнику акумулювати необхідну грошову суму на виконання рішення.

Також суд відзначає, що зменшення розміру неустойки у виняткових випадках є правом, а не обов'язком суду.

Крім того, позивач на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України просить суд стягнути з відповідача 6 094,53 грн. - 3% річних, 17 380,00 грн. - інфляційних втрат.

Згідно зі статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. (Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові № 48/23 від 18.10.2011 р. та Верховний Суд України у постанові № 3-12г10 від 08.11.2010 р.).

За перерахунком суду, розмір 3% річних становить 5 802,75 грн., розмір інфляційних втрат становить 15 925,00 грн., внаслідок чого вказані суми підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. 3% річних в розмірі 291,78 грн. та інфляційні втрати в розмірі 1 455,00 грн. нараховано безпідставно, а тому суд відмовляє в позові в цій частині.

Відповідно до положень ст. 49 ГПК України судові витрати по розгляду даної справи в цій частині покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як відзначалось судом, під час розгляду справи відповідачем подано клопотання про розстрочку виконання судового рішення в даній справі на три місяці рівними частинами.

У відповідності до частини 6 статті 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Розстрочка виконання судового рішення може бути прийнята судом лише у виняткових випадках за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його виконання неможливим.

При цьому, такі виняткові обставини визначаються судом з огляду на матеріали справи, у тому числі подані стороною докази на обґрунтування такої заяви.

Згідно з вказівками, що містяться в постанові пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.12. № 9 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України», підставою для розстрочки виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у строк. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 Господарського процесуального кодексу України, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи.

Вищезазначені норми визначають процесуальну можливість вирішення питань, пов'язаних із проблемами, що виникають під час виконання рішення господарського суду. Проте, нормами чинного законодавства, зокрема Господарським процесуальним кодексом України не визначено переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання. Тому, суд оцінює докази, які підтверджують зазначені обставини, за правилами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України і лише за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення чи унеможливлюють його, господарський суд має право відстрочити виконання рішення чи постанови.

Представник відповідача вказує, що розстрочення виконання рішення забезпечить його реальне виконання, оскільки відповідач перебуває в скрутному фінансовому стані, проте, вчиняє дії для його покращення та негайно і добросовісно виконує свої зобов'язання за наявності грошових коштів, що підтверджується наданими відповідачем доказами.

Врахувавши матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини боржника у виникненні спору, суму заборгованості, дослідивши наявні докази, врахувавши часткове погашення відповідачем заборгованості під час розгляду даної справи, суд вважає за необхідне задовольнити клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Столичний млин» та розстрочити виконання рішення на три місці рівними частинами.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 75, п. 1-1 ч. 1 ст. 80, ст. ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Столичний млин» (04080, м. Київ, вул. Межигірська, б. 83; ідентифікаційний код 37175801) на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Надія ВП» (12000, Житомирська область, Червоноармійський район, с. Ягодинка, вул. Польова, б. 1; ідентифікаційний код 13576121) 240 000 (двісті сорок тисяч) грн. 00 коп. - основного боргу, 30 410 (тридцять тисяч чотириста десять) грн. 43 коп. - пені, 5 802 (п'ять тисяч вісімсот дві) грн. 75 коп. - 3% річних, 15 925 (п'ятнадцять тисяч дев'ятсот двадцять п'ять) грн. 00 коп. - інфляційних втрат, 5 282 (п'ять тисяч двісті вісімдесят дві) грн. 07 коп. - судового збору, розстрочивши виконання рішення наступним чином:

- до 16.06.16. 99 140 (дев'яносто дев'ять тисяч сто сорок) грн. 08 коп.;

- до 16.07.16. 99 140 (дев'яносто дев'ять тисяч сто сорок) грн. 08 коп.;

- до 16.08.16. 99 140 (дев'яносто дев'ять тисяч сто сорок) грн. 09 коп..

3. В частині стягнення 60 000 (шістдесят тисяч) грн. 00 коп. основного боргу провадження у справі припинити.

4. В іншій частині в позові відмовити.

5. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 16.05.16.

Суддя Т.М. Ващенко