РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.05.2016Справа №910/6102/16

За позовом Публічного акціонерного товариства "УКРТРАНСГАЗ" в особі Філії "Управління магістральних газопроводів "Львівтрансгаз" Публічного акціонерного товариства "УКРТРАНСГАЗ"

до Державного підприємства "Управління відомчої воєнізованої охорони"

про зобов'язання вчинити дії та стягнення 6750,00 грн. збитків

Суддя Гумега О.В.

Представники :

від позивача: Ковтунов І.А. за довіреністю № б/н від 28.12.2015

від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "УКРТРАНСГАЗ" в особі Філії "Управління магістральних газопроводів "Львівтрансгаз" Публічного акціонерного товариства "УКРТРАНСГАЗ" (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Державного підприємства "Управління відомчої воєнізованої охорони" (відповідач) про зобов'язання відповідача провести коригування вартості робіт на суму 6750,00 грн. в сторону її зменшення та про стягнення з відповідача збитків у розмірі 6750,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що між сторонами був укладений Договір № про закупівлю послуг, пов'язаних з особистою безпекою (послуг з охорони особливо важливих об'єктів ПАТ "УКРТРАНСГАЗ", які знаходяться на балансі УМГ "Львівтрансгаз") від 20.11.2013. В подальшому сторонами було укладено Додаткову угоду № 1 від 19.11.2014 до вказаного договору. За твердженням позивача, у зв'язку із завищенням відповідачем вартості послуг з охорони, ним були сплачені зайві кошти у сумі 6750,00 грн., у зв'язку з чим у відповідача виник обов'язок здійснити коригування вартості послуг на суму 6750,00 грн. в сторону їх зменшення та відшкодування позивачу понесених збитків у розмірі 6750,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.04.2016 порушено провадження у справі № 910/6102/16 та призначено розгляд справи на 19.05.2016 о 11:00 год.

17.05.2016 через відділ діловодства суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач проти позову заперечував з підстав недоведеності та необґрунтованості позовних вимог позивача. Відповідач, зокрема, зазначив, що свої зобов'язання згідно умов спірного договору виконав належним чином, претензії з боку замовника (позивача) не надходили, що підтверджується підписаними сторонами актами здачі-прийняття робіт (надання послуг). Відповідач також зазначив, що не вчиняв жодних дій на порушення умов спірного договору, які б були підставою для вимог позивача стосовно зменшення вартості послуг за цим договором. Відповідач не визнав своєї вини в порушенні зобов'язань за спірним договором і, як наслідок, виникнення збитків та обов'язку їх відшкодування. Крім того відповідач вважає, що твердження позивача про понесені ним збитки не відповідають дійсності та не підтверджені належними і допустимими доказами, в той час як згідно Довідки № 8 від 24.02.2015, складеної головним державним аудитором відділу оперативного аудиту за наслідками перевірки господарських відносин між позивачем та відповідачем, порушень не виявлено, а викладені у цій довідці пропозиції мають рекомендаційний характер та не являються підставою для перегляду вартості вже наданих та оплачених послуг.

В судове засідання, призначене на 19.05.2016, представник відповідача не з'явився, про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 566, яке наявне в матеріалах справи.

Відповідно до абз. 1 підпункту 3.9.2 підпункту 3.9 пункту 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" визначено, що у випадку нез'явлення в засідання представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 ГПК України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному судовому засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Судом не встановлено обставин, які б перешкоджали чи не дозволяли розглянути спір в даному судовому засіданні, при цьому судом враховано, що у поданому 17.05.2016 через відділ діловодства суду відзиві на позовну заяву відповідач виклав власну правову позицію стосовно заявлених до нього позовних вимог та просив суд повністю відмовити в їх задоволенні.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи по суті в судовому засіданні 19.05.2016 без участі представника відповідача, запобігаючи одночасно безпідставному затягуванню розгляду спору та з огляду на встановлений статтею 69 ГПК України строк вирішення спору.

В судовому засіданні, призначеному на 19.05.2016, представник позивача подав повідомлення про відсутність у провадженні господарських судів України або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішує спір, справи зі спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, та відсутність рішення цих органів з такого спору.

В судовому засіданні, призначеному на 19.05.2016, представник позивача надав усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідно до положень статті 75 ГПК України справа розглядалась за наявними в ній матеріалами, оскільки відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи відповідачем суду не подано.

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 19.05.2016 було проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 4 ст. 85 ГПК України.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, оглянувши в судових засіданнях оригінали документів, копії яких знаходяться в матеріалах справи, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

20.11.2013 між Публічним акціонерним товариством "УКРТРАНСГАЗ" в особі Філії "Управління магістральних газопроводів "Львівтрансгаз" Публічного акціонерного товариства "УКРТРАНСГАЗ" (замовник, позивач) та Державним підприємством "Управління відомчої воєнізованої охорони" (виконавець, відповідач) було укладено Договір № про закупівлю послуг, пов'язаних з особистою безпекою (послуг з охорони особливо важливих об'єктів, які знаходяться на балансі УМГ "Львівтрансгаз") (далі - Договір або Договір № від 20.11.2013).

Відповідно до пункту 1.1 Договору (в редакції укладеної сторонами до цього Договору Додаткової угоди № 1 від 19.11.2014) виконавець (відповідач) приймає на себе зобов'язання надати послуги, пов'язані з особистою безпекою (послуги з охорони особливо важливого об'єкту - ГЗП-1 Стрийського ВУМГ УМГ "Львівтрансгаз") на об'єкті замовника (позивача), адреса та розташування якого зазначені сторонами у Дислокації (додаток № 1 до Договору) (далі - об'єкт). Замовник зобов'язується прийняти послуги виконавця у встановлений сторонами час дії Договору і щомісячно сплачувати виконавцю плату за отримані послуги. Послуги надаються замовнику з 20.11.2013 до моменту проведення нової процедури закупівлі і підписання нової угоди.

Згідно з пунктом 3.1 Договору (в редакції Додаткової угоди № 1 від 19.11.2014 до Договору) загальна вартість Договору складає 291202,27 грн., що є на 20% більше від початкової суми Договору № від 20.11.2013. Загальна вартість Договору визначена із врахуванням податку на додану вартість та вартості всіх витрат, пов'язаних з виконанням Договору, до моменту його повного завершення.

Пунктом 3.3 Договору передбачено, що до 02 числа кожного місяця виконавець (відповідач) складає і надає замовнику (позивачу) для підписання акт про надання послуг за попередній місяць та рахунок на оплату послуг по договору, замовник протягом 5 календарних днів підписує ці акти, та повергає один примірник виконавцю.

На виконання умов Договору відповідачем були надані позивачу послуги, пов'язані з особистою безпекою (послуги з охорони особливо важливого об'єкту - ГЗП-1 Стрийського ВУМГ УМГ "Львівтрансгаз" ПАТ "УКРТРАНСГАЗ") на об'єкті замовника, що підтверджується підписаними та скріпленими печатками сторін актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) № 1-00208 від 30.11.2013 на суму 7414,87 грн., № 1-00229 від 31.12.2013 на суму 20222,38 грн., № 1-0003 від 31.01.2014 на суму 20222,38 грн., № 1-0039 від 28.02.2014 на суму 20222,38 грн., № 1-0075 від 31.03.2014 на суму 20222,38 грн., № 1-114 від 30.04.2014 на суму 20222,38 грн., № 1-154 від 31.05.2014 на суму 20222,38 грн., № 1-192 від 30.06.2014 на суму 20222,38 грн., № 1-230 від 31.07.2014 на суму 20222,38 грн., № 1-268 від 31.08.2014 на суму 20222,38 грн., № 1-318 від 30.09.2014 на суму 20222,38 грн., № 1-360 від 31.10.2014 на суму 20222,38 грн., № 1-399 від 30.11.2014 на суму 12807,50 грн., № 1-434 від 30.11.2014 на суму 7312,80 грн., № 1-441 від 31.12.2014 на суму 20608,80 грн., № 1-00000003 від 31.01.2015 на суму 20608,80 грн. (далі разом - Акти здачі-прийняття робіт (надання послуг)).

За доводами позивача, 24.02.2015 за наслідками моніторингу господарської операції щодо закупівлі послуг, пов'язаних з особистою безпекою (охороною об'єктів та особливо важливих об'єктів УМГ "Львівтрансгаз"), Головним державним аудитором відділу оперативного аудиту Державної фінансової інспекції у Львівській області Гупало М.В. було складено Довідку № 8.

У вказаній довідці зазначено, що проведеною Держфінінспекцією у м. Києві зустрічною звіркою встановлено, що згідно наданих документів ДП "Управління відомчої воєнізованої охорони" за період з грудня 2013 по грудень 2014 року витрати на відрядження не здійснювались, а отже, УМГ "Львівтрансгаз" взято до сплати зобов'язання за витрати на відрядження, які фактично не підтверджені.

Відповідно до вказаної довідки позивачу було запропоновано провести відповідні коригування вартості наданих послуг, пов'язаних з особистою безпекою (охороною об'єктів та особливо важливих об'єктів УМГ "Львівтрансгаз"), в т.ч. по Договору № від 20.11.2013.

За вказаних обставин позивач звернувся до відповідача з вимогою № 4000/31-09 від 17.08.2015 "Про коригування заборгованості", згідно якої просив відповідача скласти та підписати коригуючі акти щодо надання послуг з охорони, зокрема, по Договору № від 20.11.2013, а саме зменшити вартість наданих послуг за листопад 2013 - січень 2015 на 6750,00 грн.

Оскільки відповідач не задовольнив наведені вимоги позивача, останній звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про зобов'язання відповідача в примусовому порядку провести коригування вартості робіт на суму 6750,00 грн. в сторону її зменшення та про стягнення з відповідача збитків у розмірі 6750,00 грн.

Відповідач в судове засідання не з'явився, втім згідно поданого відзиву на позовну заяву проти заявленого позивачем позову заперечував з підстав недоведеності та необґрунтованості вимог позивача.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною 1 ст. 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з таких підстав.

Спір між сторонами виник у зв'язку з вимогами позивача щодо зобов'язання відповідача провести коригування вартості робіт (послуг) за Договором № від 20.11.2013 на суму 6750,00 грн. в сторону її зменшення та щодо стягнення з відповідача збитків у розмірі 6750,00 грн., понесених, на думку позивача, у зв'язку із завищенням відповідачем вартості робіт (послуг) за Договором № від 20.11.2013.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з ч. 2 статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 ч. 2 статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір, відповідно до ст. 629 ЦК України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем Договору № від 20.11.2013, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором охорони.

Згідно зі статтею 978 ЦК України за договором охорони охоронець, який є суб'єктом підприємницької діяльності, зобов'язується забезпечити недоторканність особи чи майна, які охороняються. Це забезпечується введенням спеціального режиму, який забезпечує недоторканість майна, що охороняється. Володілець такого майна або особа, яку охороняють, зобов'язані виконувати передбачені договором правила особистої та майнової безпеки і щомісячно сплачувати охоронцю встановлену плату.

Ціна Договору № від 20.11.2013 була затверджена сторонами і є суттєвою умовою договору та може змінюватися лише за підстав, вказаних у договорі. Так зокрема, відповідно до п. 3.1 цього договору, його ціна складала 242668, 56 грн. та була змінена сторонами Додатковою угодою № 1 від 19.11.2014 до Договору на суму в розмірі 291203, 27 грн.

Згідно норм чинного законодавства України, ціна договору є його істотною умовою, і не може змінюватися в односторонньому порядку.

Відповідно до ст. 180 ГК України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь- якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними.

Згідно частини 2 статті 189 ГК України, ціна у господарських зобов'язаннях є істотною умовою господарського договору.

Судом встановлено, що при укладенні спірного договору сторонами досягнуто згоди з усіх його істотних умов, а рівно, станом на момент розгляду даного спору, спірний договір є таким, що укладений сторонами належним чином, підписаний та завірений печатками обох сторін, у судовому порядку недійсним або нікчемним не визнавався. Докази протилежного в матеріалах справи відсутні.

Як свідчать матеріали справи, відповідачем на виконання умов Договору № від 20.11.2013 надані послуги, пов'язані з особистою безпекою (послуги з охорони особливо важливого об'єкту - ГЗП-1 Стрийського ВУМГ УМГ "Львівтрансгаз"), а позивачем прийняті вказані послуги на загальну суму 291198,95 грн., що підтверджується підписаними сторонами Актами здачі-прийняття робіт (наданих послуг), жодних претензій та зауважень зі сторони позивача (замовника) відповідачу (виконавцю) заявлено не було.

На підтвердження правомірності своїх позовних вимог позивач посилається лише на Довідку № 8 від 24.02.2015, складену за результатами перевірки Головним державним аудитором відділу оперативного аудиту Державної фінансової інспекції у Львівській області Гупало М.В. Проте такий документ не може вказувати або встановлювати певне порушення, виходячи з наступного.

Зі змісту положень п. 86.1 Податкового кодексу України, п. 7 Порядку проведення органами державної податкової служби зустрічних звірок, затвердженого Постановою КМУ від 27.12.2010 №1232 та п. 4.6 Методичних рекомендацій щодо організації та проведення органами державної податкової служби зустрічних звірок, затверджених Наказом ДПА України від 22.04.2011№236, вбачається, що у разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка.

В результаті проведення перевірки відносин між ДП "Управління відомчої воєнізованої охорони" та Філією "Управління магістральних газопроводів "Львівтрансгаз" ПАТ "Укратрансгаз" була складена вищевказана довідка, а не акт, що свідчить про відсутність виявлених при перевірці порушень.

При цьому суд зазначає, що пропозиції, викладені в Довідці № 8 від 24.02.2015, на яку посилається позивач, носять рекомендаційний характер, і не можуть бути підставою для перегляду вартості вже наданих та оплачених послуг.

Крім того, за змістом поданого позову позивач посилався на те, що, у зв'язку із завищенням відповідачем вартості послуг за Договором на суму 6750,00 грн., ним було понесено збитки в наведеній сумі.

Відповідно до норм статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно з частиною 1 статті 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною (частина 2 статті 224 ГК України).

Для застосування такого виду господарської санкції (правового наслідку порушення зобов'язання), як стягнення збитків, необхідна наявність всіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення: протиправної поведінки; збитків; причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника і збитками; вини. При відсутності хоч б одного з цих елементів господарсько-правова відповідальність не настає.

Згідно з частиною 1 статті 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

За правилами статті 611 ЦК України відшкодування збитків є встановленим договором або законом правовим наслідком, що настає у разі порушення зобов'язання.

Частиною 1 статті 623 ЦК України передбачено, що боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Важливим елементом доказування наявності шкоди є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки.

Таким чином, позивач повинен довести факт заподіяння йому збитків, розмір зазначених збитків, а також довести невиконання зобов'язань та причинно-наслідковий зв'язок між невиконанням зобов'язань та заподіяними збитками. При визначенні розміру збитків, заподіяних порушенням господарських договорів, береться до уваги вид (склад) збитків та наслідки порушення договірних зобов'язань для підприємства.

З огляду на зазначене, суд не приймає Довідку № 8 від 24.02.2015, складену Головним державним аудитором відділу оперативного аудиту Державної фінансової інспекції у Львівській області Гупало М.В., в якості належного та допустимого доказу факту завдання відповідачем позивачу збитків у розмірі 6750,00 грн. у зв'язку із завищенням відповідачем вартості послуг за Договором № від 20.11.2013, оскільки між сторонами (позивачем та відповідачем) існують договірні відносини, які встановлюють обсяг та вартість спірних послуг.

В свою чергу, підставою для притягнення особи до господарсько-правової відповідальності у вигляді відшкодування збитків є наявність складу господарського правопорушення, елементи якого в діях відповідача в спірному випадку відсутні, у зв'язку з чим вимоги позивача про стягнення з відповідача збитків в розмірі 6750,00 грн. визнаються судом необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо заявлених позовних вимог про зобов'язання провести коригування вартості робіт за Договором № від 20.11.2013 на суму 6750,00 грн. в сторону її зменшення, то суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 ГПК України право на звернення до господарського суду мають підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Нормами частини 2 статті 16 ЦК України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з частинами 2 та 3 статті 20 ГК України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Отже, із приписів вищенаведених правових норм випливає, що захист прав особи та законних інтересів здійснюється способом, що визначений законом або договором.

Таким чином, позивачем, з огляду на приписи норм статті 16 ЦК України та статті 20 ГК України, неправильно визначено спосіб захисту порушеного права.

У випадку якщо позивач, звертаючись до суду, обрав спосіб, не встановлений законом або договором для захисту права чи інтересу, що порушене, невизнане або оспорюється, слід виходити із загальних засад захисту прав, свобод та інтересів, визначених Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правовідношення.

Виходячи з приписів вищевказаних статей такий спосіб захисту цивільних прав як коригування вартості робіт в сторону її зменшення, не відповідає можливим способам захисту прав та інтересів, встановлених господарським та цивільним законодавством. Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про зобов'язання відповідача провести коригування вартості робіт в сторону її зменшення.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається, зокрема, у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено повністю, то витрати по сплаті судового збору покладаються в повному обсязі на позивача.

Керуючись ст.ст. 1, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідно до ч. 5 ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 26.05.2016

Суддя Гумега О. В.