РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.05.2016Справа №910/22153/15

За позовом Державної фінансової інспекції України

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Айкюжн»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Міністерство екології та природних ресурсів України

про стягнення 224 496,44 грн.

Суддя Якименко М.М.

Представники сторін:

від позивача: Сміленко А.А. - за довіреністю № 25/4/65-Д від 28.04.2016 року, Бутурлим О.О. - за довіреністю № 25/4/69-Д від 28.04.2016 року;

від відповідача: Бойко А.А. - договір про надання адвокатських послуг № 2014/07/23-2 від 23.07.2014 року;

від третьої особи: не з'явилися.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державна фінансова інспекція України звернулася до Господарського суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Айкюжн» про стягнення 224 496,44 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем в порушення умов Договору №120/270/12-02 від 12.12.2013 року, завищено вартість послуг з виконання науково-дослідних робіт на суму 224 496,44 грн.

З цих підстав, позивач просив суд задовольнити позов стягнувши з відповідача на свою користь 224 496,00 грн. - збитків.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 13.04.2016 року порушено провадження по справі, призначено її розгляд на 04.05.2016 року та залучено до участі у справі Міністерство екології та природних ресурсів України в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.

29.04.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представник позивача надійшов відзив на позовну заяву.

В судове засідання 04.05.2016 року представник третьої особи не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Ухвали суду, позовна заява надсилались на всі відомі адреси, в тому числі на юридичну адресу підприємства згідно відомостей єдиного державного реєстру підприємств та організацій України.

Відповідно до абзацу 3 п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 75 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 04.05.2016 року представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, представник відповідача позовні вимоги не визнав.

Відповідно до статті 85 ГПК України в судовому засіданні 04.05.2016 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності, та заслухавши пояснення представників позивача та відповідача , Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

12.12.2013 року між Міністерством екології та природних ресурсів України (далі по тексту - Замовник, третя особа) та Товариством з обмеженою відповідальність «Айкюжн» (далі по тексту - Виконавець, позивач) укладено Договір №120/270/12-02 про закупівлю послуг за державні кошти (далі по тексту - Договір), за умовами якого (п. 1.1. Договору) виконавець (позивач) зобов'язався у 2013 році надати Міністерству екології та природних ресурсів України послуги з виконання науково-дослідних робіт з дослідження та розробки в галузі біологічних наук, а замовник - прийняти і оплатити зазначені послуги.

Згідно з п. 3.1 Договору, загальна ціна договору (послуг) становить 599 000,00 грн. без ПДВ (відповідно до підпункту 197.1.22 статті 197 Податкового кодексу України).

Відповідно до п. 4.1 Договору, розрахунки проводяться після підписання сторонами Акта здавання-приймання наданих послуг протягом 10 банківських днів з дати його підписання сторонами.

Пунктом 5.1 договору встановлено, що термін надання послуг - грудень 2013 року.

Відповідно до п. 3.3 Договору фінансування здійснюється згідно бюджетного призначення. Джерело фінансування: кошти Державного фонду охорони навколишнього природного середовища (за бюджетною програмою КПКВК 2401270 "Здійснення природоохоронних заходів"), КУКВ 2281.

На виконання взятих зобов'язань позивач передав, а замовник прийняв результати наданих належним чином та у повному обсязі послуг, що підтверджується Актом №1 від 23.12.2013р. здавання-приймання наданих послуг за договором №120/270/12-02 на суму 599 000,00 грн.

Державною фінансової інспекції України (далі по тексту - відповідач) проведено ревізію фінансово-господарської діяльності Міністерство екології та природних ресурсів України за період з 01.04.2011 року по 01.04.2014 року, за результатами якої складено Акт від 14.11.2014 року №31-21/47, згідно якого встановлено факт не підтвердження первинними документами витрат, включених позивачем до калькуляцій кошторисної вартості за Договором №120/270/12-02, на суму 224 496,44 грн.

Спір у справі виник в зв'язку з тим, що на думку позивача відповідачем під час виконання умов Договору було завищено вартість робіт на суму 224 496,44 грн., в зв'язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача вартість завищених робіт в якості завданих збитків.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Частиною 1, 2 ст. 224 ГК України визначено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною (ч. 1 ст. 225 ГК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; збитків; причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Як у випадку невиконання договору, так і за зобов'язанням, що виникає внаслідок заподіяння шкоди, чинне законодавство, як правило, виходить з принципу вини контрагента або особи, яка завдала шкоду (статті 614 та 1166 ЦК України).

Чинним законодавством України обов'язок доведення факту наявності порушення відповідача покладено на позивача, наявність та розмір понесених збитків, а також причинно-наслідковий зв'язок між правопорушенням і збитками.

Встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність завдавача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. При цьому такий зв'язок між порушенням та збитками має бути прямим та безпосереднім.

В підтвердження своїх вимог позивач посилається на Акт Державної фінансової інспекції України №31-21/47 від 14.11.2014 року та вимогу про усунення порушень від 28.11.2014 року №31-14/958, однак суду не надано позивачем копій зазначених документів.

Суду звертає увагу, що Державної фінансової інспекції України не є стороною по даній справі і не є експертною установою в розумінні положень норм Закону України «Про судову експертизу».

Рішенням Господарського суду м. Києва від 15.05.2014 року у справі №910/3810/14 встановлено факт виконання ТОВ «Айкюжн» умов договору №120/270/12-02 у повному обсязі та факт наявності боргу у Міністерства екології та природних ресурсів України за договором від 12.12.2013р. №120/270/12-02 у сумі 599 000,00 грн.

Відповідно до ст. 35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З врахуванням вищевикладеного суд дійшов до висновку, що позивачем не доведено наявності прямого та безпосереднього причинного зв'язку між діями відповідача та сумою збитків у розмірі 224 496,44 грн.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Таким чином, за результатами розгляду справи суд прийшов до висновку що позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження своїх позовних вимог, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються судом на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 32, 33, 49, 75, 82 - 85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог - відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Якименко М.М.

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 20.05.2016 року.