РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.05.2016Справа №910/3716/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Техноторг-Плюс"

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Євромейл"

2) Командитного товариства "Д-Груп"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Бізнес парк"

про визнання договору недійсним

Суддя Пригунова А.Б.

Представники:

від позивача: Сич Є.Ю.

від відповідача 1: Пархомчук Р.І.

від відповідача 2: не з'явились

від третьої особи: не з'явились

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Техноторг-Плюс» звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євромейл» та Командитного товариства «Д-Груп» про визнання недійсним договору фінансового лізингу від 15.08.2000 р. укладеного між Командитним товариством «Корпорація «Веда», правонаступником якого є Командитне товариство "Д-Груп", та Товариством з обмеженою відповідальністю "Євромейл", предметом якого є нежиле приміщення корпус № 2, літ «Р», розташоване вздовж вул. Металістів за адресою: м. Київ, вул. Смоленська, 31-33. загальною площею 4 705, 0 кв.м. Позовні вимоги обґрунтовані набуттям позивачем права власності на вказане майно на підставі договору купівлі-продажу від 11.03.2011 р., укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю "Бізнес парк", в той час, як 26.02.2016 р. здійснено державну реєстрацію права власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Євромейл» на нежиле приміщення літ «Р», розташоване за адресою: м. Київ, вул. Смоленська, 31-33. загальною площею 4 242, 4 кв.м. на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2014 р. 910/22897/14.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.03.2016 р. порушено провадження у справі № 910/3716/16 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 16.03.2016 р. за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

У процесі провадження у справі відповідач 1 подав відзив на позовну заяву, у якому проти позову заперечив, мотивуючи свої заперечення тим, що при укладені оспорюваного договору фінансового лізингу від 15.08.2000 р. сторонами досягнуто всіх істотних умов договору, визначених ст. 638 Цивільного кодексу України.

Також Товариство з обмеженою відповідальністю «Євромейл» відзначає, що на момент укладення оспорюваного договору фінансового лізингу від 15.08.2000 р., договору купівлі-продажу позивачу нежилого приміщення по вул. Смоленській, 31-33 у місті Києві не існувало, оскільки його було укладено 11.03.2011 р., а відтак - права Товариства з обмеженою відповідальністю «Техноторг-Плюс» на момент укладення вказаного договору не порушені.

Позивач подав письмові пояснення по справі, у яких зазначає, що передача в лізинг майна разом із земельною ділянкою суперечить приписам Закону України «Про лізинг» та, крім того, за оспорюваним договором передано приміщення площею 4 705, 0 кв.м., в той час як згідно свідоцтва про право власності Командитного товариства «Корпорація «Веда» на нежилий будинок від 22.11.2001 р. його площа складає 4 457, 50 кв.м.

Також позивач вказує, що фактично за договором лізингу відбулось відчуження об'єкта нерухомості, а не передача його у лізинг.

У даному судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив позов задовольнити.

Представник відповідача 1 проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позов.

Представники відповідача 2 та третьої особи на виклик суду не з'явились, про поважні причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих учасниками процесу оригінали яких оглянуто у судовому засіданні.

У судовому засіданні 11.05.2016 р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників провадження у справі представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до свідоцтва про право власності серії МК № 010001750 від 22.12.1998 р. Командитному товариству "Корпорація «Веда» на прав власності належав майновий комплекс в частині по вул. Смоленській, 31-33 у місті Києві загальною площею 8 220, 5 кв.м.

Як зазначає позивач, частина нежилого будинку - виробничої будівлі № 2. літера «Р» по вул.. Смоленській, 31-33 у місті Києві загальною площею 4 242, 4 кв.м. (яка утворилась в результаті виділення приміщення підвалу № 1 площею 40, 3 кв.м., приміщення цоколю № 2 площею 42, 6 кв.м., № 3 площею 106, 0 кв.м., № 4 площею 26, 2 кв.м.) передано до статутного фонду Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес парк" за актом приймання-передачі від 29.12.2002 р.

15.08.2000 р. між Командитним товариством "Корпорація «Веда», правонаступником якого є Командитне товариство «Д-Груп» та Товариством з обмеженою відповідальністю "Євромейл", укладено договір фінансового лізингу за умовами якого відповідач 2 зобов'язався передати, а відповідач - прийняти у платне користування нежиле приміщення, а саме - корпус № 2, літера "Р", площею 4 705, 00 кв.м. разом з земельною ділянкою, на якій розташований корпус, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Смоленська, 31-33, яке належить Командитному товариству "Корпорація «Веда» на праві власності відповідно до свідоцтва серії МК № 010001750 від 22.12.1998 р.

Відповідно до свідоцтва про право власності серії НБ № 010004597 від 22.11.2001 р. Командитному товариству "Корпорація «Веда» належав на праві власності нежилий будинок - виробнича будівля площею 4 457, 5 кв.м. по вул. Смоленській, 31-33 у місті Києві.

11.03.2011 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Техноторг-Плюс" та Товариством з обмеженою відповідальністю «Бізнес парк» укладено договір купівлі-продажу нежилого приміщення, за умовами якого третя особа продала, а позивач купив нежиле приміщення (літ Р.) загальною площею 2 242, 4 кв.м. по вул. Смоленській, 31-33 у місті Києві, яке належало Товариству з обмеженою відповідальністю «Бізнес парк» на підставі свідоцтва про право власності серії НП № 010006834 від 20.02.2003 р. та розташоване на земельній ділянці площею 1,0003 га за кадастровим № :69:035:0009.

11.03.2011 р. вищевказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кривенчуком С.В. та зареєстровані в реєстрі № 1193.

23.03.2011 р. зареєстровано право власності Товариства з обмеженою відповідальністю "Техноторг-Плюс" на нежиле приміщення (літ Р.) загальною площею 2 242, 4 кв.м. по вул. Смоленській, 31-33 у місті Києві.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, Товариство з обмеженою відповідальністю "Техноторг-Плюс" зазначає, що договір фінансового лізингу від 15.08.2000 р. суперечить чинному законодавству України, що тягне наслідком його недійсність відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Техноторг-Плюс" зазначає, що предметом лізингу за оспорюваним договором від 15.08.2000 р. є нежиле приміщення загальною площею 4 705, 00 кв.м. по вул. Смоленській, 31-33 у місті Києві, в той час як відповідно до свідоцтва про право власності серії НБ № 010004597 від 22.11.2001 р. у власності Командитного товариства "Корпорація «Веда» перебував нежилий будинок площею 4 457, 5 кв.м., що, на думку позивача, свідчить про відсутність у вказаному договорі такої істотної умови як об'єкту лізингу.

Також позивач вказує, що відповідно до приписів ст. 2 Закону України «Про лізинг» земельні ділянки не можуть бути об'єктами лізингу, в той час, як за умовами договору від 15.08.2000 р. об'єкт лізингу передається разом із земельною ділянкою, на якому він розташований.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору та встановлюються письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів, а також поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі.

Відповідно до приписів ст. 4 Цивільного кодексу Української РСР цивільні права і обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов'язки. Відповідно до цього цивільні права і обов'язки виникають, зокрема, з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно зі ст. 41 Цивільного кодексу Української РСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

У відповідності до положень ст. 42 Цивільного кодексу Української РСР угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду.

Відповідно до ст. 59 Цивільного кодексу Української РСР угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення. Проте, якщо з самого змісту угоди випливає, що вона може бути припинена лише на майбутнє, дія угоди визнається недійсною і припиняється на майбутнє.

Як встановлено ст. 151 Цивільного кодексу Української РСР в силу зобов'язання одна особа (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як-от: передати майно, виконати роботу, сплатити гроші та інше або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст. 152 Цивільного кодексу Української РСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Статтею 153 Цивільного кодексу Української РСР встановлено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

За визначенням ст. 1 Закону України «Про лізинг» (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору) лізинг - це підприємницька діяльність, яка спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів і полягає в наданні лізингодавцем у виключне користування на визначений строк лізингоодержувачу майна, що є власністю лізингодавця або набувається ним у власність за дорученням і погодженням з лізингоодержувачем у відповідного продавця майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів. Лізинг здійснюється за договором лізингу, який регулює правовідносини між суб'єктами лізингу, і, залежно від особливостей здійснення лізингових операцій, може бути двох видів - фінансовий чи оперативний.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про лізинг» (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору) об'єктом лізингу може бути будь-яке нерухоме і рухоме майно, яке може бути віднесене до основних фондів відповідно до законодавства, в тому числі продукція, вироблена державними підприємствами (машини, устаткування, транспортні засоби, обчислювальна та інша техніка, системи телекомунікацій тощо), не заборонене до вільного обігу на ринку і щодо якого немає обмежень про передачу його в лізинг (оренду).

Згідно з ч. 3 ст. 2 Закону України «Про лізинг» (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору) не можуть бути об'єктами лізингу за цим Законом, зокрема, земельні ділянки та інші природні об'єкти.

Тобто, нормами чинного законодавства України, чинного на час укладення оспорюваного правочину, закріплено заборону на передачу в лізинг земельних ділянок, в той час як за умовами оспорюваного договору від 15.08.1999 р. Товариству з обмеженою відповідальністю "Євромейл" передано в лізинг нежиле приміщення, а саме - корпус № 2, літера "Р", площею 4 705, 00 кв.м. разом з земельною ділянкою, на якій розташований корпус, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Смоленська, 31-33.

Однак, стосовно доводів Товариства з обмеженою відповідальністю "Техноторг-Плюс" про відсутність у оспорюваному договорі істотних умов, суд відзначає, що наведені обставини у будь-якому випадку не зумовлюють його недійсність.

Відповідно до листа Вищого арбітражного суду України від 23.03.1998 р. № 01-8/104 «Про Закон України «Про лізинг» не можуть бути об'єктами лізингу об'єкти оренди державного майна, зазначені у ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", крім окремого індивідуально визначеного майна державних підприємств, земельні ділянки та інші природні об'єкти. Договір лізингу, укладений з порушенням вимог згаданої норми Закону, може бути визнаний недійсним з урахуванням конкретних обставин справи на підставі ст.ст. 48, 49 Цивільного кодексу України.

У відповідності до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про лізинг» (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору) договір лізингу має бути укладений у письмовій формі та повинен відповідати вимогам законодавства України.

Статтею 7 Закону України «Про лізинг» (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору) до істотних умов договору лізингу віднесено об'єкт лізингу (склад і вартість майна).

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

У відповідності до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

В обґрунтування заявлених вимог Товариство з обмеженою відповідальністю "Техноторг-Плюс" вказує про передачу у лізинг нерухомого майна, площа якого є більшою, ніж вказана у свідоцтві про право власності серії НБ № 010004597 від 22.11.2001 р.

В той же час суд звертає увагу, що оспорюваний договір укладений 15.08.2000 р., а відтак - свідоцтво про право власності серії НБ № 010004597 від 22.11.2001 р. у будь-кому разі не може підтверджувати наявність у Командитного товариства "Корпорація «Веда» прав на розпорядження спірним майном, оскільки фактично викладене після укладення вказаного правочину.

При цьому, за змістом оспорюваного договору від 15.08.2000 р. право власності Командитного товариства "Корпорація «Веда» підтверджується свідоцтвом про право власності серії МК № 010001750 від 22.12.1998 р., за яким останньому належать приміщення по вул. Смоленській, 31-33 у місті Києві загальною площею 8 220, 5 кв.м.

В той же час, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору від 15.08.2000 р., Товариство з обмеженою відповідальністю "Техноторг-Плюс", стверджує про наявність у нього прав на нежиле приміщення площею 4 242, 4 кв.м. літ «Р», розташованого за адресою: м. Київ, вул. Смоленська, 31-33 на підставі договору купівлі-продажу від 11.03.2011 р., укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю "Бізнес парк".

Статтею 48 Цивільного кодексу Української РСР встановлено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

За висновками Верховного Суду України, які викладені у постанові Пленуму «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. № 9 вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

У відповідності до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. № 9 вимоги про визнання такого правочину недійсним можуть заявлятися як сторонами правочину, так і будь-якою заінтересованою особою в разі, якщо таким правочином порушено її права чи законні інтереси, а також органами державної влади, які відповідно до закону здійснюють контроль за видом діяльності, яка потребує ліцензування.

Відповідно до п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно з п. 2.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 Господарського процесуального кодексу України. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Тобто, в контексті наведеної норми має значення лише суб'єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту та виключно суб'єктивний характер заінтересованості як переконаності в необхідності судового захисту суб'єктивного матеріального права чи законного інтересу може підтверджуватися при зверненні до суду лише посиланням на таку необхідність самої заінтересованої особи.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права саме - заходами, які прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб'єктивних цивільних прав та (або) усунення наслідків такого порушення.

Відтак, розгляд справи судом є наслідком суб'єктивного уявлення сторони про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів та у процесі такого розгляду суд, на підставі наявних у справі доказів та пояснень учасників процесу, встановлених встановлює наявність або відсутність такого порушення.

Виходячи із заведених позивачем підстав позову, враховуючи, що вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Техноторг-Плюс" у даній справі обґрунтовані набуттям ним права власності на спірне майно на підставі договору купівлі-продажу від 11.03.2011 р., суд дійшов висновку, що на момент укладення оспорюваного договору фінансового лізингу - 15.08.2000 р. права та охоронювані інтереси Товариства з обмеженою відповідальністю "Техноторг-Плюс" щодо спірного майна у будь-якому випадку не могли бути порушені.

При цьому, враховуючи наявні у справі документи (зокрема, платіжні доручення), у суду відсутні підстави вважати, що оспорюваний договір фінансового лізингу від 15.08.2000 р. фактично був укладений після набуття позивачем права власності на спірне майно за договором купівлі-продажу від 11.03.2011 р.

Крім того, позивач не обґрунтовує свої вимоги укладенням оспорюваного договору у інший термін, ніж він датований.

Тож, здійснивши оцінку наявних у справі доказів за правилами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи що судом не встановлено факту порушення прав та охоронюваних законом інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю "Техноторг-Плюс", що відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України є підставою для судового захисту , суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог позивача та відсутність підстав для задоволення позову із наведених підстав.

Підсумовуючи вищевикладене, суд відмовляє у задоволенні позову у повному обсязі.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 16.05.2016 р.

Суддя Пригунова А.Б.