ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" травня 2016 р.Справа № 910/24444/13

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Новікової Н.А.

при секретарі судового засідання Васильєві А.В.

розглянувши справу

за позовом публічного акціонерного товариства Харківгаз, 61109, м. Харків, вул. Безлюдівка, 1, ;

до державного підприємства Караванський спиртовий завод", 62436, Харківська обл., м. Люботин, с. Караван, вул. Заводська, б. 23, ;

про стягнення 46 048,42 грн.

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1 (довіреність № 5498 від 30.12.2015 р.);

відповідача ОСОБА_2 (довіреність б/н від 01.04.2016 р.).

За відсутності клопотання сторін технічна фіксація судового процесу не здійснювалась.

Суть справи:

16.12.2013 року Публічне акціонерне товариство "Харківгаз" звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Державного підприємства спиртової та лікеро - горілчаної промисловості "Укрспирт" про стягнення 46048,42 грн., з яких основний борг за договором № 11П-391ГК від 25.02.201 р. у розмірі 29 554,86 грн., пеня в розмірі 5 731,76 грн., 3% річних у розмірі 3 551,72 грн. та інфляційні витрати у розмірі 7 210,08 грн.

Свої позовні вимоги обґрунтовує неналежним виконанням відповідачем умов договору № 11П-391 ГК/178 від 25.02.2011 року щодо повної та своєчасної оплати наданих послуг.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 17.12.2013 року було прийнято вказану позовну заяву, порушено провадження у справі та призначено її розгляд на 21 січня 2014 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 06.02.2014 року замінено відповідача - Державне підприємство спиртової та лікеро - горілчаної промисловості "Укрспирт" (код ЭДРПОУ 37199618) на належного відповідача - Державне підприємство "Караванський спиртовий завод" (); матеріали справи № 910/24444/13 було направлено за підсудністю до господарського суду Харківської області.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 12.05.2014 року провадження у справі №910/24444/13 було зупинено до винесення ухвали суду за результатами розгляду заяви Публічного акціонерного товариства "Харківгаз" (вх.№ 8803 від "24" квітня 2012 р.) з грошовими вимогами до боржника по справі № 5023/8082/11 про банкрутство ДП "Караванський спиртовий завод".

Відповідно до розпорядження "Щодо призначення повторного автоматичного розподілу справи" від 08 грудня 2015 року призначено проведення автоматичного розподілу справи у зв'язку з відсутністю повноважень судді Добрелі Н. С.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду даної справи обрано головуючого суддю Жигалкіна І.П.

Відповідно до розпорядження "Щодо призначення повторного автоматичного розподілу справи" від 12 жовтня 2015 року призначено проведення автоматичного розподілу справи у зв'язку з відсутністю повноважень судді Жигалкіна І.П.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду даної справи обрано головуючого суддю Новікова Н.А.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 29.03.2016 р. провадження у справі було поновлено та призначено до розгляду в судовому засіданні 20.04.2016 р. у звязку з припиненням провадження у справі № 5023/8082/11 про банкрутство державного підприємства Караванський спиртовий завод та скасування мораторію, введеного ухвалою господарського суду Харківської області від 03.10.2011 р.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 20.04.2016 р. розгляд справи було відкладено з метою витребовування у позивача додаткових пояснень та доказів по суті заявлених позовних вимог.

Суд перейшов до розгляду справи по суті.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив суд задовольнити позов повністю

Представник відповідача проти позову заперечив та просив суд відмовити в задоволені позову в повному обсязі, зокрема зазначивши, що відповідачем повинно бути Державне підприємство спиртової та лікеро-горілчаної промисловості Укрспирт.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України щодо обов'язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що в межах наданих йому повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

Розглянувши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарський договір є підставою виникнення господарських зобовязань.

Відповідно до ст.ст. 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, зміст договору складається з умов, які визначаються на розсуд та за погодженням сторін, та умов, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства, договір укладений (підписаний сторонами) є обовязковим для виконання кожної із сторін.

25 лютого 2011 р. між публічним акціонерним товариством Харківгаз (Постачальник) та Державним підприємством Караванський спиртовий завод (Споживач) було укладеного договір № 11П-391 ГК/178 про закупівлю природного газу та послуг з його транспортування (далі - Договір), відповідно до умов якого Постачальник зобовязується власними газорозподільними мережами поставаити, протранспортувати та передати природний газ на вході у газову мережу Споживача в 2011 році для потреб Споживача, а Споживач зобовязується приймати та оплачувати газ на умовах цього договору.

Відповідно до п. 1. 2 Договору, Постачальник передає Споживачу у 2011 р. газ з урахуванням вартості його транспортування магістральними та розподільними трубопроводами в обсязі до 1 050,000 тис. куб. м.

Пунктом 4.1 сторони погодили оплату за газ, а саме: оплата за газ здійснюється Споживачем виключно грошовими коштами шляхом 50% попередньої оплати вартості обсягів газу, запланованих для поставки, протягом місяця, в якому здійснюється поставка природного газу.

Відповідно до п. 3.1.1 сторони домовились, що ціна на газ, що вказана в цьому Договорі, змінюється нормативними актами уповноважених державних органів. У разі зміни уповноваженим державним органом ціни на газ Сторонами в обовязковому порядку застосовується нова ціна. Нова вартість вступає в силу з моменту, визначеному у відповідних нормативних актах та приймається сторонами до виконання без складання додаткової угоди, про що Постачальник письмово інформує Споживача.

Остаточний розрахунок здійснюється на підставі 2-х сторонніх актів приймання передачі газу та актів виконаних послуг з транспортування природного газу до 10 числа місяця, наступного за місяцем постачання та транспортування природного газу.

Згідно п. 10.1 Договору, цей Договір набирає чинності з моменту його підписання повноважними представниками Сторін та скріплення печатками Сторін, поширює свою дію на відносини, що склались між Сторонами з 01 січня 2011 року і діє у частині постачання та транспортування природного газу до 31 грудня 2011 року включно, а у частині розрахунків за газ до їх повного здійснення.

Додатком №1 до Договору від 25.02.2011 р. сторони узгодили порядок та умови приймання-передачі газу, а також порядок обліку газу.

Як свідчать матеріали справи, а саме ОСОБА_1 приймання-передачі (а.с. 14-18), на виконання п.1.2 Договору, Позивач поставив у лютому 2011 року - серпні 2011 року, а Відповідач прийняв природний газ загальним обсягом 370 588 тис. куб. м., у звязку з чим позивачем було виставлено відповідачу рахунки на загальну суму 1 345 492,14 грн.

Позивач стверджує, що відповідач свої зобов'язання щодо своєчасної та повної оплати поставленого природного газу не виконав, у зв'язку з чим станом на 01.12.2013 р. за ним рахується заборгованість за послуги з постачання та транспортування природного газу у розмірі 29 554,86 грн., у звязку з чим він і звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Згідно п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобовязання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Абзац 1 ч. 1 ст.193 ГК України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У відповідності до ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, зважаючи на вищевикладене, а також те, що відповідач несвоєчасно та не в повному обсязі оплатив отриманий від позивача товар у встановлений умовами договору строк, доказів протилежного в порядку ст. 32, 33 ГПК України суду не надав, він визнається судом таким, що прострочив та неналежним чином виконав свої зобовязання відповідно до умов договору № 11П-391 ГК/178 від 25.02.2011 р. про закупівлю природного газу та послуг з його транспортування, у звязку з чим позовні вимоги публічного акціонерного товариства Харківгаз в частині стягнення 29 554,86 грн. основного боргу за договором № 11П-391 ГК/178 від 25.02.2011 р. обґрунтовані, підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 3 551,72 грн. та інфляційні витрати у розмірі 7 210,08 грн.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

За таких обставин, приймаючи до уваги встановлений факт прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання, перевіривши наданим позивачем розрахунок інфляційних витрат, суд зазначає, що останній здійснено позивачем невірно, а саме: за квітень 2011 р. позивачем нараховано 4 060,12 грн. інфляційних витрат на суму боргу у розмірі 312 316,80 грн., тоді як обґрунтованою та вірною є сума інфляційних витрат за вказаний період у розмірі 4 060,06 грн., також, за період з грудня 2011 р. по жовтень 2013 р. позивачем нараховано -60,23 грн. інфляційних витрат на суму боргу у розмірі 29 554,86 грн., тоді як вірною та обґрунтованою є сума інфляційних витрат за вказаний період у розмірі -60,97 грн., у звязку з чим обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню є сума інфляційних витрат у розмірі 7 209,28 грн. Що стосується заявлених до стягнення 0,80 грн. інфляційних витрат, то такі нараховані позивачем безпідставно, а тому суд відмовляє в задоволенні позову в цій частині.

Разом з тим, приймаючи до уваги встановлений факт прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання, перевіривши наданим позивачем розрахунок 3% річних, суд зазначає, що останній здійснено позивачем вірно, у відповідності до умов Договору та норм чинного законодавства, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 3 551,72 грн. є обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи, а тому такими, що підлягають задоволенню.

Разом з тим, позивач просив суд стягнути з відповідача 5 731,76 грн. пені за період з 11.03.2011р. по 02.06.2012р.

Пунктом 7.3.1 Договору сторони узгодили, що в разі порушення Споживачем умов п. 4.1 Договору, Споживач зобовязується (крім суми заборгованості) сплатити на користь Постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

При цьому в п. 9.3. договору сторони встановили, що неустойка нараховується за шість місяців, що передують моменту звернення з претензією або позовом .

Згідно зі ст.ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення.

Відповідно до частини 2 статті 251 ЦК України терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина 2 статті 252 ЦК України ).

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Згідно з частиною 1 статті 255 ЦК України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.

Відповідно до частини 3 статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відтак, пеня може бути нарахована лише за кожен повний день прострочення платежу, день фактичної поставки товару не включається до періоду часу, за який може здійснюватися стягнення пені.

Ураховуючи викладене, суд зазначає, що початком нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання є день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано за умовами договору.

Згідно з частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Проаналізувавши п. 7.3.1. та п. 9.3. договору, суд вважає, що дані умови договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Разом з тим, як вбачається з розрахунку пені позивача, така нарахована у відповідності до вищезазначених норм права з наступного дня за днем, коли воно мало бути виконано за умовами договору

Однак, перевіривши порядок нарахування та розмір пені, судом встановлено, що позивачем неправильно визначений її розмір, оскільки здійснюючи її нарахування на суму боргу наростаючим підсумком, така нарахована на суму боргу за серпень 2011р. понад встановлений п. 6 ст. 232 ГК України шестимісячний термін (пеня повинна нараховуватися з 11.09.2011р. по 12.03.2012р., а нарахована по 02.06.2012р.), у звязку з чим суд зазначає, що обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню є пеня в розмірі 4 920,24 грн. за період з 11.03.2011р. по 12.03.2012р., що стосується заявленої до стягнення пені у розмірі 811,52 грн., то така заявлена позивачем безпідставно, а тому суд відмовляє в задоволенні позову в цій частині.

За таких обставин, позовні вимоги публічного акціонерного товариства Харківгаз підлягають частковому задоволенню.

Разом з тим, твердження відповідача про те, що він є неналежним відповідачем та відповідачем по даній справі повинно бути Державне підприємство спиртової та лікеро-горілчаної промисловості Укрспирт судом до уваги не приймаються з огляду на наступне.

Вищевказаний договір № 11П-391 ГК/178 про закупівлю природного газу та послуг з його транспортування від 25 лютого 2011 р. було укладено між публічним акціонерним товариством Харківгаз (Постачальник) та саме Державним підприємством Караванський спиртовий завод (Споживач).

Відповідно до Постанови КМУ від 28.07.2010 р. № 672 про утворення Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості Укрспирт здійснюється реорганізація спиртової галузі шляхом приєднання державних підприємств та обєднань спиртової та лікеро-горілчаної промисловості до ДП Укрспирт та шляхом виділу майна, з використанням якого виготовляється підакцизна продукція, і передачі такого майна до ДП Укрспирт.

Повязування факту видачі зазначеної Постанови з моментом набуття ДП Укрспирт усіх прав і обовязків ДП Караванський спиртовий завод є безпідставним, оскільки законодавством чітко регламентується порядок реорганізації юридичних осіб.

Відповідно до ч. 4 ст. 91 ЦК цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Згідно з ч. 1 ст. 104 ЦК юридична особа припиняється в результаті передання всього свого майна, прав та обовязків іншим юридичним особам правонаступникам (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або в результаті ліквідації.

Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення (ч. 2 ст. 104 ЦК).

Відповідно до ст.. 37 ЗУ Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців злиття вважається завершеним з моменту державної реєстрації новоутвореної юридичної особи та державної реєстрації припинення юридичних осіб, що припиняються у результаті злиття.

Разом з тим, судом було зроблено витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань з якого вбачається, що на даний час ДП Караванський спиртовий завод існує як окрема юридична особа, запис про припинення діяльності ДП Караванський спиртовий завод відсутній.

Також, передавальний акт щодо прав та обовязків Міністерством аграрної політики та продовольства України як органом управління ДП Караванський спиртовий завод не затверджувався і державному реєстратору не передавався.

Враховуючи вищевикладене, цивільна правоздатність ДП Караванський пиртовий завод не припинялась, у звязку з чим він є належним відповідачем відповідно до договору № 11П-391 ГК/178 від 25 лютого 2011 р. про закупівлю природного газу та послуг з його транспортування.

Відповідно до ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з державного підприємства Караванський спиртовий завод (62436, Харківська обл., м. Люботин, с. Караван, вул. Заводська, б. 23, ) на користь публічного акціонерного товариства Харківгаз (61109, м. Харків, вул. Безлюдівка, 1, ) основний борг за договором № 11П-391ГК від 25.02.2011 р. в розмірі 29 554,86 грн., пеню в розмірі 4 920,24 грн., 3% річних в розмірі 3 551,72 грн., інфляційні витрати у розмірі 7 209,28 грн та витрати зі сплаті судового збору в розмірі 1690,15 грн.

3. Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

4. В решті позову відмовити.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, а прокурор апеляційне подання протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення через місцевий господарський суд.

Повне рішення складено 16.05.2016 р.

Суддя ОСОБА_3