ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" травня 2016 р. Справа № 914/4229/15

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

Головуючого судді Давид Л.Л.

суддів Гриців В.М.

Кордюк Г.Т.

при секретарі судового засідання Оштук Н.В.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «Приватбанк» б/н і б/д (вх. № апеляційного суду 01-05/1283/16 від 17.03.2016 р.)

на рішення господарського суду Львівської області від 25.02.2016 р.

у справі №914/4229/15 ( суддя - Петрашко М.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк», м. Дніпропетровськ

до відповідача Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, м. Стрий Львівської області

про стягнення 86 892,07 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: Жарський І.Р. - представник (довіреність №4626-О від 30.10.2015 р.);

від відповідача: Тарасенко Л.Л. - адвокат (договір про надання правової допомоги №11/16 від 11.01.2016 р.);

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Львівської області від 25.02.2016 р. у справі №914/4229/15 частково задоволені позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк», м. Дніпропетровськ (надалі - Позивач) до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, м. Стрий Львівської області (надалі - Відповідача) про стягнення 86 892,07 грн. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ Комерційний банк «Приватбанк» 34 316,84 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 7 427,64 грн. заборгованості по комісії за користування кредитом та 662,01 грн. судового збору. В решті позовних вимог відмовлено.

Дане рішення мотивоване тим, що Відповідачем не спростовані позовні вимоги належними та допустимими доказами в частині нарахування Позивачем 34 316,84 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 7 427,64 грн. заборгованості по комісії за користування кредитом, які нараховані останнім згідно Умов, а відтак зроблено висновок, що такі є обґрунтовані та задоволені до стягнення.

В частині відмови Позивачу в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з Відповідача 45 147,59 грн. пені за несвоєчасність виконання зобов»язань за договором, таке обґрунтоване позовною давністю про стягнення тривалістю в 1 рік. Крім цього вказано, що Умови, в яких установлено позовну давність тривалістю в п»ять років, не містять підпису Відповідача, що суперечить вимогам ст. 259 Цивільного кодексу України.

Позивач - ПАТ «КБ «Приватбанк» частково не погодившись з винесеним рішенням, подав апеляційну скаргу б/н і б/д (вх. № апеляційного суду 01-05/1283/16 від 17.03.2016 р.), в якій посилається на те, що останнє в частині відмови в стягненні пені є невірним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства та матеріалам справи, виходячи з наступного:

Скаржник вказує, що у заяві Позичальника (Відповідача) від 27.04.2011 р. зазначено, що підписавши таку заяву останній погоджується із умовами та правилами надання банківських послуг, у тому числі з умовами та правилами обслуговування за розрахунковими картами (що розміщенні на сайті банку http://privatbanr.ua, http://client-bank.privatbank.ua), тарифами банку, які разом із цією заявою та карткою зі зразками підписів і відбитків печатки складають договір банківського обслуговування. Відтак, вважає, що оскільки після підписання заяви клієнт неодноразово погашав ліміт і знову користувався лімітом, продовжував виконувати умови договору (виплачувати платежі з погашення кредиту згідно з умовами договору) та відповідно до ст. 642 Господарського кодексу України зазначені дії клієнта можливо розцінювати як згоду на приєднання до умов та правил надання банківських послуг. Укладаючи договір Позичальник не ставив під сумнів розумність та справедливість його умов, а навпаки, укладаючи договір , сторони розумно оцінювали умови, за яких він буде виконуватись, зокрема, зважували на відповідальність, яка настає, згідно умов Договору, при його невиконанні або неналежному виконанні.

Як на підставу скасування рішення в частині стягнення пені, посилається на п.3.2.1.5.4 умов та правил надання банківських послуг - нарахування неустойки за кожний випадок порушення зобов»язань здійснюється протягом трьох років з дня, коли відповідне зобов»язання мало бути виконане. Нарахування пені , у відповідності до умов договору починалось з 91 дня після дати закінчення періоду, в якому дебетове сальдо підлягало обнуленню (90 днів), тобто вказує, що в даному випадку погашення пені не було, Банк стягує саме з 26.10.2013 р. по 09.11.2015 р. на прострочену заборгованість -45147,59 грн.

Щодо порушення норм процесуального права вважає, що судом порушено норми ст. ст. 33, 34, 35 ГПК України, а саме: не взято до уваги рішення суду від 22.09.2014 р., яким перериваються строки позовної давності, виписку за рахунками, а також Умови та правила надання банківських послуг, якими передбачено збільшений термін позовної давності за домовленістю сторін.

Дані обставини Скаржник вважає підставою для зміни рішення в частині відмови у стягненні пені, і в цій частині просить прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 31.03.2016 р. прийнято апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Приватбанк» б/н і б/д (вх. № апеляційного суду 01-05/1283/16 від 17.03.2016 р.) на рішення господарського суду Львівської області від 25.02.2016 р. у справі №914/4229/15 до свого провадження та призначено до розгляду в судове засідання на 31.03.2016 р. в складі колегії: головуючого судді Давид Л.Л., суддів Гриців В.М. та Кордюк Г.Т. (а.с.193).

В подальшому, 31.03.2016 р. за клопотання представника Відповідача розгляд справи відкладено в судове засідання на 05.05.2016 р. в складі колегії: головуючого судді Давид Л.Л., суддів - Гриців В.М. та Кордюк Г.Т. (а.с.210-211).

05.05.2016 р. в канцелярію суду від представника Скаржника поступило уточнення, б/н від 05.05.2016 р. до апеляційної скарги, в якому зазначено, що в п.2 прохальної частини апеляційної скарги допущено описку, а саме: вказує, що замість «постановити ухвалу» слід читати «постановити постанову» (а.с.214).

У зв»язку з відпусткою судді Гриців В.М. та з урахуванням положень пп.2.3.25 Положення про автоматизовану систему документообігу, затвердженого рішенням Ради суддів України №25 від 02.04.2015 р., розгляд справи №914/4229/15 - 05.05.2016 р. не відбувся, про що складено повідомлення (а.с.217). В даному повідомленні представники сторін повідомлені під розписку, що розгляд справи перенесено на 17.05.2016 р. 14 год.10 хв.

13.05.2016 р. в канцелярію суду від представника Скаржника поступили пояснення, б/н від 10.05.2016 р. до апеляційної скарги (вх. № апеляційного суду 01-04/3473/16), в яких останній зазначає, що Відповідач підписавши заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг , в порядку діючого законодавства засвідчив згоду на ведення з ПАТ КБ «Приватбанк» документообігу, у тому числі підписання угод, договорів, додаткових угод до них, заяв, актів, платіжних та інших документів, як шляхом власноручного підпису так і шляхом накладення цифрового підпису, отриманого в порядку, передбаченому Умовами і Правилами надання банківських послуг. Відтак, вважає, що своїм підписом Клієнт приєднався та зобов»язався виконувати умови викладені в Умовах і Правилах надання банківських послуг, Тарифах Приватбанку - Договорі банківського обслуговування в цілому. Також вказує, що у п.3.18.5.7 Умов та Правил надання банківських послуг встановлено строк позовної давності , зокрема , по стягненню пені 5 років. Можливість збільшення позовної давності у договорі передбачена ст. 259 Цивільного кодексу України. Загальна сума пені до стягнення становить 45 147,59 грн., яка є нарахованою в межах строків встановлених умовами Договору. Відповідно до цього, просить рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені скасувати та прийняти нове про задоволення позову в цій частині. В решті рішення місцевого господарського суду просить залишити без змін.

Ухвалою суду від 16.05.2016 р. (в складі колегії: головуючого судді Давид Л.Л., суддів Гриців В.М. та Кордюк Г.Т.) розгляд справи №914/4229/15 призначено на 17.05.2016 р. на 14 год. 10 хв. (а.с.239).

В судове засідання 17.05.2016 р. з»явились представники сторін, які підтримали свої доводи і заперечення з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, доповненні до неї та відзиві.

Вивчивши матеріали справи в сукупності з апеляційною скаргою, оцінивши зібрані докази, заслухавши пояснення представників сторін, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду прийшла до висновку про відповідність рішення господарського суду Львівської області нормам чинного законодавства, матеріалам та обставина справи, виходячи з наступного.

27.04.2011р. Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 звернувся до ПАТ КБ "Приватбанк" із заявою про відкриття поточного рахунку у ПАТ КБ "Приватбанк", за якою Відповідач приєднався до "Умов та правил надання банківських послуг" (надалі - Умови), Тарифів Банку, що розмішені в мережі Інтернет на сайті http://privatbank.ua, які разом із заявою складають договір банківського обслуговування № б/н від 27.04.2011р. та взяв на себе зобов'язання виконувати умови договору (а.с.14).

Відповідачу - ФОП ОСОБА_3, встановлено кредитний ліміт на поточний рахунок НОМЕР_2 в електронному вигляді через встановлені засоби електронного зв»язку банку і клієнта (системи клієнт-банк, інтернет клієнт банк, sms, - повідомлення або інших), що визначено і врегульовано «Умовами та правилами надання банківських послуг».

Відповідно до п. 3.2.1.1.1. Умов, кредитний ліміт на поточний рахунок надається на поповнення обігових коштів та здійснення поточних платежів клієнта, в межах кредитного ліміту. Про розмір ліміту банк повідомляє клієнта на свій вибір або в письмовій формі, або через встановлені засоби електронного зв'язку банка та клієнта (системи клієнт-банк, інтернет клієнт банк, sms - повідомлення або інших). Банк здійснює обслуговування ліміту клієнта, що полягає в проведенні його платежів понад залишок коштів на поточному рахунку клієнта, при наявності вільних грошових ресурсів, за рахунок кредитних засобів в межах ліміту, шляхом дебетування поточного рахунку. При цьому виникає дебетове сальдо.

Згідно п. 3.2.1.1.3. Умов, кредит надається в обмін на зобов'язання клієнта щодо його повернення, сплаті процентів та винагороди.

Пунктом 3.2.1.1.8 Умов, передбачено, що проведення платежів клієнта у порядку обслуговування кредитного ліміту, проводиться банком протягом одного року з моменту підписання угоди про приєднання клієнта до "Умов і правил надання банківських послуг" (або у формі "Заяви про відкриття поточного рахунку та картки із зразками підписів і відбитка печатки" або у формі авторизації кредитної угоди в системах клієнт -банк/інтернет клієнт-банк, або у формі обміну паперової або електронною інформацією, або в будь-якій іншій формі - надалі "Угода").

Згідно п.3.2.1.1.6. Умов, ліміт може бути змінений банком в односторонньому порядку, передбаченому Умовами і правилами надання банківських послуг, у разі зниження надходжень грошових коштів на поточний рахунок або настання інших факторів, передбачених внутрішніми нормативними документами банку. Підписавши Угоду, клієнт висловлює свою згоду на те, що зміна ліміту проводиться банком в односторонньому порядку шляхом повідомлення клієнта на свій вибір або в письмовій формі, або через встановлені засоби електронного зв'язку банку і клієнта (системи клієнт-банк, інтернет клієнт-банк, sms - повідомлення або інших).

Позивач відповідно до Умов надав відповідачу кредитний ліміт в розмірі 50 000,00 грн., що підтверджується випискою по рахунку та довідкою про розміри встановлених кредитних лімітів від 20.11.2015р. вих.№08.7.0.0.0/05.

Рішенням господарського суду Львівської області від 22.09.2014р. у справі №914/4368/13 за позовом Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" до а Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення 66 854,49 грн. позов було задоволено повністю. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" 48 546,30 грн. заборгованості за кредитом, 11 780,57 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 3 895,55 грн. пені за несвоєчасне повернення кредиту, 2 632,07 грн. заборгованості по комісії за користування кредитом та 1 720,50 грн. судового збору. Дане рішення набрало законної сили 10.10.14 р.

Позивач стверджує, що Відповідачем не погашено заборгованість по рішенню господарського суду Львівської області від 22.09.2014 р. у справі №914/4368/13.

Згідно заяви про уточнення позовних вимог, б/н від 22.01.2016 р. (а.с.138-139) Позивач вважає, що Відповідач заборгував йому за договором б/н від 27.04.2011 р. 34316,84 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом; 45147,59 грн. пені за несвоєчасне виконання зобов»язань за договором та 7427,64 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом.

Як вбачається з обставин справи Відповідачем заперечено проти позовних вимог та подано заяву про застосування строків позовної давності в частині стягнення пені в розмірі 45 147,59 грн.

При перегляді рішення місцевого господарського суду , судова колегія Львівського апеляційного господарського суду керувалась наступним:

У відповідності до вимог ст. 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства , звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст. 627 Цивільного кодексу України).

Статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов»язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір , в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Згідно ч.2 ст.639 Цивільного кодексу України , якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій форі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони (ч.2 ст. 207 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (п.1 ст. 634 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 1067 Цивільного кодексу України встановлено, що договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов»язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах , встановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити проценти (ст.. 1054 Цивільного кодексу України).

Відтак враховуючи обставини справи, укладений між сторонами, шляхом приєднання договір, за своєю правовою природою є змішаним, зокрема поєднує у собі ознаки договору банківського рахунку та кредитного договору.

З матеріалів справи вбачається, що 27.04.2011 р. ФОП ОСОБА_3 звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» із заявою про відкриття поточного рахунку у ПАТ КБ «Приватбанк», якою Відповідач приєднався до «Умов та правил надання банківських послуг», тарифів банку, що розміщені в мережі Інтернет на сайті http://privatbank.ua, які разом із заявою складають договір банківського обслуговування б/н від 27.04.2011 р. та взяв на себе зобов»язання виконувати умови договору. Дані обставини також встановленні і в рішенні господарського суду Львівської області від 22.09.2014 р. у справі №914/4368/13.

Факт виплати Відповідачу коштів підтверджується, випискою Банку, що відображає рух коштів по поточному рахунку НОМЕР_3 а також даний факт встановлено і в рішенні господарського суду Львівської області від 22.09.2014 р. у справі №914/4368/13.

З довідки від 20.11.2015 р. за вих. №08.7.0.0.0/05 вбачається, що Відповідачу встановлено кредитний ліміт станом на 27.04.2011 р. в сумі 1 000,00 грн., станом на 26.07.2012 р. в сумі 40 000,00 грн. та станом на 04.02.2013 р. в сумі 50 000,00 грн.

У відповідності до п.3.2.1.1.3 Умов, кредит надається в обмін на зобов»язання клієнта щодо його повернення, сплаті процентів та винагороди.

Відповідачем порушено грошові зобов»язання за договором у зв»язку з чим виникла заборгованість перед Позивачем в сумі 48 546,30 грн., яка стягнута на користь останнього рішенням господарського суду Львівської області від 22.09.2014 р. у справі №914/4368/13.

У відповідності до вимог ст. 526 Цивільного кодексу України, що кореспондується ст. 193 Господарського кодексу України - зобов»язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства , а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог , що звичайно ставляться.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов»язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов»язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобов»язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

За умовами ч.1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов»язання.

Позичальник зобов»язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості , такого самого роду та такої самої якості, що були передані позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (п.1 ст. 1049 Цивільного кодексу України).

Згідно розділу 3.2.1.4 Умов за користування кредитом в період з дати виникнення дебетового сальдо на поточному рахунку клієнта при закритті банківського дня клієнт сплачує проценти, виходячи з процентної ставки, розмір якої залежить від строку користування кредитом (диференційована процентна ставка).

За період користування кредитом з моменту виникнення дебетового сальдо до дати обнулення дебетового сальдо в одну з дат 25-го числа поточного місяця, якщо дебетове сальдо на поточному рахунку утворилося з 1-го до 20-го (включно) числа поточного місяця або до 25-го числа наступного місяця, якщо дебетове сальдо на поточному рахунку утворилося з 21-го до кінцевого числа поточного місяця (далі - "період, в який дебетове сальдо підлягає обнуленню"), розрахунок відсотків здійснюється за процентною ставкою в розмірі, 0% річних від суми залишку непогашеної заборгованості.

При не обнуленні дебетового сальдо в одну з дат періоду, в якому дебетове сальдо підлягає обнуленню, протягом 90 днів з кінцевої дати періоду, в якому дебетове сальдо підлягало обнулюванню, клієнт виплачує банку за користування кредитом проценти в розмірі 36% річних, починаючи з останньої дати періоду, в яку дебетове сальдо підлягало обнулюванню.

У випадку непогашеним кредиту протягом 90 днів з дати закінчення періоду, в якому дебетове сальдо підлягало обнуленню, починаючи з 91-го дня після дати закінчення періоду; в якому дебетове сальдо підлягало обнуленню, кредит вважається простроченим, а грошові зобов'язання клієнта щодо погашення заборгованості вважаються порушеними. При порушенні клієнтом будь-якого з грошового зобов'язання клієнт сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 56 (п'ятдесят шість)% річних від суми залишку непогашеної заборгованості. У разі порушення клієнтом будь-якого з грошових зобов'язань і при реалізації права банку на встановлення іншого терміну повернення кредиту, передбаченого Умовами і правилами надання банківських послуг, клієнт сплачує банку пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми залишку непогашеної заборгованості за кожен день прострочення, виходячи з 360 днів у році. Сплата пені здійснюється з дня, наступного за датою порушення зобов'язань.

Під "непогашенням кредиту" мається на увазі не виникнення на поточному рахунку нульового дебетового сальдо при закритті банківського дня.

Разом з тим, відповідно до п.3.2.1.4.4. Умов, клієнт сплачує банку винагороду за використання ліміту у відповідності з п.3.2.1.1.6., 3.2.1.2.3.2. 1-го числа кожного місяця у розмірі 0,9% від суми максимального сальдо кредиту, що існувало на кінець банківського дня за попередній місяць, у порядку, передбаченому Умовами та правилами надання банківських послуг.

Відтак, враховуючи вищенаведені положення Умов при дослідженні розрахунку боргу, судова колегія вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення з Відповідача 34316,84 грн. - заборгованості за процентами за користування кредитом, 7427,64 грн. - заборгованості по комісії за користування кредитом. Дані суми не спростовані Відповідачем належними та допустимими доказами в розмінні ст. 34 Господарського процесуального кодексу України.

Також, Позивач просить згідно заяви про уточнення позовних вимог стягнути з Відповідача 49 043,14 грн. пені за несвоєчасність виконання зобов»язань за договором, в задоволенні якої місцевим господарським судом відмовлено і з чим не погодився Позивач подавши апеляційну скаргу.

У відповідності до вимог ст. 549 Цивільного кодексу України, що кореспондується ст. 230 Господарського кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов»язання. При цьому пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов»язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно п.3.2.1.5.1 Умов, при порушенні клієнтом будь-якого із зобов'язань по сплаті відсотків за користування кредитом, передбачених п. 3.2.1.2.2.2, 3.2.1.4.1, 3.2.1.4.2, 3.2.1.4.3, термінів повернення кредиту, передбачених п. п. 3.2.1.1.8, 3.2.1.2.2.3, 3.2.1.2.3.4, винагороди, передбаченої п.п. 3.2.1.2.2., 3.2.1.4,4, 3.2.1.4.5, 3.2.1.4.6 клієнт сплачує банку за кожний випадок порушення пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який сплачується пеня, (у % річних) від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу. А у випадку реалізації банком права на встановлення іншого строку повернення кредиту, клієнт сплачує банку пеню у розмірі, зазначеному в п.3.2.1.4.1.3. від суми заборгованості за кожний день прострочення. Сплата пені здійснюється у гривні.

Частиною 6 ст. 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п.3.2.1.5.4 Умов, нарахування неустойки за кожний випадок порушення зобов'язань, передбаченої п.3.2.1.5.1., 3.2.1.5.2., 3.2.1.5.3, здійснюється протягом 3 (трьох) років з дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконано клієнтом.

Як вбачається з матеріалів справи, представником Відповідача в суді першої інстанції подано заяву про застосування строків позовної давності щодо позовної вимоги про стягнення з Відповідача 45 147,59 грн. пені за несвоєчасне повернення кредиту.

У відповідності до вимог ст. 256 Цивільного кодексу України позовна даність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено у спорі є підставою для відмови у позові (частина четверта ст. 267 Цивільного кодексу України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України).

Згідно п.1 ч.2 ст. 258 Цивільного кодексу України позовна давність в один рік застосовується зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, за зобов»язаннями з визначеним строком виконання перебігу позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.1 та ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України).

Крім цього, ст. 259 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Пунктом 3.2.1.5.7 Умов встановлено, те що терміни позовної давності щодо вимоги про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів встановлюється сторонами тривалістю 5 років.

Як вбачається з матеріалів справи Відповідач заперечує факт погодження збільшення строку позовної давності, оскільки таке суперечить вимогам закону, а вказані Умови, якими встановлено позовну даність тривалістю в 5 років. не містить підпису Відповідача. Відтак Відповідач вважає, що в даному випадку слід застосовувати позовну давність щодо позовної вимоги про стягнення пені тривалістю один рік, як це передбачено п.1 ч.2 ст. 258 Цивільного кодексу України, а не тривалістю 5 років як це передбачено Умовами.

Судова колегія Львівського апеляційного господарського суду погоджується з висновком місцевого господарського суду про застосування до позовної вимоги про стягнення пені позовної давності тривалістю в один рік. Умови в яких установлено позовну давність тривалістю в п»ять років , не містить підпису Відповідачу. Крі цього, в матеріалах справи відсутні та не подані такі суду апеляційної інстанції належні і допустимі докази , які б підтверджували, що саме ці Умови розумів Відповідач підписуючи заяву позичальника , а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності не змінювались. Крім цього, як вірно зазначає місцевий господарський суд у заяві позичальника від 27.04.2011 р. домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає (аналогічна позиція відображена у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 р. у справі №6-16цс15).

У п.4.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» (із змінами та доповненнями) зазначено, що якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін. При цьому, однак, слід мати на увазі положення частини шостої статті 232 ГК України, за якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Даний шестимісячний строк не є позовною давністю, а визначає максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції (якщо інший такий період не встановлено законом або договором)

Позивач надіслав позовну заяву на адресу господарського суду Львівської області 08.12.2015 р. Відтак, місцевим господарським судом правомірно зроблено висновок , що строк позовної давності щодо позовної вимоги про стягнення пені сплив.

Отже, враховуючи заяву Відповідача про застосування строку позовної давності, місцевим господарським судом правомірно відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені.

Згідно повідомлення Вх.02.3-03/2039 від 24.12.2015 р. Державного реєстратора юридичних осіб та фізичних осіб підприємців - 24.12.2015 р. внесено запис № 40001628 про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_9, НОМЕР_1.

У п.4.7. Постанови Пленуму Вищого господарського суду № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначено, що громадянин, який мав статус суб'єкта підприємницької діяльності, але на дату подання позову втратив такий статус, не може бути стороною в судовому процесі у господарському суді, якщо немає визначених законом підстав для його участі в такому процесі. Однак у разі коли відповідна зміна статусу відбулася після порушення провадження у справі, вона не тягне за собою наслідків у вигляді зміни підвідомчості такої справи і, відповідно, - припинення провадження у ній, оскільки на час порушення господарським судом такого провадження її розгляд належав до юрисдикції цього суду; наведене стосується й випадку подання відповідним громадянином, що був відповідачем у справі, зустрічного позову в тій же справі. У будь-якому разі у суду немає й правових підстав для застосування при цьому положень статті 25 ГПК та залучення до участі у справі як правонаступника фізичної особи - підприємця тієї ж таки фізичної особи, оскільки правонаступництво передбачає перехід прав та обов'язків від одного суб'єкта до іншого, а не зміну правового статусу однієї й тієї ж самої особи. У разі задоволення позову до фізичної особи, яка в процесі розгляду справи втратила статус суб'єкта підприємницької діяльності, резолютивна частина відповідного судового рішення, крім відомостей, передбачених частинами другою - сьомою статті 84 ГПК, повинна містити дані, визначені в пункті 2 частини другої статті 54 цього Кодексу для фізичної особи (без зазначення її колишнього статусу суб'єкта підприємницької діяльності).

Відповідач на час порушення провадження у справі мав статус суб'єкта підприємницької діяльності, про що свідчить свідоцтво про державну реєстрацію серія НОМЕР_4 (а.с.45).

У відповідності до вимог ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об"єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Виходячи з наведеного та враховуючи, що доводами апеляційної скарги правомірності висновків суду першої інстанції не спростовано, обставини, які відповідно до статті 104 ГПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції, в порядку статтей 33, 34 ГПК України, апелянтом не доведено, а оскаржуване судове рішення прийняте у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, фактичними обставинами та матеріалами справи, апеляційний господарський суд підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення місцевого господарського суду не вбачає.

Зважаючи на те, що апеляційну скаргу залишено без задоволення, витрати по сплаті судового збору за перегляд рішення місцевого господарського суду в апеляційному порядку, у відповідності до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України відносяться на Скаржника.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України,

Львівський апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Львівської області від 25.02.2016 р. у справі №914/4229/15 залишити без змін, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Приватбанк» б/н і б/д - без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

3. Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 23.05.2016 р.

Головуючий суддя Давид Л.Л.

Судді Гриців В.М.

Кордюк Г.Т.