ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2016 року Справа № 907/1119/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді Ємельянова А.С. (доповідач у справі),

суддів Карабаня В.Я.,

Ковтонюк Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Закарпаттяобленерго"
на рішеннягосподарського суду міста Києва від 18.01.2016 р. (суддя Ломака В.С.)
та на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 15.03.2016 р. (судді: Чорногуз М.Г., Рудченко С.Г., Сулім В.В.)
у справі№907/1119/15 господарського суду міста Києва
за позовомПублічного акціонерного товариства "Закарпаттяобленерго"
доМіністерства енергетики та вугільної промисловості України
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачаФонд державного майна України
провизнання права власності
за участю представників:
від позивача Демидас Д.А., довіреність №49 від 04.05.2016 р.
від відповідача Старушкевич У.М., довіреність №55/2016 від 20.04.2016 р.
від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачаЗубенко М.О., довіреність №542 від 31.12.2015 р.

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду міста Києва від 18.01.2016 р. у справі №907/1119/15, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.03.2016 р., відмовлено в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Закарпаттяобленерго" до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Фонд державного майна України, про визнання права власності на об'єкт нерухомості, а саме на нежитлову будівлю Центрального розподільного пункту (ЦРП №1), загальною площею 64,20 кв.м., яка розташована за адресою: м. Ужгород, вул. Новака, 8 "б".

Підставою для прийняття вказаних судових рішень стало те, що за висновками господарських судів попередніх інстанцій позивачем не було вчинено всіх необхідних дій для реєстрації права власності на спірне майно, а саме: позивач не звертався до Фонду державного майна України із заявою про формування переліку нерухомого майна, переданого до статутного фонду компанії, як, відповідно, і не отримував відмови державного органу приватизації в її задоволенні. З огляду на це, суди визнали заявлені Публічним акціонерним товариства "Закарпаттяобленерго" позовні вимоги передчасними.

Не погодившись з судовими рішеннями господарських судів попередніх інстанцій, Публічне акціонерне товариство "Закарпаттяобленерго" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.03.2016 р., рішення господарського суду міста Києва від 18.01.2016 р. та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Вказана касаційна скарга обґрунтована неправильним застосуванням апеляційним господарським судом норм матеріального та процесуального права.

Так, на думку скаржника, попередні судові інстанції при прийнятті оскаржуваних рішень помилково керувались п. 4.2 Положення про впорядкування передачі об'єктів нерухомого майна, приватизованих у складі цілісного майнового комплексу або переданих до статутного фонду господарського товариства, затвердженого Наказом Фонду державного майна України №2097 від 25.11.2003 р., оскільки даний припис застосовується до холдингових компаній та державних акціонерних компаній. В свою чергу, позивач є правонаступником юридичної особи створеної у формі відкритого акціонерного товариства.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 22.04.2016 р. касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Закарпаттяобленерго" прийнято до провадження. Розгляд справи призначено на 16.05.2016 р.

До початку судового розгляду представник відповідача скористався правом, наданим йому ст. 1112 Господарського процесуального кодексу України, та подав відзив на касаційну скаргу.

В свою чергу, представник третьої особи подав пояснення щодо доводів, викладених в касаційній скарзі.

В судове засідання 16.05.2016 р. з'явились представники позивача, відповідача та третьої особи.

Разом з цим, від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи та продовження строку її розгляду на п'ятнадцять днів через неможливість прийняти участь в даному судовому засіданні.

Однак, враховуючи явку представника позивача в судове засідання, судова колегія визнала відсутніми підстави для задоволення вказаного клопотання.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав доводи, викладені в касаційній скарзі.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення касаційної скарги, просив оскаржувані судові акти залишити без змін.

Представник третьої особи в судовому засіданні просив суд за результатами розгляду касаційної скарги прийняти законне та обґрунтоване рішення.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, дослідивши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Предметом судового розгляду у справі №907/1119/15 є позовна вимога Публічного акціонерного товариства "Закарпаттяобленерго" до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України про визнання права власності, вмотивована відмовою відповідача підтвердити право власності позивача на об'єкти нерухомого майна, які були передані до статутного фонду Державної акціонерної компанії "Закарпаттяобленерго" під час корпоратизації останньої, в тому числі відмовою підтвердити право власності позивача на нежитлову будівлю Центрального розподільного пункту (ЦРП №1), загальною площею 64,20 кв.м., яка розташована за адресою: м. Ужгород, вул. Новака, 8 "б".

Здійснюючи судовий розгляд справи №907/1119/15 господарські суди попередніх інстанцій, зокрема, встановили, що в процесі реєстрації права власності на спірну будівлю, позивач виявив відсутність акту приймання-передачі майна до статутного капіталу підприємства.

З огляду на втрату даного акту, позивач звернувся до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, як до засновника Державної акціонерної компанії "Закарпаттяобленерго", із запитами про підтвердження права власності на спірну будівлю. Однак, відповідне міністерство відмовилось підтвердити право власності позивача. Вказане стало підставою для звернення останнього до суду з даним позовом.

Окрім наведеного, попередніми судовими інстанціями також досліджено, що Фонд державного майна України своїм листом №10-21-18474 від 16.10.2015 р. повідомив позивача та Міністерство енергетики та вугільної промисловості України про те, що в реєстрі обліковується державне майно, яке не увійшло до статутного капіталу, але перебуває на балансі Публічного акціонерного товариства "Закарпаттяобленерго". Суб'єктом управління вказаним майном є Міністерство енергетики та вугільної промисловості України. Відомості щодо державного майна на вул. Новака в м. Ужгороді суб'єктами управління об'єктами державної власності, у тому числі Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, Фонду державного майна України не надавалися.

Зважаючи на викладене, здійснюючи оцінку спірних правовідносин, що склались між сторонами справи, місцевий господарський суд прийшов до висновку, що формування переліку нерухомого майна, переданого до статутного фонду позивача, належить до компетенції саме Фонду державного майна України, а не Міністерства енергетики та вугільної промисловості України. При цьому, Публічне акціонерне товариство "Закарпаттяобленерго" із відповідним запитом до фонду не зверталось.

З огляду на це, господарський суд міста Києва визнав заявлені у справі №907/1119/15 позовні вимоги безпідставними.

Апеляційний господарський суд погодився з наведеними висновками господарського суду першої інстанції.

В свою чергу, переглядаючи оскаржувані судові акти в порядку касації, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає наведені висновки місцевого та апеляційного господарських судів передчасними та необґрунтованими.

Так, в ст.ст. 316, 317 Цивільного кодексу України закріплено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що надає можливість володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

За приписами ч. 1 ст. 328 Цивільного кодексу України право власності як і будь-яке інше суб'єктивне право виникає при наявності певних юридичних фактів, конкретних життєвих обставин, з якими закон пов'язує виникнення права власності на конкретне майно у певної особи.

Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За змістом наведеної норми права позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів.

Передумовою для застосування ст. 392 Цивільного кодексу України є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права.

При цьому, позивачем у такому позові може бути лише особа, яка вже є власником майна, а відповідачем - особа, яка не визнає факту належності майна позивачеві та не визнає за ним права здійснювати правомочності власника.

У справі №907/1119/15 позивач, на підставі приписів ст. 392 Цивільного кодексу України, звернувся до господарського суду з позовом про визнання права власності на нежитлову будівлю, у зв'язку із втратою документа, що засвідчує його право власності

Отже, вирішуючи даний спір господарські суди попередніх інстанцій мали надати об'єктивну оцінку наявності у позивача невизнаного іншими особами права (права власності на нежитлову будівлю Центрального розподільного пункту (ЦРП №1), площею 64,20 кв.м., розташовану за адресою: м. Ужгород, вул. Новака, 8 "б").

Однак, всупереч наведеному, як місцевий, так і апеляційний, господарські суди, відмовляючи в задоволенні позову, керувались лише тією обставиною, що позивач звернувся з вимогою про формування переліку нерухомого майна, переданого до його статутного фонду, до неналежного суб'єкта.

Тобто, господарськими судами попередніх інстанцій взагалі не досліджувались правовідносини, які складають предмет судового розгляду у даній справі, а саме: не встановлювалось факту наявності або відсутності у позивача відповідного права, за захистом якого він звернувся до суду, та невизнання цього права іншими особами.

Разом з цим, п. 11 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу XII1 Господарського процесуального кодексу України" №11 від 24.10.2011 р. передбачено, що, відповідно до ч. 1 ст. 47 Господарського процесуального кодексу України судове рішення приймається за результатами обговорення усіх обставин справи, а ч. 1 ст. 43 названого кодексу передбачено всебічний, повний і об'єктивний розгляд в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

В свою чергу, відповідно до ч. 2 ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 1119 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, скасувати рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції і передати справу на новий розгляд, якщо суд припустився порушень норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин, справа №907/1119/15 підлягає передачі на новий розгляд до місцевого господарського суду, під час якого господарському суду першої інстанції необхідно встановити фактичні обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення спору, а саме:

- визначити чи є позивач власником спірного майна;

- дослідити на яких правових підставах та з якого моменту дане право було набуте позивачем (у разі його виникнення);

- встановити чи є дане право порушеним, оспореним або невизнаним іншими особами;

- вирішити питання про можливість захисту цього права способом, обраним позивачем.

При цьому, вирішуючи спір у даній справі господарський суд першої інстанції не позбавлений можливості залучити до участі іншого відповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем.

Отже, зважаючи на наведене, під час нового розгляду справи №907/1119/15 місцевому господарському суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, і, в залежності від установлених обставин, вирішити спір у відповідності з нормами матеріального і процесуального права, що підлягають застосуванню до наявних правовідносин.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11110, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Закарпаттяобленерго" задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.03.2016 р. та рішення господарського суду міста Києва від 18.01.2016 р. у справі №907/1119/15 скасувати.

Справу №907/1119/15 передати на новий розгляд до господарського суду міста Києва в іншому складі суду.

Головуючий суддя А.С. Ємельянов

Судді: В.Я. Карабань

Л.В. Ковтонюк