РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.05.2016Справа №910/4446/16

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Кисневий-завод"
доКомунального підприємства "Фармація"
простягнення 191 430, 13 грн.
Суддя Підченко Ю.О.

Представники сторін:

від позивача:Сподін А.І. - представник за довіреністю; Слуцька Н.С.- представник за довіреністю;
від відповідача:Сопрунець О.Н. - представник за довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Кисневий-завод" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства "Фармація" про стягнення заборгованості у розмірі 191 430, 13 грн., з яких: 47 317, 76 грн. - основного боргу, 128 140, 06 грн. - інфляційних втрат, 13 222, 51 грн. - пені, 2 749, 80 грн. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не вчасно та не в повному обсязі сплачував кошти за доставку товару за договором поставки № ДП-69, що зумовило утворення заборгованості. Оскільки, 04.01.2016 року між позивачем по справі та Публічним акціонерним товариством "Кисневий завод" було укладено договір про відступлення права вимоги, тоді право на отримання заборгованості перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кисневий завод".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.03.2016 р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 15.04.2016 р.

У судовому засіданні 15.04.2016 року представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог. Через відділ діловодства Господарського суду міста Києва подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи, зокрема копії вимоги-повідомлення КП "Фармація" про заміну кредитора від 14.03.2016 року, а також докази її надіслання та отримання відповідачем по справі.

Представник відповідача проти позову заперечував. 14.05.2016 року відповідачем подано до суду письмовий відзив на позовну заяву, у якому визначено, що в порушення законодавства та умов договору поставки № ДП-69, договір про відступлення права вимоги від 04.01.2016 року було укладено без погодження із КП "Фармація", а відсутність згоди на заміну кредитора є підставою недійсності договору.

З метою усунення суперечностей у доводах та доказах сторін, у судовому засіданні згідно вимог ст. 77 ГПК України було оголошено перерву до 27.04.2016 року.

27.04.2016 року представники позивача безпосередньо у судовому засіданні наполягали на позові, надали додаткові документи по справі та клопотання про витребування доказів, а саме:

- реєстру виданих та отриманих податкових накладних за період - 01.01.2014 по 31.12.2014;

- розшифровок податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагента ПАТ "Кисневий-завод" за період з 01.01.2014 по 31.12.2014 відповідно до яких у відповідача виникло право формування податкового кредиту.

Представник відповідач проти позову заперечував посилаючись на те, що відповідно до п.12.11 договору поставки №ДП-69 від 20.12.2011 р., жодна із сторін не має права передавати свої права та обов'язки третім особам без письмової згоди іншої сторони. Всупереч вимогам пункту договору, позивач належним чином не повідомив боржника про відступлення права вимоги, а тому даний договір про відступлення права вимоги є нікчемним. Крім того, відповідно до вимог ч.2 ст.267 ЦК України, відповідач просить застосувати у частині стягнення пені строк позовної давності. З урахуванням викладеного, відповідач надав клопотання про продовження строку розгляду спору додатково на 15 днів відповідно до ст. 69 ГПК України.

З метою встановлення переданих прав та покладених на боржника обов'язків (суми боргу) за договором, суд дійшов висновку, що необхідно зобов'язати сторони здійснити звірку розрахунків.

Судом було встановив, що клопотання про витребування доказі буде розглянуто під час судового процесу.

З метою усунення порушення рівності та змагальності учасників судового процесу, суд задовольнив клопотання відповідача про продовження строку розгляду спору додатково на 15 днів та відклав розгляд справи на 20.05.2016 року.

У судовому засіданні 20.05.2016 року представники позивача наполягали на задоволенні позовних вимог, через відділ діловодства суду (канцелярію) позивачем було подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої, у зв'язку з перерахунком суми штрафних санкцій з врахуванням п. 8.2 договору № ДП-69, збільшився розмір пені на 7 052, 53 грн., тому ТОВ "Кисневий-завод" просить суд:

- збільшити позовні вимоги та стягнути з Комунального підприємства "Фармація" заборгованість у розмірі 198 482, 66 грн., з яких: 47 317, 76 грн. - основного боргу, 128 140, 06 грн. - інфляційних втрат, 20 275, 04 грн. - пені, 2 749, 80 грн. - 3 % річних.

Частина 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України визначає права, які належать лише позивачу. Так, відповідно до зазначеної норми права, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити або зменшити розмір позовних вимог.

Відповідно до абз. 1 п. 3.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України, від 26.12.2011, №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції.

Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Враховуючи те, що вищезазначені дії позивача не суперечать законодавству та не порушують права і охоронювані законом інтереси інших осіб, суд приймає заяву позивача про збільшення позовних вимог до розгляду.

Отже, оскільки збільшення позовних вимог, викладене позивачем у його письмовій заяві, прийняте господарським судом, тоді новою ціною позову, виходячи з якої розглядається спір є 198 482, 66 грн.

Представник відповідача позов не визнавав, посилаючись на нікчемність договору про відступлення права вимоги.

Суд дійшов висновку, що наданих доказів достатньо для вирішення спору по суті, тому відмовив у задоволенні клопотання позивача про витребування доказів.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 20.05.2016 р. відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, та оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

20.12.2011 року між Публічним акціонерним товариством "Кисневий завод" (далі - постачальник) та Комунальним підприємством "Фармація" (далі - покупець) укладено договір поставки № ДП-69, відповідно до умов якого, постачальник зобов'язується поставити та передати у власність, а покупець - прийняти і оплатити товар, що не містить обтяжень та заборон в асортименті та кількості відповідно до Специфікації, яка є невід'ємною частиною цього договору (Додаток № 1).

Товаром в розумінні договору є лікарські засоби та предмети медичного призначення, найменування, кількість, ціна та асортимент яких визначаються у Специфікації (п. 1.2. договору).

Пунктами 2.1.-2.3. договору визначено, що поставка товару здійснюється окремими партіями, що формуються постачальником на замовлення покупця. Поставка товарів здійснюється на умовах DDP ДОСТАВЛЕНО, МИТО СПЛАЧЕНО (…місце призначення зазначено)(згідно з Міжнародними правилами по тлумаченню термінів "Інкотермс 2010"), в об'ємі, що може бути застосований на території України.

Покупець у Заявці на поставку партії товару визначає місце поставки. Разом з товаром постачальник повинен передати покупцю товаросупровідні документи (видаткову накладну, у випадку, якщо товар є об'єктом оподаткування ПДВ - податкову накладну, сертифікат якості та/або інші документи про якість), які мають відношення до товару і належать до передачі разом з товаром відповідно до чинного законодавства України. В протилежному випадку покупець має право відмовитись від договору та/або повернути товар постачальнику.

Право власності на поставлений товар переходить від постачальника до покупця в момент отримання останнім товару від постачальника (перевізника) за відповідною видатковою накладною підписаною в пункті призначення (місці поставки) уповноваженими особами сторін.

В замовленні на поставку, сторони узгоджують асортимент, кількість та суму кожної партії товару. Строк виконання постачальником замовлення протягом трьох робочих днів з моменту отримання постачальником замовлення покупця. Передача товару від постачальника покупцеві здійснюється за видатковою накладною, в якій сторони зазначають найменування товару, що постачається, кількість в одиницях вимірювання, узгоджену ціну товару та загальну вартість товару, що постачається (п.п. 3.1-3.3 договору поставки).

Відповідно до п.п. 6.1., 6.3. договору, ціна на товари, що постачаються визначається сторонами у Специфікації, яка є невід'ємною частиною договору. Остаточна ціна товару, який входить у партію поставки, також вказується сторонами у видатковій накладній на поставку партії товару.

Договором № ДП-69 також узгоджено порядок розрахунків між сторонами. Так, п.п. 7.1., 7.3. передбачено, що покупець оплачує товар протягом 30 календарних днів з моменту отримання партії товару за видатковою накладною. оплата здійснюється на підставі наданого рахунку-фактури та видаткових накладних, складених постачальником на вартість поставленої вартості товару.

Як стверджує позивач у своїй заяві, Публічним акціонерним товариством "Кисневий Завод" на виконання умов договору поставки №ДП-69 було поставлено Комунальному підприємству "Фармація" товар. На підтвердження факту поставки до матеріалів справи долучено копії видаткових накладних.

04.12.2016 року між Публічним акціонерним товариством "Кисневий завод" (первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Кисневий-завод" (новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги.

Згідно умов договору про відступлення права вимоги, первісний кредитор передає новому кредитору, а новий кредитор набуває право вимоги, належне первісному кредитору, і стає кредитором за договором поставки № ДП-69 від 20.12.2011 року (основний договір) укладений між первісним кредитором та Комунальним підприємством "Фармація" (Боржник).

Новий кредитор займає місце первісного кредитора в зобов'язаннях, що виникли з основного договору в обсязі та на умовах, що існують на момент укладення договору про відступлення права вимоги (п. 2 договору).

Новий кредитор набуває права вимагати від боржника належного виконання зобов'язань по оплаті виконаних поставки, пені, 3% річних та інфляційних втрат, що виникли у зв'язку із простроченням боржника сплати основного боргу в розмірі 47 317, 76 грн. (п. 3 договору).

Спір у справі, на думку позивача, виник у зв'язку з тим, що відповідач по справі неналежним чином виконав свої зобов'язання за договором поставки № ДП-69.

Судом надана належна правова оцінка відносинам сторін. За своєю правовою природою між сторонами укладено договір постачання. У залежності від умов діючого законодавства, договір вважається укладеним коли сторони досягли всіх суттєвих його умов, а саме за ЦК України відносно предмету та строку.

Укладений договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно зі статтями 173, 174, 175 ГК України (статтями 11, 202, 509 ЦК України) і відповідно до ст. 629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами.

Незалежно від того, що у ЦК України договору поставки присвячено лише одна стаття (ст. 712), до нього застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, а саме ст. ст. 655-697 ЦК України, коли інше не встановлено договором, законом або витікає із характеру правовідносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання визначається господарським кодексом України. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Господарський кодекс України чітко вказує, що сторонами договору постачання можуть бути лише суб'єкти господарювання в розумінні статті 55 ГК України. Таким чином, законодавець визначив відповідно до вимог частини 6 статті 265 ГК України чим різниться договір поставки від договору купівлі-продажу. Сторони судового процесу є суб'єктами господарювання відповідно до вказаних вимог.

Так, згідно п. 1 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

У частині 2 статті 266 ГК України визначено, що предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у стандартах, технічних умовах, документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках.

Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками.

За вимогами ГК України договір вважається укладеним у випадку досягнення сторонами умов щодо його предмету, строку та ціні. Сторони досягли всіх суттєвих умов відносно вказаного виду договору, тобто встановили його предмет, визначили ціну, строк дії договору, а тому відповідно до вимог ст. ст. 638, 712 ЦК України та ст.ст. 180, 181, 265 ГК України, він вважається укладеним згідно частини 7 статті 181 ГК України, а саме подія, до якої прагнули сторони відбулася.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Крім того, частиною 1 статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно ст. 513 ЦК України правочин, щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).

У ст. 517 ЦК України визначено, що первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Заперечуючи проти позовних вимог Комунальне підприємство "Фармація" посилається на наступні обставини:

- договір про відступлення права вимоги укладено без попереднього повідомлення та згоди відповідача (боржника), хоча п. 12.11 Договору поставки ДП-69 від 20.12.2011 року передбачено, що жодна з сторін не має права передавати свої права та обов'язки третім особам без письмової згоди іншої сторони;

- є підстави для визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, оскільки його укладено з порушенням норм чинного законодавства та умов договору поставки;

- частина доданих до позовної заяви видаткових накладних на сум 42 234, 00 грн. не підписані уповноваженою особою відповідача, а отже не можуть бути належними доказами по справі;

- заборгованість відповідача перед постачальником товару - ПАТ "Кисневий завод" станом на момент розгляду справи становить 5 373, 76 грн.;

- вимога позивача щодо стягнення пені заявлена поза межами встановленої спеціальної позовної давності в один рік (ч. 2 ст. 258 ЦК України).

Згідно положень ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншими актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст. 215 ЦК України).

Відповідно до статті 516 ЦК України, зміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків.

З аналізу наведених норм вбачається, що за загальним правилом заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов'язків, не погіршує становище боржника та не зачіпає його інтересів, однак сторони мають право додатково врегулювати порядок заміни кредитора у договорі.

Публічним акціонерним товариством "Кисневий завод" та Комунальним підприємством "Фармація" при укладенні договору поруки № ДП-69 передбачено, що сторони за договором можуть передавати свої права та обов'язки лише за письмовою згодою іншої сторони.

Недотримання наявного в договорі застереження про необхідність письмової згоди покупця на відступлення права вимоги не є підставою для визнання договору про відступлення права вимоги недійсним, оскільки ні договором, ні законом не передбачено порядку надання такої згоди.

Оскільки договір про відступлення права вимоги від 04.01.2016 року не визнано недійсним у встановленому законом порядку, а вимога про визнання його недійсним у справі № 910/4446/16 не заявлялась ні позивачем по справі, ні відповідачем шляхом подання зустрічного позову, тоді суд дійшов висновку, що даний правочин є оспорюваним.

Оспорюваними є правочини, які ЦК не визнає в імперативній формі недійсними, а лише допускає можливість визнання їх недійсними в судовому порядку за вимогою однієї з сторін або іншої зацікавленої особи.

14.03.2016 року на адресу відповідача було направлено вимогу-повідомлення про зміну кредитора у зобов'язанні та про наявність заборгованості по договору поставки № ДП-69 в розмірі 191 430, 13 грн.

27.04.2016 року, Товариством з обмеженою відповідальністю "Кисневий-завод" до матеріалів справи долучено документи, які є доказами отримання продукції за договором поставки № ДП-69, а саме: податкові накладні, реєстри виданих та отриманих податкових накладних, квитанції № 2 за період - 01.01.2014 по 31.12.2014, розшифровки податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів за період - 01.01.2014 по 31.12.2014.

При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг продавець (платник податку) зобов'язаний надати покупцю податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному державному реєстрі податкових накладних.

Відповідно до п. 185.1 ст. 185 ПК України, об'єктом оподаткування ПДВ є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України.

За фактом поставки товару ПАТ "Кисневий завод" подало відповідачу декларації з ПДВ з реєстром виданих та отриманих накладних, відповідно до яких у ПАТ "Кисневий завод" виникли податкові зобов'язання, а у відповідача виникло право формувати податковий кредит.

Контролюючі органи за даними реєстрів виданих та отриманих податкових накладних, наданих в електронному вигляді, повідомляють платника податків про наявність у такому реєстрі розбіжностей з даними контрагентів.

Як зазначає позивач, станом на час розгляду справи, корегування до реєстру виданих та отриманих накладних за період - 01.01.2014 по 31.12.2014 не вносилися.

Таким чином, позивачем по справі надано фактичні дані, якими підтверджується факт поставки товару Публічним акціонерним товариством "Кисневий завод" Комунальному підприємству "Фармація".

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

З огляду на наведене вище, суд дійшов висновку, що позовна вимога ТОВ "Кисневий-завод" в частині стягнення з відповідача основної заборгованості за договором поставки № ДП-69 у розмірі 47 317, 76 грн. підлягає задоволенню.

Крім суми основного боргу, при поданні позову також заявлено вимогу про стягнення з КП "Фармація" пені у розмірі 20 275, 04 грн., 3% річних у розмірі 2 749, 80 грн. та інфляційних втрат у розмірі 128 140, 06 грн.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною 2 статті 9 названого Кодексу законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов'язань у зазначеній сфері визначено статтями 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

З урахуванням приписів ст. 549, ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Так, виходячи з положень ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно п. 1 ст. 546, ст. 547 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України).

У відповідності до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 8.2. Договору поруки встановлено, що в разі прострочення покупцем оплати товару постачальник має право вимагати, а покупець зобов'язаний сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період вчинення правопорушення у сфері господарювання від суми заборгованості (невиконаного зобов'язання), за кожен день прострочення виконання зобов'язання.

Заперечуючи проти стягнення пені, відповідач по справі просить суд застосувати до вимоги позивача спеціальну позовну давність відповідно до положень ч. 2 ст. 258 ЦК України.

Пунктом 12.1. договору поставки передбачено, що договір вступає в дію з дати його укладення і діє до повного виконання сторонами обов'язків по даному договору але не пізніше 01.07.2016 року.

Судом встановлено, що строк позовної Товариством з обмеженою відповідальністю "Кисневий-завод" не пропущено, тому заявлена вимога про стягнення пені у розмірі 20 275, 04 грн. підлягає задоволенню.

Згідно з частиною 2 статті 9 названого Кодексу законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов'язань у зазначеній сфері визначено статтями 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо оплати за поставлений товар у строк, позивачем нараховано до стягнення:

- 3% річних у розмірі 2 749, 80 грн.;

- втрати від інфляції у розмірі 128 140, 06 грн.

Згідно п. 1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.13 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" (далі - Постанова №14) з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

За результатами здійсненої перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, судом встановлено, що розрахунок позивачем проведено вірно.

Тому вимога Товариства з обмеженою відповідальністю "Кисневий-завод" про стягнення з Комунального підприємства "Фармація" 3 % річних у розмірі 2 749, 80 грн. та інфляційних втрат у розмірі 128 140, 06 грн. підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на вищевикладене, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 203, 215, 292, 512-514, 517, 525, 526, 610, 625, 712 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173-175, 193, 207 Господарського кодексу України, ст.ст. 32-35, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Кисневий-завод" задовольнити.

2. Стягнути з Комунального підприємства "Фармація" (01030, м. Київ, вул. Івана Франка, 38-Б, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Кисневий-завод" (04071, м. Київ, вул. Ярославська, 4-Б, ) заборгованість у розмірі 198 482, 66 грн., з яких: 47 317, 76 грн. - основного боргу, 128 140, 06 грн. - інфляційних втрат, 20 275, 04 грн. - пені, 2 749, 80 грн. - 3 % річних та судовий збір у розмірі 2 977, 47 грн. Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання повного тексту рішення - 25.05.2016 р.

Суддя Ю.О. Підченко