ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

16.05.16р. Справа № 904/3019/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю м'ясокомбіната "Ювілейний" (смт. Ювілейне, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області)

до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю "Дарчик-Захід" (м. Рівне);

відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Інвеста" (с. Новоолександрівка, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області)

про стягнення заборгованості за договором поставки № Д-202-15/10 від 23.04.2015 у загальному розмірі 73 188 грн. 99 коп.

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 - представник (довіреність № 51/15 від 22.09.2015)

від відповідача-1: не з'явився

від відповідача-2: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю м'ясокомбінат "Ювілейний" (далі - позивач) звернулось до господарського суду Дніпропетровської області із позовною заявою, в якій просить суд:

- стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Інвеста" (далі - відповідач-2) та з Товариства з обмеженою відповідальністю "Дарчик-Захід" (далі - відповідач-1) суму штрафних санкцій (пені) за договором поставки № Д-202-15/10 від 23.04.2015 у розмірі 500 грн. 00 коп.;

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Дарчик-Захід" заборгованість за договором поставки № Д-202-15/10 від 23.04.2015 у загальному розмірі 72 688 грн. 99 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем-1 зобов'язань за договором поставки № Д-202-15/10 від 23.04.2015 в частині повного та своєчасного розрахунку за поставлений 05.05.2015 товар, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед позивачем в сумі 37 183 грн. 10 коп. За прострочення виконання зобов'язання на підставі пункту 8.1.1. договору позивач нарахував та просить суд стягнути пеню за загальний період прострочення з 27.05.2015 по 26.11.2015 в сумі 14 878 грн. 56 коп., а також штраф на підставі пункту 8.1.1.2. договору у сумі 8 168 грн. 31 коп. Крім того, на підставі статті 625 Цивільного кодексу України та пункту 8.1.1. договору позивач нарахував та просить суд стягнути 30% річних за загальний період прострочення з 27.05.2015 по 15.04.2016 у сумі 12 459 грн. 02 коп. Також, 29.04.2015 між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Інвеста" (поручитель) укладено договір поруки, відповідно до якого поручитель поручається перед кредитором за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Дарчик-Захід" його зобов'язань перед кредитором в розмірі не більше 500 грн. 00 коп., що виникли на підставі укладеного між кредитором та боржником договору, що обумовлює основне зобов'язання, а саме: договору поставки № Д-202-15/10 від 23.04.2015.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 20.04.2016 порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні на 16.05.2016.

У судове засідання 16.05.2016 з'явився представник позивача.

Представники відповідачів-1,2 у судове засідання не з'явилися, причин нез'явлення суду не повідомили, відзиву на позов та інші витребувані судом документи не надали, з приводу чого суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини 1 статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 2 статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" визначено, що в Єдиному державному реєстрі містяться відомості щодо юридичної особи, зокрема, про місцезнаходження останньої.

На підтвердження адреси відповідача-1 судом долучено до матеріалів справи Спеціальний витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 19.04.2016, з якого вбачається, що місцезнаходженням відповідача-1 є: 33013, м. Рівне, вулиця Крейдяна, будинок 19-Б, на вказану адресу і направлялась кореспонденція господарського суду для відповідача-1 (а.с36).

Так, з матеріалів справи вбачається, що ухвала господарського суду Дніпропетровської області від 20.04.2016 була отримана відповідачем-1 25.04.2016, що підтверджується поштовим повідомленням № 978 418).

На підтвердження адреси відповідача-2 судом долучено до матеріалів справи Спеціальний витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 19.04.2016, з якого вбачається, що місцезнаходженням відповідача-2 є: 52070, Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, с. Новоолександрівка, вулиця Гагаріна, будинок 60, на вказану адресу і направлялась кореспонденція господарського суду для відповідача-2 (а.с.35).

З матеріалів справи вбачається, що ухвала господарського суду Дніпропетровської області від 20.04.2016 була отримана відповідачем-2 24.04.2016, що підтверджується поштовим повідомленням № 089 840).

Крім того, суд наголошує на тому, що ухвала суду від 20.04.2016 була надіслана сторонам у справі завчасно, з урахуванням Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958.

Отже, суд приходить до висновку, що відповідачі про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, оскільки ухвала суду від 20.04.2016 була надіслана на адреси відповідачів-1,2, які підтверджені Спеціальним витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 19.04.2016 та отримані відповідачами завчасно.

При цьому, стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Відповідно до абзацу 1 пункту 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Суд дійшов висновку, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті і розгляд справи можливий без присутності представників відповідача-1,2.

У судовому засіданні 16.05.2016 представником позивача було викладено зміст позовних вимог, наведено доводи в їх обґрунтування.

Крім того, представник позивача наполягав на тому, що причини для відкладення розгляду справи відсутні, оскільки матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення. Крім того, представником позивача у судовому засіданні 16.05.2016 повідомлено, що з моменту порушення провадження у даній справі відповідачі жодних проплат не здійснювали. Також представник позивача наголошував на тому, що неявка у судове засідання представників відповідачів-1,2 не є перешкодою для розгляду справи по суті.

Суд вважає, що відповідачі не скористалися своїм правом на участь у судовому засіданні та вважає можливим розглянути справу за відсутності представників відповідачів-1,2, оскільки останні повідомлені про час та місце судового засідання належним чином, а матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення. Крім того, будь-яких клопотань від відповідачів щодо відкладення розгляду справи протягом трьох тижнів з моменту отримання ухвали суду (24.04.2016 та 25.04.2016) до суду не надходило. Також відповідачами не надані і заперечення на позовні вимоги позивача.

Судом також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

У пункті 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Отже, справа розглядається за наявними в ній матеріалами, визнаними судом достатніми, в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши представника позивача,

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1 та 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Так, 23.04.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Дарчик-Захід" (далі - покупець, відповідач-1) та Товариством з обмеженою відповідальністю м'ясокомбінатом "Ювілейний" (далі - постачальник, позивач) було укладено договір поставки № Д-202-15/10 (далі - договір, а.с.11-12), за яким постачальник зобов'язується передати у встановлений в договорі строк у власність покупця товар, а покупець зобов'язується прийняти товар та оплатити його (пункт 1.1. договору).

До договору сторонами було підписано угоду про надання дистриб'юторських прав від 23.04.2015 з додатками (а.с.13-15).

У пункті 10.1. договору сторони визначили, що договір вступає в силу з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та діє до 31.12.2015. Якщо жодна із сторін або обидві сторони не виконують чи неналежним чином виконують свої обов'язки по договору, строк його дії продовжується до моменту виконання зобов'язання винною стороною.

Докази визнання недійсним, зміни або розірвання вказаного договору у матеріалах справи відсутні.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно частини 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

У пункті 2.1. договору сторони визначили, що ціна, найменування, асортимент товару, що постачається, зазначається у накладних, які є невід'ємною частиною договору.

В силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

У розділі 2 договору сторони визначили умови поставки товару, а саме:

- постачальник зобов'язаний здійснити поставку товару на умовах DAP (відповідно до правил Інкотермс в редакції 2010 року). Перелік та адреса пунктів доставки товару: м. Рівне, вул. Крейдяна, 19б. Розвантаження поставленого товару з транспортних засобів на складі покупця здійснюється силами та за рахунок покупця. Покупець зобов'язаний провести розвантаження автотранспортного засобу постачальника відповідно до норм розвантаження, вказаних постачальником (пункт 2.3. договору);

- поставка вважається завершеною з моменту передання товару покупцю. Передача (приймання-здача) товару здійснюється за адресою, вказаною в заявці на поставку конкретної партії товару, які повинні відповідати пункту 2.3. договору. Підтвердженням факту погодження сторонами найменування, асортименту, кількості, ціни товару є прийняття товару покупцем за видатковою накладною, виданою постачальником, яка після її підписання сторонами має юридичну силу специфікації у розумінні статті 266 Господарського кодексу України (пункт 2.5. договору);

- передача товару оформлюється шляхом відмітки про отримання товару на екземплярі накладної, скріпленої підписами уповноваженої особи та відтиском печатки покупця. Право власності на товар переходить від постачальника до покупця при передачі товару (пункт 2.6. договору).

Крім того, у пункті 3.1. договору сторони погодили суму договору, а саме: загальна сума договору складає суму всіх накладних, підписаних сторонами договору, на підставі яких здійснювалася поставка товару за договором постачальником.

Ціна на товар, який поставляється за договором, визначається в прайс-листах на товар постачальника (пункт 4.1. договору).

На виконання умов договору, позивачем 05.05.2015 було поставлено відповідачу-1 продукцію на загальну суму 103 119 грн. 89 коп., що підтверджується видатковою накладною № 554777 від 05.05.2015 (а.с.17).

При цьому, відповідно до частин 1 та 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність України" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкованості оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Так, відповідно до частини 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справив їх сукупності, керуючись законом.

Підписання покупцем накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і відповідає вимогам статті 9 вказаного Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення відносин, а також товарно-транспортної накладної є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Товар, зазначений у вище вказаній накладній, прийнято у позивача без будь-яких зауважень до її оформлення. Також до матеріалів справи не надано доказів щодо наявності претензій відповідача-1 по кількості та якості, як того вимагає розділ 2 договору поставки, а отже товар вважається прийнятим покупцем.

Протягом розгляду справи судом жодних заперечень з приводу отримання товару за зазначеною видатковою накладною відповідачем-1 не заявлено.

Так, у пункті 4.4. договору сторони погодили, що покупець зобов'язаний провести оплату за поставлений товар протягом 21 календарного дня з дати поставки товару. Відстрочка оплати вартості товару, надана покупцем відповідно до договору, не є комерційним кредитом. Оплата проводиться в наступному порядку: в першу чергу здійснюється оплата вартості товару, придбаного першочергово, та далі по кожній наступній видатковій накладній, незалежно від дати та розміру проведеної оплати.

Відповідачем-1 отримана продукція була оплачена лише частково в сумі 51 500 грн. 00 коп., що підтверджується наступними платіжними дорученнями:

- платіжним дорученням № 1021 від 03.06.2015 на суму 5 000 грн. 00 коп. (а.с.19);

- платіжним дорученням № 1048 від 16.06.2015 на суму 2 000 грн. 00 коп. (а.с.20);

- платіжним дорученням № 1068 від 24.06.2015 на суму 8 000 грн. 00 коп. (а.с.21);

- платіжним дорученням № 1102 від 10.07.2015 на суму 2 000 грн. 00 коп. (а.с.22);

- платіжним дорученням № 1103 від 10.07.2015 на суму 2 500 грн. 00 коп. (а.с.23);

- платіжним дорученням № @2PL004640 від 20.07.2015 на суму 3 000 грн. 00 коп. (а.с.24);

- платіжним дорученням № 4 від 30.07.2015 на суму 3 000 грн. 00 коп. (а.с.25);

- платіжним дорученням № 40 від 25.08.2015 на суму 5 000 грн. 00 коп. (а.с.26);

- платіжним дорученням № 54 від 07.09.2015 на суму 5 000 грн. 00 коп. (а.с.27);

- платіжним дорученням № 90 від 07.10.2015 на суму 5 000 грн. 00 коп. (а.с.28);

- платіжним дорученням № 129 від 03.11.2015 на суму 5 000 грн. 00 коп. (а.с.29);

- платіжним дорученням № 1139 від 26.11.2015 на суму 5 000 грн. 00 коп. (а.с.30);

- платіжним дорученням № 1161 від 07.12.2015 на суму 1 000 грн. 00 коп. (а.с.31).

Суд приходить до висновку, що відповідач-1 свої зобов'язання за договором щодо своєчасного розрахунку за передану йому 05.05.2015 продукцію не виконав, оплату в установлені в договорі строки, не здійснив, внаслідок чого у відповідача-1 утворилась заборгованість перед позивачем в сумі 37 183 грн. 10 коп. (103 119,89 (вартість поставленої продукції) - 14 436,79 (знижка) - 51 500,00 (часткова оплата)). Вказане і є причиною спору.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить також із наступного.

Згідно із частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Крім того, згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Враховуючи визначені контрагентами порядок та строк оплати поставленої продукції, приймаючи до уваги отримання покупцем товару за спірним правочином, господарський суд встановив, що строк оплати товару настав 26.05.2015.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України, статті 33 та статті 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Доказів на підтвердження погашення заборгованості в сумі 37 183 грн. 10 коп. відповідач-1 не надав, доводи позивача щодо наявності боргу, шляхом надання належних доказів, не спростував.

Враховуючи вищезазначені норми чинного законодавства України та обставини справи, господарський суд вважає, що вимоги позивача в цій частині є обґрунтованими та доведеними належними доказами, у зв'язку з чим підлягають задоволенню, оскільки зобовязання повинні виконуватись належним чином та в установлені строки.

Враховуючи вищевикладене, є правомірними та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в сумі 37 183 грн. 10 коп.

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності з пунктом 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно зі статтями 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Отже, такий вид забезпечення виконання зобов'язання як пеня та її розмір встановлено частиною 3 статті 549 Цивільного кодексу України, частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України, статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України .

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України .

В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання, або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Зазначену правову позицію наведено також у постановах Верховного Суду України від 30.05.2011 № 42/252 та від 09.04.2012 № 20/246-08.

В даному випадку, суд вважає, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить приписам статті 61 Конституції України.

Так, як неодноразово наголошував Верховний Суд України, можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України, а одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить приписам статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Зокрема, такий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 27.04.2012 № 3-24гс12, від 09.04.2012 № 3-88гс11.

При цьому, суд вважає за необхідне не застосовувати правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 21.10.2015 у справі № 6-2003цс15, за змістом якої зазначається, що одночасне застосування пені та штрафу за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Так, частиною 1 статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Як вбачається з вищевказаної постанови, вона була прийнята Верховним Судом України за результатами розгляду цивільної справи за позовом Публічного акціонерного товариства "Апекс-Банк" про стягнення з фізичної особи заборгованості за кредитним договором та штрафних санкцій, нарахованих за порушення зобов'язань за кредитним договором, а тому, враховуючи суб'єктний склад сторін, правову природу спірного правочину та умови відповідних пунктів кредитного договору, якими передбачено стягнення штрафу та пені за порушення зобов'язань за кредитним договором, висновок щодо неможливості одночасного стягнення штрафу та пені за порушення зобов'язання було зроблено Верховним Судом України лише виходячи з положень статті 549 Цивільного кодексу України, яка і підлягала застосуванню у спірних правовідносинах.

Проте, в даному випадку, обидві сторони спірного правочину є суб'єктами господарювання, відповідачем-1 було порушено саме господарське зобов'язання, а тому згідно з приписів статті 9 Цивільного кодексу України та статті 4 Господарського кодексу України до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Господарського кодексу України, як спеціального закону в частині відповідальності за порушення у сфері господарювання.

Конституція України у статті 61 передбачає, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Конституційний Суд України у справі про відповідальність юридичних осіб (рішення № 7-рп/2001 від 30.05.2001 у справі № 1-22/2001) дійшов висновку що загальновизнаним є поділ юридичної відповідальності за галузевою структурою права на такі основні види: цивільно-правову, кримінальну, адміністративну та дисциплінарну. Виходячи зі змісту цього тлумачення не можуть бути ототожнені поняття санкцій та вид відповідальності. Пеня та штраф не є окремими видами відповідальності, а є різновидом штрафних санкцій. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Таким чином, згідно з нормами статті 61 Конституції України не обмежується розмір санкцій чи їх набір при притягненні до одного виду юридичної відповідальності.

Крім того, можливість одночасного застосування штрафу та пені прямо вбачається із Господарського кодексу України (стаття 231 Господарського кодексу України), який передбачає можливість одночасного застосування пені та штрафу.

Аналогічну правову позицію щодо можливості одночасного стягнення штрафу та пені у господарських зобов'язаннях викладено також у постановах Вищого господарського суду України від 11.11.2015 у справі № 911/2418/15, від 27.10.2015 у справі № 924/303/15, від 12.05.2015 у справі № 910/9209/13, від 05.02.2015 у справі № 910/7041/14, від 30.03.2015 у справі № 911/3222/14, від 07.10.2015 у справі № 924/218/15, від 11.11.2015 у справі № 911/2418/15 та багатьох інших.

При цьому, на переконання суду, зазначені вище постанови Верховного Суду України, які приймались у господарських справах, та постанова Верховного Суду України від 21.10.2015 у цивільній справі № 6-2003цс15, не є суперечливими між собою щодо тлумачення норм матеріального права, оскільки вони не є тотожними або подібними, приймались відносно різного суб'єктного складу сторін, а також правовідносин (господарських чи цивільних).

Так, у пункті 8.1.1. договору сторони погодили, що за несвоєчасну оплату товару покупець сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості неоплаченого або несвоєчасно оплаченого товару за кожен день прострочки.

На підставі вказаного пункту договору, з урахуванням того, що позивачем його зобов'язання за договором були виконані у повному обсязі, а відповідачем-1 порушені, була нарахована пеня за загальний період прострочення з 27.05.2015 по 26.11.2015 в сумі 14 878 грн. 56 коп.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку пені, зробленого позивачем, та встановлено, що під час його проведення позивачем невірно порахована кількість днів прострочення у кожному з вірно визначених періодів, крім того, містяться описки у місяцях.

Отже, розрахунок пені, здійснений позивачем та доданий до матеріалів справи (а.с.32), визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

Згідно з пунктом 1.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013 з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, застосувавши межі періодів, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок пені за вказаними періодами, судом було встановлено що пеня за загальний період прострочення з 27.05.2015 по 26.11.2015 складає 16 905 грн. 71 коп. Отже, розрахована сума пені є більшою, ніж визначена позивачем у розрахунку та позовній заяві.

При цьому, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

Приймаючи до уваги те, що фактично позивачем заявлена до стягнення сума пені в розмірі 14 878 грн. 56 коп., а клопотання в порядку пункту 2 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України до позовної заяви не додано та в судовому засіданні позивачем не подано, а також беручи до уваги пункт 1.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для виходу за межі позовних вимог в частині стягнення пені.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення пені підлягають задоволенню в сумі 14 878 грн. 56 коп., яка визначена позивачем.

Крім того, у пункті 8.1.1. договору сторони погодили, що покупець також сплачує постачальнику (крім пені та сплати боргу з індексом інфляції, а також 30% річних) додатково штрафи в наступному порядку та розмірі, у залежності від того, який період прострочки є більшим.

При простроченні оплати вартості переданого покупцем товару більше ніж 20 календарних днів і більше з дати настання строки оплати вартості переданого товару, покупець додатково сплачує постачальнику штраф у розмірі 10% від вартості неоплаченого товару (пункт 8.1.1.2. договору).

На підставі вказаного пункту договору позивач нарахував штраф в сумі 8 168 грн. 31 коп.

Дослідивши здійснений позивачем розрахунок штрафу, судом встановлено, що він проведений у відповідності до умов договору та фактичних обставин справи, оскільки станом на момент існування основного боргу в сумі 81 683 грн. 10 коп. прострочення складало понад 20 календарних днів; арифметично розрахунок також проведено правильно.

Враховуючи вищевикладене, є правомірними та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення штрафу в сумі 8 168 грн. 31 коп.

Крім цього, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, у пункті 8.1.1. договору сторони погодили, що покупець, який не виконав або неналежним чином виконав свої зобов'язання по оплаті поставленого товару, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 30 % річних від простроченої суми за користування чужими грошовими коштами; крім вищевикладеного, покупець також сплачує постачальнику (крім пені та сплати боргу з індексом інфляції, а також 30% річних) додатково штрафи в наступному порядку та розмірі, у залежності від того, який період прострочки є більшим.

У зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо оплати поставленого товару у строк, визначений умовами договору, позивачем також були розраховані 30% річних за період прострочення з 27.05.2015 по 15.04.2016 у сумі 12 459 грн. 02 коп.

Дослідивши здійснений позивачем розрахунок 30% річних, судом встановлено, що позивачем вірно визначено періоди прострочення, а також суми заборгованості в ці періоди, але розрахунок проведений арифметично невірно, у зв'язку з тим, що у правильно визначених періодах позивачем невірно порахована кількість днів прострочення.

Отже, розрахунок 30% річних, здійснений позивачем (а.с.32), визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства та обставинам справи.

Враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, застосувавши межі періодів, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок 30% річних за вказаними періодами, судом було встановлено що 30% річних за загальний період прострочення з 27.05.2015 по 15.04.2016 складають 13 540 грн. 05 коп. Отже, розрахована сума 30% річних є більшою, ніж визначена позивачем у розрахунку та позовній заяві.

Приймаючи до уваги те, що фактично позивачем заявлена до стягнення сума 30% річних в розмірі 12 459 грн. 02 коп., а клопотання в порядку пункту 2 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України до позовної заяви не додано та в судовому засіданні позивачем не подано, а також беручи до уваги пункт 1.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для виходу за межі позовних вимог в частині стягнення 30% річних.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення 30% річних підлягають задоволенню в сумі 12 459 грн. 02 коп., яка визначена позивачем.

Крім того, приймаючи рішення, суд виходив із наступного.

Так, 29.04.2015 між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Інвеста" (далі - поручитель) укладено договір поруки, відповідно до якого поручитель поручається перед кредитором за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Дарчик-Захід" його зобов'язань перед кредитором в розмірі не більше 500 грн. 00 коп., що виникли на підставі укладеного між кредитором та боржником договору, що обумовлює основне зобов'язання, а саме: договору поставки № Д-202-15/10 від 23.04.2015 з усіма додатковими угодами до нього, як укладеними на теперішній час, так і тими, що можуть бути укладені у майбутньому. Поручитель частково відповідає перед кредитором за порушення боржником зобов'язання щодо своєчасної оплати поставленого за основним договором товару. Відповідно до умов основного договору кредитор здійснює боржнику поставку товару, а боржник зобов'язаний у передбачений основним договором строк сплатити вартість поставленого товару.

У пункті 1.3. вказаного договору визначено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобов'язаннями останнього за основним договором в межах суми, передбаченої в пункті 1.1. договору, включаючи виконання грошових зобов'язань по оплаті поставленого товару на умовах та в строки, передбачені в основному договорі, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору. Поручитель та боржник ознайомлені та погоджуються з умовами основного договору стосовно:

- розміру зобов'язань, що забезпечуються порукою відповідно до договору, розуміючи при цьому можливість зміни розміру зобов'язань у випадках, передбачених умовами основного договору;

- факту, що порукою за договором забезпечується також і розміри зобов'язань, які можуть бути змінені відповідно до умов основного договору;

- положень/умов основного договору, за якими передбачається можливість автоматичної пролонгації строку дії основного договору, при цьому у разі настання такої автоматичної пролонгації умов основного договору, порукою за договором забезпечується в повному обсязі виконання усіх зобов'язань перед кредитором, які виникають із умов вищевказаного основного договору.

Згідно з пунктами 1.4. та 1.5. договору поруки відповідальність поручителя і боржника є солідарною; в будь-якому разі ліміт відповідальності поручителя за договором обмежується сумою 500 грн. 00 коп.

У пункті 2.1. договору поруки визначено, що у випадку невиконання боржником своїх зобов'язань за основним договором, кредитор має право пред'явити свої вимоги безпосередньо до поручителя, які є обов'язковими до виконання поручителем з дати її вручення поручителю.

Поручитель зобов'язаний виконати свої зобов'язання за договором на користь кредитора шляхом переказу/перерахування коштів у сумі заборгованості боржника за основним договором, але в межах суми, зазначеної в пункті 1.1. договору, відповідно до умов основного договору (пункт 2.1. договору поруки).

Згідно з пунктами 3.1., 3.2. та 3.3. договору поруки договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами; порука припиняється із припиненням всіх зобов'язань боржника за основним договором, що забезпечується такою порукою; строк дії поруки за договором встановлюється тривалістю 5 років.

Сторони становили строк позовної давності за договором тривалістю 5 років (пункт 4.2. договору поруки).

Доказів виконання обов'язків за договором поставки № Д-202-15/10 від 23.04.2015, на момент розгляду спору відповідачі не надали.

Отже, на підставі вказаного договору поруки позивач просить суд стягнути солідарно з відповідача-2 на користь позивача 500 грн. 00 коп. пені.

Виходячи із положень статей 553, 554, 626 Цивільного кодексу України, договір поруки є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором і поручителем, порука створює права для кредитора та обов'язки для поручителя, безпосередньо на права та обов'язки боржника цей вид забезпечення виконання зобов'язання не впливає, оскільки зобов'язання боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються.

Крім того, наслідком виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, відповідно до частини другої статті 556, пункту 3 частини першої статті 512 Цивільного кодексу України може бути заміна кредитора у зобов'язанні, що згідно з частиною першою статті 516 Цивільного кодексу України здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 554 Цивільного кодексу України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Враховуючи вищезазначене, а також те, що факт наявності у відповідача-1 перед позивачем заборгованості за договором поставки встановлений судом, отже позовні вимоги позивача до відповідача-1 та відповідача-2 підлягають задоволенню.

При цьому, суд виходить із того, що у позовній заяві позивач вірно визначив відповідальність відповідача-2 як солідарну, зазначивши про солідарне стягнення 500 грн. 00 коп., при цьому у першому пункті прохальної частини позовної заяви, помилково вказав лише відповідача-2, в той час, як зі змісту позовної заяви вбачається, що за спірними договорами відповідач-2 відповідає перед позивачем в межах 500 грн. 00 коп. з відповідачем-1 солідарно. У зв'язку з цим, суд приходить до висновку, що позивачем неправомірно заявлено до стягнення окремо 500 грн. 00 коп. та окремо 72 688 грн. 99 коп., оскільки матеріалами справи підтверджується правомірність позовних вимог всього на суму 72 688 грн. 99 коп., з яких в межах 500 грн. 00 коп. несе солідарну відповідальність з відповідачем-1 і відповідач-2.

Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки спір виник у зв'язку з неправомірними діями відповідачів-1,2, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідачів-1,2 пропорційно вині кожного у виникненні спору, а також пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 1, 4-5, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Інвеста" (52070, Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, с.Новоолександрівка, вулиця Гагаріна, будинок 60; ідентифікаційний код 33356354) та з Товариства з обмеженою відповідальністю "Дарчик-Захід" (33013, м. Рівне, вулиця Крейдяна, будинок 19-Б; ідентифікаційний код 38503269) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю м'ясокомбіната "Ювілейний" (52005, Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, смт. Ювілейне, вулиця Мічуріна, будинок 5; ідентифікаційний код 24615640) - 500 грн. 00 коп. пені.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Дарчик-Захід" (33013, м. Рівне, вулиця Крейдяна, будинок 19-Б; ідентифікаційний код 38503269) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю м'ясокомбіната "Ювілейний" (52005, Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, смт. Ювілейне, вулиця Мічуріна, будинок 5; ідентифікаційний код 24615640) - 37 183 грн. 10 коп. - основного боргу, 14 378 грн. 56 коп. - пені, 8 168 грн. 31 коп. - штрафу, 12 459 грн. 02 коп. - 30% річних, 1 359 грн. 18 коп. - частину витрат по сплаті судового збору.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Інвеста" (52070, Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, с. Новоолександрівка, вулиця Гагаріна, будинок 60; ідентифікаційний код 33356354) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю м'ясокомбіната "Ювілейний" (52005, Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, смт. Ювілейне, вулиця Мічуріна, будинок 5; ідентифікаційний код 24615640) - 9 грн. 41 коп. - частину витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Видати накази після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя ОСОБА_2