РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.05.2016Справа №910/4775/16

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській О.С.

розглянувши справу № 910/4775/16

За позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Автосан Моторс»;

до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування»;

про визнання договору недійсним.

Представники сторін:

від позивача: Захарченко Ю.О., довіреність б/н від 15.12.2015р.;

від відповідача: Марунько Л.О., довіреність № 377/18 від 16.12.2015р.;

вільний слухач: ОСОБА_3

обставини справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Автосан Моторс» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» про визнання недійсним Договору добровільного страхування майна підприємств та підприємців № 1544ип/14д/цп від 30.04.2014р., що укладений між ТОВ «Автосан Моторс» та ПрАТ «СК «АХА Страхування», обґрунтовуючи тим, що при укладенні Договору добровільного страхування майна підприємств та підприємців № 1544ип/14д/цп від 30.04.2014р. позивач був введений відповідачем в оману і правочин є недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.03.2016р. порушено провадження у справі № 910/4775/16, розгляд справи призначений на 07.04.2016р.

07.04.2016р. через відділ діловодства суду від представника відповідача отримано відзив на позовну заяву та документи на вимогу ухвали суду від 18.03.2016р.

У судовому засіданні 07.04.2016р. було оголошено перерву до 17.05.2016р.

16.05.2016р. через відділ діловодства суду від представника позивача отримані клопотання про продовження строку розгляду справи та про відкладення розгляду справи посилаючись на те, що позивач не мав можливості ознайомитись з матеріалами справи з об'єктивних причин, оскільки суддя по справі перебував у відпустці.

16.05.2016р. через відділ діловодства суду від представника відповідача отримано письмові пояснення.

17.05.2016р. через відділ діловодства суду від представника позивача надійшло клопотання про залучення до матеріалів справи документів.

У судовому засіданні 17.05.2016р. судом відмовлено в задоволенні клопотання позивача про відкладення розгляду справи, в зв'язку з його необґрунтованістю, оскільки в період перебування судді у відпустці сторони не позбавлені можливості знайомитись з матеріалами справи.

Присутній у судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав, наведених у відзиві.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих позивачем і відповідачем, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

30.04.2014 року між позивачем (за договором - страхувальник) і відповідачем (за договором - страховик) було укладено Договір добровільного страхування майна підприємств та підприємців № 1544ип/14д/цп (далі - Договір страхування), предметом якого є майнові інтереси страхувальника (вигодонабувача), пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням застрахованим майном, а саме: будівлею автосалону площею 3688,4 кв. м, включаючи невід'ємні комунікації, скляні елементи, внутрішнє та зовнішнє оздоблення, за адресою: м. Донецьк, просп. Київський, 50 (далі - застраховане майно).

Згідно з додатком № 2 до Договору страхування, застраховано будівлю автосалону, включаючи невід'ємні комунікації, скляні елементи, внутрішнє та зовнішнє оздоблення; страховий платіж встановлено у розмірі 21 240,00 грн.

Додатковими угодами від 12 травня 2014 року № 1 і від 20 травня 2014 року № 2 сторони внесли зміни до Договору страхування, збільшили загальну страхову суму до 25 980 852,61 грн. і встановили страховий платіж у сумі 23 275,82 грн.

Підпунктами 13.1, 13.2 і 13.3 пункту 13 Договору страхування сторони передбачили страхові ризики, страхові випадки та виключення зі страхових випадків відповідно. Так, підпунктами 13.1.1-13.1.10 пункту 13 Договору страхування до страхових ризиків віднесено пожежі, задимлення, вибухи (вибух внаслідок протиправних дій третіх осіб є страховим випадком), удари блискавки, падіння пілотованих літальних об'єктів або їхніх частин, стихійні лиха, дію води, сторонній вплив (безпосередній наїзд наземних транспортних засобів або саморушних машин, безпосередній вплив водних транспортних засобів або самохідних плаваючих інженерних споруджень, безпосередня дія ударної хвилі надзвукового літака), протиправні дії третіх осіб, розбиття шибок, вітрин та інших подібних споруджень.

Відповідно до підпунктів 13.3.2-13.3.3 пункту 13 Договору страхування не визнаються страховими випадками події, що сталися внаслідок, зокрема, військових дій, а також маневрів або інших військових заходів із моменту оголошення компетентними державними органами надзвичайного стану або воєнного стану на території розташування застрахованого об'єкта, громадянської війни, терористичних актів, народних хвилювань усякого роду або страйків за умови та з моменту відповідного визнання таких явищ компетентними державними органами відповідно до чинного законодавства України.

Підпунктами 15.1.1, 15.1.2, 15.1.6-15.1.8 пункту 15 Договору страхування встановлено, що при настанні події, яка за умовами цього договору може бути кваліфікована як страховий випадок, страхувальник (вигодонабувач) зобов'язаний: негайно, але не пізніше ніж протягом 24 годин повідомити компетентні органи; негайно, але не пізніше ніж протягом 24 годин, у будь-який спосіб повідомити страховика та протягом двох робочих днів після настання події, яка може бути кваліфікована як страховий випадок, надати страховику письмову заяву про настання події, яка має ознаки страхового випадку; забезпечити представнику страховика можливість огляду місця події, яка може бути кваліфікована як страховий випадок, та самостійної попередньої оцінки понесеного збитку; забезпечити представнику страховика можливість огляду пошкодженого майна для з'ясування причин та розмірів збитку, а також забезпечити участь представника страховика в будь-яких комісіях, створюваних для встановлення причин і визначення розміру збитків; надати всі необхідні документи згідно з розділом 16 цього Договору.

Як зазначає позивач, він підписував договір, розуміючи, що у разі настання випадків, які сталися, пов'язані та є наслідком військових дій, військових заходів, терористичних актів тощо, то такі випадки не будуть визнаватися страховими і він не отримає страхове відшкодування.

У вересні 2014 року позивач повідомив відповідача про вчинення протиправних дій третіх осіб шляхом вчинення вибухів, внаслідок чого було заподіяно шкоду застрахованому майну позивача.

Також позивач повідомляв правоохоронні органи про вказану подію, про що було порушено кримінальну справу. Позивач вказує на те, що на дату настання страхового випадку місто Донецьк не було віднесено до населених пунктів, на території яких проводиться АТО, та контролювався українською владою та українськими військовими.

Однак, відповідач надіслав позивачу лист від 10.10.2014р. вих. № 8744/26ЦВ про відмову у виплаті йому страхового відшкодування. З посиланням на підпункт 13.3.3. пункту 13.3 Договору страхування, відповідач повідомив позивача про відсутність підстав для кваліфікації вказаних подій як страховий випадок і, відповідно, відсутність підстав для виникнення зобов'язань страховика за договором страхування.

Позивач не погодився з відмовою, та враховуючи, що Відповідач не довів наявність зв'язку між пошкодженням Майна та терористичними актами, військовими діями подав позов про стягнення страхового відшкодування з відповідача, який було прийнято до провадження Господарським судом міста Києва та порушено провадження у справі № 910/12492/15.

Так, рішенням Господарським судом міста Києва від 27.07.2015р. у справі № 910/12492/15, залишеним без змін постановою Вищого господарського суду України від 02.12.2015р., позовні вимоги було задоволено частково, стягнуто 3 454 071,74 грн. страхового відшкодування, 36 613,16 грн. пені, 1 769 393,71 грн. втрат від інфляції, 70 974,08 грн. 3% річних та 71 915,01 грн. судового збору.

При цьому, постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.09.2015 року у справі № 910/12492/15 рішення господарського суду міста Києва від 27.07.2015р. у справі №910/12492/15 було скасовано та у задоволенні позовних вимог - відмовлено.

Верховний Суд України в своїй постанові від 27.01.2016р. встановив, що з огляду на проведення антитерористичної операції на сході України, у тому числі за місцем розташування застрахованого майна, та на підставі підпункту 13.3.3 пункту 13 Договору страхування заявлена страхувальником подія не може бути визнана страховим випадком, а тому не породжує обов'язку страховика щодо виплати страхового відшкодування.

Постановою від 27.01.2016р. Верховний Суд України постановив скасувати постанову Вищого господарського суду України від 2 грудня 2015 року у справі № 910/12492/15. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 15 вересня 2015 року у справі № 910/12492/15 залишити в силі.

За викладених обставин, позивач вважає, що при укладенні Договору страхування він був введений відповідачем в оману і правочин є недійсним, оскільки сторони укладали спірний договір, усвідомлюючи, що страхують майно, яке знаходиться на території проведення АТО і саме у період проведення АТО.

Позивач при укладанні Договору і при розгляді підпунктів 13.3.2., 13.3.3. пункту 13.3. Договору страхування вважав, що кожен страховий випадок має бути розглянутий окремо і питання про відшкодування має вирішуватися в прив'язці до конкретних обставин, але не узагальнено.

Враховуючи, що на момент укладання Договору страхування АТО вже було офіційно об'явлено, то відповідно до п. 13.3.3. у Відповідача взагалі не повинно було виникнути зобов'язання по виплаті страхового відшкодування, так як не зважаючи на обумовлені страхові ризики, всі випадки з Майном підпадали під виключення зі страхових на підставі п.13.3.3. Договору.

Відтак, позивач стверджує, що відповідач взагалі не збирався виплачувати страхове відшкодування за спірним договором, оскільки Договір страхування саме при укладанні вже не покладав на відповідача обов'язків по оплаті страхового відшкодування, так як він страхував майно у період та на території проведення АТО, що є виключенням зі страхових випадків.

Позивач зазначає, що стаття 991 ЦК України та стаття 26 Закону України "Про страхування", як і інші норми закону не містять такої підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування як невизнання страховими випадками події, що сталися внаслідок:

- військових дій, а також маневрів або інших військових заходів (підп. 13.3.2 Договору);

- громадської війни, терористичних актів, народних хвилювань усякого роду або страйків (підп. 13.3.3. Договору).

Таким чином, підпункти 13.3.2, 13.3.3. пункту 13.3. Договору страхування не відповідають частині 2 статті 991 ЦК України та статті 26 ЗУ «Про страхування» і тому є недійсними у відповідності до положень статей 203, 207 Цивільного кодексу України.

У відзиві на позовну заяву відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог, обґрунтовуючи тим, що Договір страхування відповідає вимогам чинного законодавства, договір містить всі необхідні умови, визначені правилами страхування, зокрема, причини відмови у страховій виплаті та права та обов'язки сторін і відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору. Відповідач зазначає, що умовами договору страхування можуть бути передбачені інші підстави для відмови у здійсненні страхових виплат, якщо це не суперечить закону. Правила № 007 та № 002 страхування, відповідно до яких укладено спірний договір, затверджені Національною комісією, що здійснює регулювання у сфері ринків фінансових послуг, відповідно, підстави/умови спірного договору для визнання випадків не страховими, підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування відповідають вимогам чинного законодавства.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно з частинами 1 - 5 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вбачається з приписів ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29 травня 2013 року N 11 правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234,235, 1057-1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 7 1 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", частини третьої статті 67 Закону України "Про запобігання корупції" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до п. 3.10. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29 травня 2013 року N 11, у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв'язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Закон України «Про страхування» (далі - Закон) регулює відносини у сфері страхування і спрямований на створення ринку страхових послуг, посилення страхового захисту майнових інтересів підприємств, установ, організацій та фізичних осіб.

Згідно зі статтею 16 Закону та статті 979 Цивільного кодексу Укораїни, договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору

Згідно зі ст. 626. Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 цього ж Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629. ЦК України).

Відповідно до ст. 982 Цивільного кодексу України, істотними умовами договору страхування є предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов'язаний провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума), розмір страхового платежу і строки його сплати, строк договору та інші умови, визначені актами цивільного законодавства.

Відповідно до частин 3,4 статті 16 Закону договір страхування повинен містити:

- назву документа; - назву та адресу страховика; - прізвище, ім'я, по батькові або назву страхувальника та застрахованої особи, їх адреси та дати народження; - прізвище, ім'я, по батькові, дату народження або назву вигодонабувача та його адресу; - зазначення предмета договору страхування; - розмір страхової суми за договором страхування іншим, ніж договір страхування життя; - розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат за договором страхування життя;

- перелік страхових випадків; - розміри страхових внесків (платежів, премій) і строки їх сплати; - страховий тариф (страховий тариф не визначається для страхових випадків, для яких не встановлюється страхова сума); - строк дії договору; - порядок зміни і припинення дії договору; - умови здійснення страхової виплати; - причини відмови у страховій виплаті; - права та обов'язки сторін і відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору;

- інші умови за згодою сторін; - підписи сторін.

Відповідно до міжнародних систем страхування, які вимагають застосування уніфікованих умов страхування, договори страхування укладаються відповідно до таких умов страхування, з урахуванням вимог, передбачених цим Законом.

Відповідно до ст. 17. Закону правила страхування розробляються страховиком для кожного виду страхування окремо і підлягають реєстрації в Уповноваженому органі при видачі ліцензії на право здійснення відповідного виду страхування. Уповноважений орган має право відмовити у видачі ліцензії та реєстрації правил чи змін та (або) доповнень до них, якщо подані правила страхування або зміни чи доповнення до них суперечать чинному законодавству, порушують чи обмежують права страхувальника або не відповідають вимогам цієї статті.

Положеннями статті 26 Закону передбачено підстави для відмови страховика у здійсненні страхових виплат або страхового відшкодування, а також передбачено, що умовами договору страхування можуть бути передбачені інші підстави для відмови у здійсненні страхових виплат, якщо це не суперечить закону.

Судом встановлено, що згідно з преамбулою, Договір добровільного страхування майна підприємств та підприємців № 1544ип/14д/цп укладено відповідно до Правил 007 добровільного страхування майна від вогневих ризиків та ризиків стихійних явищ у т.ч. Додатку 1 «Особливі умови добровільного страхування майна підприємств і підприємців від вогню та інших небезпек» та Правил 002 добровільного страхування майна (іншого, ніж передбачено пунктами 5-9 статті 6 Закону України «Про страхування»), в тому числі Додатку 1 «Особливі умови добровільного страхування майна підприємств і підприємців від вогню та інших небезпек».

Проаналізувавши умови Договору страхування, судом встановлено, що спірний договір містить всі необхідні умови, визначені положеннями статті 16 Закону України «Про страхування», відтак, сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов у відповідності до приписів статті 982 Цивільного кодексу України.

Водночас, під час укладення спірного договору між позивачем та відповідачем було погоджено наступні умови:

- підпунктами 13.1, 13.2 і 13.3 пункту 13 Договору страхування сторони передбачили страхові ризики, страхові випадки та виключення зі страхових випадків відповідно. Так, підпунктами 13.1.1-13.1.10 пункту 13 Договору страхування до страхових ризиків віднесено пожежі, задимлення, вибухи (вибух внаслідок протиправних дій третіх осіб є страховим випадком), удари блискавки, падіння пілотованих літальних об'єктів або їхніх частин, стихійні лиха, дію води, сторонній вплив (безпосередній наїзд наземних транспортних засобів або саморушних машин, безпосередній вплив водних транспортних засобів або самохідних плаваючих інженерних споруджень, безпосередня дія ударної хвилі надзвукового літака), протиправні дії третіх осіб, розбиття шибок, вітрин та інших подібних споруджень;

- відповідно до підпунктів 13.3.2-13.3.3 пункту 13 Договору страхування не визнаються страховими випадками події, що сталися внаслідок, зокрема, військових дій, а також маневрів або інших військових заходів із моменту оголошення компетентними державними органами надзвичайного стану або воєнного стану на території розташування застрахованого об'єкта, громадянської війни, терористичних актів, народних хвилювань усякого роду або страйків за умови та з моменту відповідного визнання таких явищ компетентними державними органами відповідно до чинного законодавства України;

- страховик не здійснює виплату страхового відшкодування та визнає випадок не страховим, якщо подія не може бути кваліфікована за ознаками жодного із страхових ризиків, визначених пунктом 13.1 Договору (пункт 13.7 Договору страхування).

Умовами Правил страхування № 007 та № 002 передбачені аналогічні підстави для визнання випадків не страховими, підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування.

Зокрема, відповідно до п.4.4. Правил № 002 та № 007 не визнаються страховими випадками події, що сталися внаслідок:

4.4.2. Військових дій, а також, маневрів або інших військових заходів, якщо інше не передбачено Договором страхування;

4.4.3. Громадянської війни, терористичних актів, народних хвилювань усякого роду або страйків, якщо інше не передбачено Договором страхування.

Водночас, судом встановлено, що Правила страхування № 007 та № 002 затверджені Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України, з огляду на що, суд приходить до висновку, що такі правила відповідають нормам чинного законодавства та не порушують права страхувальника.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов виноску, що умовами підпунктів 13.3.2-13.3.3 пункту 13 Договору страхування позивач та відповідач визначили виключення з числа страхових ризиків, настання яких не вважається страховим випадком. Умови вказаних підпунктів визначають обставини непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань.

Умови вказаних підпунктів договору не суперечать нормам чинного законодавства, оскільки приписи Закону України «Про страхування» дозволяються передбачення в умовах договору інших підстав для відмови у здійсненні страхових виплат, такі умови викладені в Правилах страхування, що затверджені Нацкомфінпослуг, та на підставі яких й укладено спірний договір.

Також, факт погодження сторонами в підпунктах 13.3.2-13.3.3 пункту 13 Договору страхування події, яка є виключенням із числа страхових ризиків, та її настання не вважається страховим випадком, встановлений постановою Верховного Суду України від 27.01.2016р. № 3-1237гс15 про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 2 грудня 2015 року у справі № 910/12492/15 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Автосан Моторс». Крім того, зазначеною постановою Верховного Суду України встановлена правомірність відмови відповідача у виплаті страхового відшкодування на підставі підпунктів 13.3.2-13.3.3 пункту 13 Договору страхування щодо заявлених позивачем збитків.

Відповідно до п.22.4.4. Договору страхування, підписанням цього Договору страхувальник підтверджує та визнає, що укладення цього Договору не нав'язане йому іншою особою. Водночас, матеріали справи не містять доказів звернення позивача в період дії Договору страхування до відповідача з проханням внести зміни/доповнення до Договору страхування або надати будь-які роз'яснення щодо умов, пунктів такого Договору, підстав для визнання випадків не страховими та ін.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що Договір страхування укладено при дотриманні загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину згідно ст. 203 Цивільного кодексу України, його умови не суперечать положенням чинного законодавства, і позивачем не доведено, що даний договір є недійсним, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним згідно зі ст. ст. 207, 215 Цивільного кодексу України.

Вищезазначеним повністю спростовуються доводи позивача щодо невідповідності спірного договору вимогам цивільного законодавства.

Всі інші доводи та обґрунтування, на які позивач посилається як на підставу позовних вимог, не спростовують встановленого вище судом висновку.

Питання відмови відповідача у виплаті позивачу заявлених збитків вирішувалось в межах судової справи № 910/12492/15, та не є предметом розгляду даної справи, з огляду на що обґрунтування позовних вимог неправомірним діям відповідача під час розслідування страхового випадку не приймається судом до уваги.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, недоведеними належними доказами та є такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 23.05.2016р.

Суддя А.І. Привалов