ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.05.2016 р. Справа №917/517/16

за позовом Приватного акціонерного товариства "Технологія", проспект Курський, 147-А, м. Суми, Сумська область,40031

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Овруцький молочноконсервний комбінат", вул. Героїв Майдану, 82, офіс.204, м. Гадяч, Гадяцький район, Полтавська область,37300

про стягнення 581 219,08 грн.

суддя Тимощенко О.М.

Представники сторін

від позивача: ОСОБА_1 дов. №2 від 05.01.2016 року

від відповідача: ОСОБА_2 дов. б/н від 18.02.2016 року

В судовому засіданні 24.05.2016 року суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення у відповідності до ст. 85 ГПК України та повідомив дату складення повного тексту рішення.

СУТЬ СПРАВИ: розглядається позовна заява про стягнення 581 219,08 грн. за договором поставки №97 від 27.02.2015 року, з яких: 485129,29 грн. - сума основного боргу, 75614,73 грн. - пеня, 5073,32 грн. - 3% річних, 15401,74 грн. - інфляційні втрати (в редакції заяви про зменшення розміру позовних вимог від 28.04.2016 року).

28.04.2016 року від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог (арк. с. 53-54) в якій позивач просить суд стягнути з відповідача грошові кошти у загальній сумі 581 219,08 грн., у тому числі: сума основного боргу - 485129,29 грн., пені - 75614,73 грн., 3% річних - 5073,32 грн., інфляційних втрат - 15401,74 грн.

Суд в ухвалі від 28.04.2016 року розцінив заяву позивача як заяву про зменшення розміру позовних вимог в частині стягнення суми основного боргу та як заяву про збільшення розміру позовних вимог в частині стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат та прийняв її до розгляду (арк. с. 99).

24.05.2016 року від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог в частині основного боргу та про збільшення розміру позовних вимог в частині стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат (арк. с. 102-103). В поданій заяві позивач просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Овруцький молочноконсервний комбінат" на користь Приватного акціонерного товариства "Технологія" грошові кошти у загальній сумі 556 649,32 грн., у тому числі: сума основного боргу 435 129,29 грн., пеня 85 431,75 грн., 3% річних 5 927,97 грн., інфляційні 30 160,31 грн.

До заяви позивач додав розрахунок суми позову, копію супровідного листа, докази направлення на адресу відповідача даної заяви з додатками, копію банківської виписки.

Представник позивача підтримав заяву про зменшення розміру позовних вимог в частині основного боргу та про збільшення розміру позовних вимог в частині стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат та просив суд прийняти її до розгляду.

Згідно ст. 22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Суд приймає заяву позивача до розгляду та розглядає позовні вимоги в редакції даної заяви від 24.05.2016 року.

24.05.2016 року від відповідача надійшло клопотання про долучення документів по справі, а саме: копії витягу з ЄДР відповідно ТОВ" Овруцький молочноконсервний комбінат" від 19.04.2016 року та копії статуту ТОВ "Овруцький молочноконсервний комбінат".

Також від відповідача 24.05.2016 року надійшло клопотання про відкладення розгляду справи та про продовження строку вишення справи на 15 днів, для надання можливості врегулювання спору мирним шляхом.

Представник позивача заперечував проти задоволення даного клопотання.

Відповідно до ст. 77 ГПК України господарський суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених ст. 69 цього кодексу, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони та інших учасників процесу добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Судом вже задовольнялось клопотання відповідача про відкладення розгляду справи в судовому засіданні 28.04.2016 року.

Статтею 69 ГПК України встановлено, що спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Основним завданням судочинства в господарських судах є захист економічних прав та охоронюваних законом інтересів учасників господарських відносин, сприяння зміцненню законності у цій сфері та розгляду справи у встановлені строки незалежним та незацікавленим судом. Необґрунтоване затягування процесу перешкоджає своєчасному здійсненню правосуддя, що не узгоджується із засадами господарського судочинства.

Застосовуючи згідно з ч. 1 ст. 4 ГПК України, ст. 17 ОСОБА_3 України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи частину 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» («Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989 р.).

Зважаючи на викладені вище обставини, клопотання відповідача про відкладення розгляду справи задоволенню не підлягає.

В зв'язку з тим, що необхідних для вирішення спору доказів, наявних у матеріалах справи достатньо, строк розгляду справи, встановлений ГПК України, закінчився, справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача усно проти позову заперечував.

Розглянувши матеріали справи та оцінивши подані докази, суд встановив:

27 лютого 2015 року між Приватного акціонерного товариства "Технологія" ( постачальник, позивач) і Товариством з обмеженою відповідальністю "Овруцький молочноконсервний комбінат" (покупець, відповідач) було укладено договір поставки за № 97 (арк. с. 15-17).

Відповідно до п.1.1. договору постачальник зобов'язався поставити покупцю продукцію виробничо-технічного призначення: пакети-вкладиші з комбінованих матеріалів в асортименті, надалі продукція, а покупець зобов'язався прийняти продукцію, сплатити її вартість на умовах цього договору.

Згідно пункту 1.2. договору поставка продукції здійснюється партіями на підставі на підставі заявок покупця для використання ним у власній виробничій діяльності.

Враховуючи значну імпортну складову, ціна продукції може погоджуватися сторонами в еквіваленті до іноземної валюти - євро. Погоджена ціна зазначається у Протоколі узгодження ціни Продукції (Додаток №1), що є невід'ємною частиною цього договору (п. 2.1. договору).

Відповідно до пункту 3.1. договору поставка продукції здійснюється за письмовою заявкою, скріпленою печаткою та підписом вповноваженої особи покупця, що надається постачальнику за допомогою факсимільного зв'язку та/чи електронної пошти. У заявці покупець зазначає найменування, кількість, асортимент продукції, бажаний строк її поставки, а також за необхідності й іншу інформацію, необхідну для належного виконання постачальником своїх зобов'язань за договором.

Відповідно до п. 3.9. договору право власності на продукцію та її тару (пакування) переходить від постачальника до покупця в момент фактичного отримання продукції покупцем та підписання уповноваженим представником покупця видаткових накладних.

У пункті 4.1. договору сторони погодили, що оплата продукції здійснюється покупцем у національній валюті шляхом безготівкового перерахунку коштів на рахунок постачальника протягом 30 календарних днів з дня поставки.

27 лютого 2015 року та 05 листопада 2015 року сторони погодили протокол узгодження ціни продукції №1 та протокол узгодження ціни продукції №2 (арк. с. 18-19).

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує на те, що між ним та відповідачем у відповідності з умовами 1.2. договору поставки були узгоджені умови поставки продукції загальною кількістю 28 200 шт. вартістю 590 922,00 гривень з ПДВ, що підтверджується письмовими заявками від 02.11.2015 p., 16.11.2015 р., 01.12.2015 р. (арк. с. 23,27,31). Зазначена кількість продукції мала бути поставлена покупцю окремими партіями в період 45 - 49 тиждень 2015 року на умовах СРТ (Інкотермс 2010) склад перевізника за адресою: м. Овруч Житомирської області. Оплата продукції згідно протоколів узгодження ціни продукції має здійснюватися протягом 30 календарних днів з дати поставки партії продукції.

Як вказує позивач, ним на виконання умов договору 05.11.2015 року, 19.11.2015 року та 04.12.2015 року було поставлено відповідачу продукцію на загальну суму 590 922,00 грн., що підтверджується підписаними між сторонами товарно-транспортними накладними №4416 від 05.11.2015 року, №4660 від 19.11.2015 року, №5021 від 04.12.2015 року; видатковими накладними РН-0004416 від 05.11.2015 року, РН-0004660 від 19.11.2015 року, РН 0005021 від 04.12.2015 року та довіреностями виданими відповідачем на отримання цінностей №1053 від 05.11.2015 року, №1097 від 18.11.2015 року, №1178 від 03.12.2015 року (арк. с. 20-31).

Відповідач взяті на себе зобов'язання щодо оплати поставленої за договором продукції здійснив частково, і за ним рахується заборгованість в сумі 435 129,29 грн.

Вважаючи свої права порушеними позивач звернувся до суду з вимогами щодо стягнення з відповідача заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання останнім умов укладеного між сторонами договору поставки , яка складається з основного боргу в сумі 435 129,29 грн.; пені в сумі 85 431,75 грн. за період з 08.12.2015 року по 20.05.2016 року, 3% річних в сумі 5 927,97 грн. за період з 08.12.2015 року по 20.05.2016 року, інфляційних в сумі 30 160,31 грн. за період з грудня 2015 року по квітень 2016 року (включно) (розрахунок арк. с. 104-107).

При прийнятті рішення зі спору суд виходив з наступного.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Відповідно ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права та виконати обов'язки відповідно до договору.

Матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та відповідачем у справі виникли зобов'язання з договору поставки, згідно якого, в силу ст.712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частини перша та шоста статті 265 Господарського кодексу України передбачають, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Згідно норм цивільного та господарського законодавства договір купівлі-продажу є оплатним, тобто при набуванні речі у власність, покупець сплачує продавцеві вартість (ціну) речі, яка обумовлена договором, зобов'язуючим, що обумовлено взаємним виникненням у кожної із сторін прав та обов'язків, а саме, зобов'язання продавця передати покупцю річ та право вимоги оплати і зобов'язання покупця сплати вартість отриманої речі та право її вимоги.

Отже, змістом договору купівлі продажу є ті умови, з приводу яких сторони досягли згоди.

За змістом статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити продукцію (товар) після його прийняття або прийняття товарно-розпорядчих документів на нього, якщо договором чи товарно-розпорядчими документами не визначено іншого строку оплати.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій. а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до вимог ст. 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Судом встановлено, що підписаними між сторонами видатковими накладними, товарно-транспортними накладними та довіреностями виданими відповідачем на отримання цінностей (арк. с. 20-31) підтверджується факт поставки позивачем товару відповідачу на загальну суму 590 922,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач свої зобов'язання щодо оплати поставленої продукції за договором поставки №97 від 27.02.2015 року виконав частково, на момент розгляду справи зобов'язання відповідача в частині сплати 435 129,29 грн. ним не виконані.

Отже, відповідач, підписавши договір поставки №97 від 27.02.2015 року, видаткові накладні, товарно-транспортні накладні взяв на себе зобов'язання з оплати продукції.

Частиною 1 статті 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст.546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі (ст.547 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст.549 ЦК України). Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст.551 ЦК України).

Відповідно до пункту 6.3. у разі порушення строків виконання грошових зобов'язань покупець на вимогу постачальника зобов'язаний виплатити постачальнику неустойку в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості невиконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі вищевикладеного позивачем нараховано відповідачу пеню в сумі 85 431,75 грн. за період з 08.12.2015 року по 20.05.2016 року, 3% річних в сумі 5 927,97 грн. за період з 08.12.2015 року по 20.05.2016 року, інфляційні в сумі 30 160,31 грн. за період з грудня 2015 року по квітень 2016 року (включно) (розрахунок арк. с. 104-107).

При перевірці наданого позивачем розрахунку пені, 3% річних та інфляційних судом враховано наступне.

Із наданого позивачем розрахунку вбачається, що позивачем при нарахуванні пені, 3% річних та інфляційних враховані здійснені відповідачем проплати, однак не враховані приписи пункту 30.1 ст. 30 ОСОБА_3 України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" моментом виконання грошового є дата зарахування коштів на рахунок кредитора.

Також при нарахуванні інфляційних позивачем не враховано наступне.

Як роз'яснив Пленум Вищого господарського суду України у п. 3.2. Постанови від 17.12.2013, № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Із наданого розрахунку вбачається, що індекс інфляції за лютий 2016 року у позивача становить 0,00 тоді як за підрахунками суду в даному місяці мала місце дефляція і борг зменшився.

З урахуванням вищевикладеного за перерахунком, здійсненим судом за допомогою калькулятора "Ліга: ОСОБА_3" до стягнення підлягає 22 118,73 грн. інфляційних. Пеня та 3% річних підлягають задоволенню в сумах заявлених позивачем: пеня - 85 431,75 грн., 3% річних - 5927,97 грн., оскільки її суми за підрахунками суду виявилася вищими ніж заявлені позивачем.

Відповідно до статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України).

Частиною 1 ст.43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Відповідачем не спростовано обґрунтованості позовних вимог.

Враховуючи наведене суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення 435 129,29 грн. основного боргу, 85431,75 грн. пені, 5927,97 грн. 3% річних та 22118,73 грн. інфляційних, є правомірними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню судом.

Судовий збір відшкодовується позивачу за рахунок відповідача у відповідності до ст. 49 ГПК України пропорційно розміру задоволених вимог.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 7 ОСОБА_3 України від 08.07.2011р. № 3674-VІ Про судовий збір повернення судового збору здійснюється за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Отже, судовий збір в сумі 485,35 грн. підлягає поверненню позивачу за заявами про зменшення розміру позовних вимог від 28.04.2016 року та від 24.05.2016 року.

На підставі матеріалів справи та керуючись ст. ст.33,43, 49, 82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Овруцький молочноконсервний комбінат" (вул. Героїв Майдану, 82, офіс.204, м. Гадяч, Гадяцький район, Полтавська область,37300, ідентифікаційний код 36899405) на користь Приватного акціонерного товариства "Технологія" (проспект Курський, 147-А, м. Суми, Сумська область,40031, ідентифікаційний код 14022407) 435 129,29 грн. основного боргу, 85431,75 грн. пені, 5927,97 грн. 3% річних та 22118,73 грн. інфляційних, 8 229,12 грн. витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

Видати наказ із набранням рішенням законної сили.

4. Повернути Приватному акціонерному товариству "Технологія" (проспект Курський, 147-А, м. Суми, Сумська область,40031, ідентифікаційний код 14022407) з Державного бюджету України судовий збір в сумі 485,35 грн., сплачений за платіжним дорученням №2316 від 23.03.2016 року.

Повне рішення складено 26.05.2016 року

Суддя Тимощенко О.М.