РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.05.2016Справа № 910/4861/16

Суддя Господарського суду міста Києва Павленко Є.В., за участі секретаря судового засідання Коновалова С.О., розглянувши матеріали справи за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "АКВ Українське каолінове товариство" (далі - Товариство) до товариства з обмеженою відповідальністю "Енфілд" (далі - Покупець) про стягнення 164 712,30 грн.,

за участі представників:

позивача: Кондратенко Т.І., за довіреністю від 4 квітня 2016 року № 21-16 АКВ,

відповідача: не з'явилися,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У березні 2016 року Товариство звернулось до Господарського суду міста Києва з вказаним позовом, посилаючись на те, що на виконання укладеного між ним та Покупцем 17 березня 2015 року договору на поставку товару №90/15/АКВ (далі - договір), позивач здійснив поставку каоліну збагаченого (далі - товар) на загальну суму 172 788,00 грн. Оскільки відповідач взяте на себе за вказаним договором зобов'язання з оплати поставленого товару виконав не у повному обсязі, заборгувавши таким чином позивачу 126 148,00 грн., останній, посилаючись на статті 526, 610, 612, 625, 692, 712 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 193, 216, 220, 222, 265 Господарського кодексу України (далі - ГК України), просив суд стягнути з Покупця вищезазначену суму боргу, а також 30 583,47 пені, 5 949,38 грн. інфляційних втрат та три проценти річних у розмірі 2 031,45 грн., нарахованих за період з 4 вересня 2015 року по 10 березня 2016 року в зв'язку з несвоєчасним проведенням розрахунків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21 березня 2016 року порушено провадження у справі № 910/4861/16 та призначено її розгляд на 7 квітня 2016 року.

7 квітня 2016 року розгляд справи відкладено на 12 травня 2016 року, про що судом винесено відповідну ухвалу.

Під час судового засідання 12 травня 2016 року представник позивача просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на обставини та факти, викладені в позовній заяві. Додатково у судовому засіданні представник позивача надав банківську виписку про рух грошових коштів.

Відповідач у призначене судове засідання явку свого повноважного представника не забезпечив, витребуваних судом документів не надав, будь-яких обґрунтованих заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи із зазначенням підстав щодо своєї неявки не направив.

Відповідно до статті 64 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

За змістом цієї норми, зокрема, у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Ухвали суду про порушення провадження у даній справі від 26 лютого 2016 року та про відкладення розгляду справи від 21 березня 2016 року та від 7 квітня 2016 року надіслані відповідачу за адресою, вказаною в позовній заяві та Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Отже, за змістом вищезазначеної норми відповідач завчасно та належним чином повідомлений про місце, дату та час судового засідання. Крім того, йому надавалося достатньо часу для подання заяв, клопотань, письмових пояснень та додаткових документів.

За таких обставин суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та відповідно до статті 75 ГПК України здійснює її розгляд за наявними матеріалами без участі представника відповідача.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність наявних у матеріалах справи копій поданих позивачем документів їх оригіналам, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

17 березня 2015 року між сторонами було укладено договір, за умовами пункту 1.1. якого позивач зобов'язався поставляти, а Покупець приймати та оплачувати вартість товару виробництва Товариства марки КС-1, марки KN83 Glaze.

Пунктом 2.1. договору визначено, що кількість товару за даним правочином складає: каолін марки КС-1 - 2 000 тон; каолін марки KN83 Glaze - 1 000 тон.

Ціна товару становить: каолін марки КС-1 - 770,00 грн. за одну тону без ПДВ; каолін марки KN83 Glaze - 1 700 грн. за одну тону без ПДВ. Ціна товару вказувалась у рахунку, що виставлявся позивачем. Загальна сума договору складає 3 240 000,00 грн. без ПДВ (пункти 3.1., 3.2., 3.4. договору).

Згідно розділу 4 договору поставка товару Покупцеві здійснювалась на умовах FCA - ст. Козятин-2 або FCA - Глухівці (згідно Інкотермс - 2010). Відвантаження товару здійснювалось на підставі заявки, поданої Покупцем. Товариство відвантажувало товар впродовж 10 (десяти) днів від дати, вказаної Покупцем у заявці. При відвантаженні на умовах поставки FCA - ст. Козятин-2, залізничним транспортом, товар вважався поставленим з моменту його доставки на ст. Козятин-2 та оформлення відповідних документів. При відвантаженні на умовах поставки FCA - Глухівці, автомобільним транспортом, товар вважався поставленим з моменту його завантаження на складі та оформлення відповідних документів.

Пунктом 5.1. договору визначено, що Покупець мав здійснювати 100% попередню оплату за кожну партію товару, що поставлялась згідно з рахунком, що виставив позивач.

На виконання вказаних умов договору позивачем поставлено, а відповідачем прийнято товар в загальній кількості 84 700 тон на загальну суму 172 788,00 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями видаткової накладної від 18 березня 2015 року № ТО-00683 на каолін марки KN83 Glaze в кількості 15 700 тон на суму 32 028,00 грн. та видаткової накладної від 3 вересня 2015 року № ТО-02779 на каолін марки KN83 Glaze в кількості 69 000 тон на суму 140 760,00 грн. Вказані видаткові накладні підписані з боку відповідача уповноваженою особою, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями довіреності від 18 березня 2015 року № 4 та довіреності від 3 вересня 2015 року № 16.

Всупереч положенням договору Покупець взятий на себе обов'язок по оплаті поставленого товару у вказаний період виконав не у повному обсязі, сплативши Товариству 46 640,00 грн. (згідно банківської виписки від 17 березня 2015 року, 4 листопада 2015 року, 9 листопада 2015 року) та заборгувавши таким чином позивачу 126 148,00 грн.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 712 ЦК України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

У частині 2 статті 712 ЦК України зазначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Стаття 663 ЦК України передбачає, що продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з вимогами статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (частина 2 статті 34 ГПК України).

З наявного в матеріалах справи акту звірки взаємних розрахунків від 8 лютого 2016 року, складеного та підписаного Покупцем, вбачається, що заборгованість відповідача на момент звернення з позовом до суду складала 126 148,00 грн.

Судом встановлено, що відповідачем протягом квітня 2016 року було здійснено перерахування грошових коштів на користь позивача в загальному розмірі 5 148,00 грн., а саме: 1 148,00 грн. - 1 квітня 2016 року, 2 000,00 грн. - 5 квітня 2016 року, 1 000,00 грн. - 15 квітня 2016 року та 1 000,00 грн. - 26 квітня 2016 року. Вказані факти підтверджуються наявними в матеріалах справи копіями банківських виписок про рух грошових коштів на рахунку Товариства та не заперечувались останнім.

Відповідно до пункту 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Господарський суд припиняє провадження у справі в зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини 1 статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 4.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Так, провадження у справі порушено 21 березня 2016 року, про що винесено відповідну ухвалу суду, у той час як заборгованість у розмірі 5 148,00 грн. була сплачена 26 квітня 2016 року (останнє перерахування в розмірі 1 000,00 грн.), тобто після порушення провадження у справі, що є достатньою та обґрунтованою підставою для припинення провадження у справі в частині стягнення 5 148,00 грн. основного боргу.

Враховуючи те, що сума основного боргу за поставлений товар, яка складає 121 000,00 грн., підтверджена належними доказами, наявними в матеріалах справи, і відповідач на момент прийняття рішення не надав документів, які б могли свідчити про погашення вказаної заборгованості перед позивачем, суд дійшов висновку про обґрунтованість та законність вимоги Товариства про стягнення з Покупця вказаної суми, у зв'язку з чим даний позов у частині стягнення суми основного боргу підлягає частковому задоволенню.

Крім того, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе договірних зобов'язань, Товариство просило суд стягнути з відповідача 30 583,47 грн. неустойки, нарахованої на суму наявної заборгованості у період з 4 вересня 2015 року по 10 березня 2016 року.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов'язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. За частиною 2 зазначеної статті штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Згідно з частиною 3 даної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання (частина 1 статті 550 ЦК України).

Частиною 1 статті 552 ЦК України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов'язку в натурі.

Приписами статті 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Так, у пункті 9.2 договору сторони погодили, що в разі порушення Покупцем термінів оплати товару, передбачених пунктом 5.1 цього правочину, відповідач зобов'язаний виплатити Товариству штраф у розмірі 0,3 % від вартості неоплаченого в строк товару за кожен день затримки в оплаті протягом перших чотирьох тижнів прострочення, і в розмірі 0,5 % - за кожен подальший день затримки оплати.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (частина 6 статті 231 ГК України).

Зі змісту положень статті 231 ГК України вбачається, що остання носить диспозитивний характер, оскільки передбачає можливість встановлення сторонами розміру неустойки безпосередньо в укладеному між ними договорі.

З огляду на вищевикладене, зміст укладеного правочину суд дійшов висновку про погодження сторонами в пункті 9.2. договору розміру та порядку нарахування неустойки.

Оскільки судом встановлено, що відповідач не виконав взятого на себе обов'язку щодо своєчасної поставки спірної продукції за договором поставки, і розмір вказаної санкції, нарахованої позивачем, відповідає вищезазначеним приписам законодавства, положенням договору та є арифметично вірним, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення з Покупця 30 583,47 грн. підлягають задоволенню.

Крім того, позивач на підставі статті 625 ЦК України просив суд стягнути з відповідача 5 949,38 грн. інфляційних втрат, нарахованих на загальну суму заборгованості за період з 4 вересня 2015 року по 10 березня 2016 року, та 2 031,45 грн. трьох процентів річних, нарахованих на суму заборгованості за вказаний період.

За умовами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що заявлені позивачем до стягнення розмір трьох процентів річних та інфляційних втрат є арифметично вірними, відповідають вимогам чинного законодавства і не суперечать положенням договору, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача вищевказаних сум підлягають задоволенню в повному обсязі.

У зв'язку з чим даний позов підлягає частковому задоволенню.

За частиною 1 статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору у спорах, що виникають при виконанні договорів, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Енфілд» (02093, місто Київ, вулиця Поліська, будинок 12, офіс 1, ідентифікаційний код 39168822) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «АКВ Українське каолінове товариство» (22130, Вінницька область, Козятинський район, селище міського типу Глухівці, вулиця Заводська, будинок 1, ідентифікаційний код 33697003) 121 000 (сто двадцять одну тисячу) грн. 00 коп. основного боргу, 30 583 (тридцять тисяч п'ятсот вісімдесят три) грн. 47 коп. пені, 5 949 (п'ять тисяч дев'ятсот сорок дев'ять) грн. 38 коп. інфляційних втрат, 2 031 (дві тисячі тридцять одну) грн. 45 коп. трьох процентів річних, а також 2 393 (дві тисячі триста дев'яносто три) грн. 46 коп. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Припинити провадження в справі № 910/4861/16 в частині стягнення 5 148 (п'ять тисяч сто сорок вісім) грн. 00 коп.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 17 травня 2016 року

Суддя Є.В. Павленко