РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.05.2016Справа №910/31610/15

За позовомОСОБА_1
До 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Саломандри"; 2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Укоінвест"
Провизнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 15.05.2015, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В., зареєстрованого за номером 789

Суддя Андреїшина І.О.

У судовому засіданні брали участь представники сторін:

Від позивачаОСОБА_3 за довіреністю від 05.07.2015, ОСОБА_4 за довіреністю від 27.01.2015
Від відповідача-1Курильченко К.О. за довіреністю від 23.02.2016
Від відповідача-2 Курильченко К.О. за довіреністю від 03.08.2015

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 15.05.2015, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В., зареєстрованого за номером 789, що був укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Саломандри" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Укоінвест".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.12.2015 порушено провадження у справі № 910/31610/15, розгляд якої призначено на 27.01.2016, зобов'язано сторін надати суду певні документи.

25.01.2016 від позивача до суду надійшли документи на виконання вимог ухвали від 18.12.2015 та інші письмові матеріали.

26.01.2016 відповідачем-2 подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи, позивачем - заяву про приєднання документів до матеріалів справи.

Ухвалою від 27.01.2016 розгляд справи було відкладено на 24.02.2016 за усними клопотаннями представників позивача і відповідача-2, мотивованими необхідністю подання додаткових матеріалів.

Станом на 24.02.2016 судом було отримано від позивача витяги з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, скаргу на дії нотаріуса, лист Міністерства юстиції України, постанову Київського апеляційного господарського суду від 03.02.2016 № 910/12670/15, додаткові письмові пояснення з додатками; від відповідача-1 отримано відзив на позовну заяву та документи на виконання вимог ухвали про порушення справдження у справі; від відповідача-2 отримано витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

24.02.2016 та 09.03.2016, 16.03.2016 та 06.04.2016 в судових засіданнях відбувався розгляд справи по суті спору, заслуховувалися правові позиції представників сторін, приймалися для доручення до матеріалів справи додаткові документи, досліджувалися докази, оголошувалася перерва.

18.04.2016 представник відповідачів звернувся до суду з заявою про припинення провадження у справі.

Ухвалою від 20.04.2016 розгляд справи було відкладено на 18.05.2016 для з'ясування відповідачем-2 обставин правильності представлення інтересів юридичної особи представником за довіреністю.

Строк вирішення спору у справі продовжувався відповідно до положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 69 Господарського процесуального кодексу України.

Під час розгляду спору по суті представник позивача заявлені вимоги підтримав та просив позов задовольнити, посилаючись на систематичне порушення корпоративних прав ОСОБА_1 на участь у діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю "Укоінвест".

Згідно з позовною заявою, усними і письмовими поясненнями представника позивача, ОСОБА_1 є засновником та учасником Товариства з обмеженою відповідальністю "Укоінвест", а також його керівником. Проте, у неправомірний спосіб його було позбавлено статусу керівника та учасника юридичної особи внаслідок прийняття загальними зборами засновників відповідних рішень про звільнення ОСОБА_1 з посади директора, виключення його зі складу учасників, зміни місцезнаходження та із складу учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Укоінвест" та припинення діяльності товариства. Після звільнення позивача та виключення його зі складу учасників товариства, відповідачем-2 на загальних зборах учасників було погоджено вчинення правочину з відчуження нерухомого майна, визначено уповноважену на підписання відповідної угоди особу та укладено з відповідачем-1 договір купівлі-продажу нерухомого майна від 15.05.2015, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В., зареєстрованого за номером 789.

У подальшому неправомірність звільнення позивача і рішень вищого органу відповідача-2 була підтверджена судовими рішеннями, у зв'язку з чим ОСОБА_1 вважає, що спірний договір не відповідає законодавству, порушує його корпоративні права на управління товариством та підлягає визнанню недійсним.

Відповідачі проти позову заперечують, стверджуючи про відсутність правових підстав для визнання договору недійсним, адже він містить всі істотні умови, встановлені законодавством для такого виду правочинів, вчинений у визначеній законом формі, не містить умов, які суперечать законодавству, повністю виконаний та оплачений, відповідає волевиявленню сторін.

Також, відповідачі наголошують, що на момент укладення такого договору судові рішення про визнання недійсними рішень загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Укоінвест" про звільнення ОСОБА_1, його виключення зі складу учасників, про погодження вчинення спірного договору були відсутніми і відповідачі не знали та не могли знати про їх можливу появу у майбутньому.

Поряд з описаними запереченнями, відповідачі просять суд припинити провадження у справі, вважаючи, що спір за позовом ОСОБА_1 не підлягає розгляду господарським судом.

Судом відхиляється вимога відповідачів про припинення провадження у справі за п. 1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, оскільки звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що оспорюваний договір порушує його корпоративні права (право на особисту участь у товаристві, право на управління товариством).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України господарським судам підвідомчі справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов'язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів.

Згідно зі ст. 167 Господарського кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Частиною 2 ст. 21 Господарського процесуального кодексу України визначено, що позивачами є підприємства та організації, зазначені у статті 1 цього Кодексу, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, а відповідно до ч. 2 ст. 1 названого кодексу ними можуть бути також і фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності, поряд з підприємствами, установами, організаціями, іншими юридичними особами (у тому числі іноземними), громадянами, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності.

З аналізу наведених положень законодавства слідує, що незалежно від суб'єктного складу, якщо учасник господарського товариства обґрунтовує свої позовні вимоги порушенням його корпоративних прав, то такий спір підвідомчий господарським судам.

Наведена правова позиція суду відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 01.07.2015 № 911/2435/14.

У судовому засіданні 18.05.2016 оголошено вступну та резолютивну частини рішення у даній справі.

Розглянувши подані матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до п. 1.1 статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Укоінвест" в редакції від 23.11.2006 (протокол зборів учасників № 1), вказана юридична особа створена шляхом перетворення (реорганізації) у зв'язку зі зміною організаційно-правової форми Малого приватного підприємства "Укоінвест", зареєстрованого 13.10.1995 Шевченківською районної у м. Києві державною адміністрацією, та є його правонаступником, а також на основі об'єднання засновниками (учасниками) своєї підприємницької діяльності та частки власного майна або інших коштів, розмір яких визначається цим статутом.

Товариство є юридичною особою, статутний фонд (капітал) якої становить 40 000,00 грн. та поділений на частки між учасниками, та діє відповідно до положень чинного законодавства України та статуту (п. 2.1, п. 7.1 статуту в редакції від 23.11.2006).

Згідно з п. 2.2 та п. 7.2 статуту в редакції від 23.11.2006, учасниками товариства є: фізична особа ОСОБА_1 з часткою внеску до статного фонду у сумі 16 400,00 грн., що становить 41 % статутного фонду; ОСОБА_6 з часткою внеску до статного фонду у сумі 12 000,00 грн., що становить 30 % статутного фонду; ОСОБА_7 з часткою внеску до статного фонду у сумі 8 000,00 грн., що становить 20 % статутного фонду; ОСОБА_8 з часткою внеску до статного фонду у сумі 3 600,00 грн., що становить 9 % статутного фонду.

26.03.2012 загальними зборами учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Укоінвест" було прийнято рішення, оформлене протоколом № 2, про звільнення з посади директора товариства ОСОБА_9 та про призначено на посаду директора товариства ОСОБА_1.

12.12.2014 відбулись загальні збори засновників відповідача-2, на яких було прийнято рішення, оформлене протоколом № 3, згідно з яким ОСОБА_1 було звільнено з посади директора товариства за власним бажанням на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України з 12.12.2014 (зареєстровано приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Авдієнко В.В. в реєстрі за № 5116.)

04.02.2015 відбулися загальні збори учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Укоінвест", результати яких було оформлено протоколом № 5 від 04.02.2015, де було прийнято рішення продовжувати діяльність юридичної особи на підставі модельного статуту товариства з обмеженою відповідальністю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.11.2011 № 1182 та затвердити порядок складення та підписання протоколу загальних зборів у наступному вигляді: протокол загальних зборів складається секретарем загальних зборів у день проведення загальних зборів та підписується головою загальних зборів та секретарем загальних зборів. Дане правило підлягає застосуванню при складенні та підписанні всіх наступних протоколів загальних зборів учасників товариства.

Також, 04.02.2015 Товариством з обмеженою відповідальністю "Укоінвест" було проведено ще одні загальні збори учасників, результати яких оформлені протоколом № 6, на яких було вирішено виключити ОСОБА_1 зі складу учасників товариства за систематичне невиконання обов'язків, покладених на учасника та вчинення перешкод у досягненні товариством мети його створення.

24.04.2015 на засіданні загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Укоінвест" було вирішено прийняти рішення про відчуження Товариству з обмеженою відповідальністю "Саламандри" нерухомого майна, що належить на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю "Укоінвест", а саме: нежитлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 201 кв.м., шляхом укладення договору купівлі-продажу; визначити ціну продажу нерухомого майна у розмірі 157 941,00 грн.; зобов'язати директора товариства ОСОБА_7 на проведення необхідних підготовчих дій та укладення між Товариством з обмеженою відповідальністю "Саламандри" договору купівлі-продажу нежитлового будинку. Уповноваження оформити шляхом нотаріального посвідчення довіреності на представництво інтересів товариства перед третіми особами (протокол № 9).

15.05.2015 Товариство з обмеженою відповідальністю "Укоінвест" в особі ОСОБА_7 (на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 15.05.2015 № 788), як продавець, та Товариство з обмеженою відповідальністю "Саломандри" в особі директора ОСОБА_11, як покупець, уклали договір купівлі-продажу нерухомого майна, що був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. та зареєстрований у реєстрі за № 789.

21.05.2015 відбулися загальні збори учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Укоінвест", результати яких було оформлено протоколом № 10, на яких прийнято рішення про вхід до складу учасників товариства ОСОБА_12, про вихід із складу учасників Товариства ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8; про продаж частки статутного капіталу товариства ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 на користь ОСОБА_12, про звільнення з посади директора товариства ОСОБА_11, про призначення на посаду директора Товариства ОСОБА_12, про зміну місця знаходження товариства.

У подальшому, за численними позовами ОСОБА_1 були винесені судові рішення про визнання недійсними рішень вищого органу Товариства з обмеженою відповідальністю "Укоінвест" про звільнення позивача, про продовження діяльності юридичної особи на підставі модельного статуту та затвердження порядку складення та підписання протоколу загальних зборів, про виключення позивача зі складу учасників товариства, про погодження вчинення правочину з відчуження нерухомого майна, про зміну місцезнаходження і склад учасників товариства.

Позивач вважає, що договір купівлі-продажу від 15.05.2015 підлягає визнанню недійсним, оскільки був вчинений на підставі рішення загальних зборів учасників товариства (протокол від 24.04.2015 № 9), яке скасоване в судовому порядку. За твердженнями позивача, фактичні обставини справи свідчать про систематичне і незаконне позбавлення його права участі у діяльності відповідача, що є особистим правом фізичної особи та створює перешкоди у виконанні рішень суду щодо відновлення його порушених прав як учасника.

Позивач зауважує, що оспорюваний договір вчинений також на підставі рішення загальних зборів, яке скасоване саме через порушення прав ОСОБА_1 на участь у товаристві, а тому має бути визнаний судом недійсним як такий, що порушує корпоративні права на участь у діяльності товариства та розпорядження його майном.

Натомість, відповідачі стверджують про відсутність передбачених законодавством підстав для визнання цього договору недійсним.

Пунктом 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 № 11 визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до ст.ст. 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За приписами ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За змістом постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно зі ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначає, що спірний правочин було укладено після ухвалення загальними зборами відповідача-2 незаконних рішень про його звільнення з посади керівника, про виключення його зі складу учасників товариства, про погодження відчуження нежилого будинку - торговельного комплексу по АДРЕСА_1 та посилається, при цьому, на ч. 2 ст. 203 Цивільного кодексу України, де визначено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не можуть бути задоволені з наступних підстав.

Згідно з п. 4 ст. 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, зокрема, мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України, ст. 180 Господарського кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 638 Цивільного кодексу України, ст. 180 Господарського кодексу України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Цивільний кодекс України визначає договір купівлі-продажу як письмову угоду, за якою одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655).

Пунктом 3 ст. 180 Господарського кодексу України закріплено, що при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Згідно з п. 1.1 договору купівлі-продажу продавець передає, а покупець приймає у власність нежилий будинок - торговельний комплекс, загальною площею 201,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, літера А і сплачує за нього ціну, визначену цим договором.

Експертна грошова оцінка нерухомого майна, що відчужується, проведена ТОВ "АКР-Консалт" та складає 157 941,00 грн. (п. 1.3 договору).

Нерухоме майно знаходиться на земельній ділянці площею 0,02 га, кадастровий номер 800000000:88:093:0049 (п. 1.4 договору).

Відповідно до п. 2.1 договору купівлі-продажу ціна нерухомого майна, що купується за цим договором, становить 157 941,00 грн. (без урахування ПДВ).

Кошти, зазначені у п. 2.1 цього договору, за взаємною згодою сторін перераховуються покупцем на розрахунковий рахунок продавця не пізніше 22.05.2015 (п. 2.2).

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що відповідачами у договорі від 15.05.2015 було узгоджено такі істотні умови договору купівлі-продажу як предмет та ціна.

Згідно з ч. 1 статті 631 Цивільного кодексу України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Частиною 7 ст. 180 Господарського кодексу України передбачено, що строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору. Оскільки змістом зобов'язання є права і обов'язки сторін, то поняття "строк договору" та "строк дії договору" є тотожними.

Строк дії договору, який сторони зобов'язані погодити, не обмежений будь-яким максимальним строком. Тому сторони можуть визначити, що договір діє до моменту припинення (виконання) прав та обов'язків, які з нього виникли.

У п. 3.1 договору сторони закріпили, що такий договір набуває чинності з моменту підписання його сторонами, нотаріального посвідчення та державної реєстрації відповідно до вимог ст. 657 Цивільного кодексу України (п. 3.1)

Спірний договір не містить чітких положень про кінцевий строк його дії, конкретних дат тощо.

У розрізі описаного слід враховувати, що незазначення в договорі строку його дії, що вираховувався б днями, місяцями, роками свідчить про волю сторін на встановлення правила про те, що договір діє до припинення зобов'язання, що виникло з правочину, виконанням або з інших підстав відповідно до закону. Отже, за відсутності в господарському договорі строку дії договору у суду немає підстав вважати його неукладеним. Вказану правову позицію наведено у п. 32 Інформаційного листа № 01-8/211 від 07.04.2008 р. Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України".

За змістом п. 2.6 постанови № 11 від 29.05.2013 р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 Цивільного кодексу України, ч. 2- 5, 7 ст. 180 Господарського кодексу України тощо).

За умовами п. 4.1 договору від 15.05.2015 право власності на нерухоме майно виникає у покупця з моменту державної реєстрації цього договору.

До позовної заяви позивачем було приєднано письмові відомості з Реєстру прав власності на нерухоме майно та з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якого вбачається, що 15.05.2015 за Товариством з обмеженою відповідальністю "Саламандри" було зареєстровано права власності на нежилий будинок - торговельний комплекс по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 15.05.2015 № 789.

Матеріалами справи підтверджується, що за платіжним дорученням від 19.05.2015 № 2 Товариство з обмеженою відповідальністю "Саламандри" перерахувало Товариству з обмеженою відповідальністю "Укоінвест" 157 941,00 грн. плати за нежитловий будинок згідно з договором купівлі-продажу від 15.05.2015.

Також, 19.05.2015 відповідачі підписали акт прийому-передачі до договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого 15.05.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. за реєстровим номером 789, згідно з яким відповідач-2 передав, а відповідач-1 прийняв у власність нерухоме майно нежитловий будинок - торговельний комплекс, загальною площею 201,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, літера А.

З описаних обставин слідує, що оскаржуваний договір сторонами виконано.

Відповідно до ст. 657 Цивільного кодексу України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Частиною 3 ст. 640 Цивільного кодексу України передбачено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Матеріалами справи підтверджується, що спірний договір був укладений у письмовій формі та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською Іннесою Володимирівною, зареєстрований у державному реєстрі правочинів 15.15.2015 за номером 789, тобто укладених з дотриманням передбаченої законодавством форми.

Таким чином, що спірний договір було вчинено 15.15.2015, тобто з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить ст. 20 Господарського кодексу України.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).

За приписами ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Враховуючи викладене, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Відповідно до ч. 2 ст. 203 Цивільного кодексу України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Частинами 1, 3 ст. 92 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

За приписами ст. 97 Цивільного кодексу України управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

У відповідності до ст. 58 Закону України "Про господарські товариства", ст. 145 Цивільного кодексу України, вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори учасників. Вони складаються з учасників товариства або призначених ними представників.

За змістом положень ч. 1 ст. 62 Закону України "Про господарські товариства", ч. 2 ст. 145 Цивільного кодексу України, у товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган (колегіальний або одноособовий), який здійснює поточне керівництво його діяльністю і є підзвітним загальним зборам його учасників.

Дирекція (директор) вирішує усі питання діяльності товариства, за винятком тих, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників. Загальні збори учасників товариства можуть винести рішення про передачу частини повноважень, що належать їм, до компетенції дирекції (директора). Дирекція (директор) підзвітна загальним зборам учасників і організує виконання їх рішень. Дирекція (директор) не вправі приймати рішення, обов'язкові для учасників товариства. Дирекція (директор) діє від імені товариства в межах, встановлених даним Законом та установчими документами. Генеральний директор має право без довіреності виконувати дії від імені товариства. Інші члени дирекції також можуть бути наділені цим правом.

За рішенням зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Укоінвест" від 04.02.2015 № 5 діяльність юридичної особи було вирішено продовжувати на підставі модельного статуту товариства з обмеженою відповідальністю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.11.2011 № 1182.

Згідно з п. 31 модельного статуту товариства з обмеженою відповідальністю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.11.2011 № 1182 органами товариства є загальні збори, виконавчий орган, ревізійна комісія.

Відповідно до п. 32 модельного статуту вищим органом товариства є загальні збори, які мають право приймати рішення з будь-якого питання діяльності товариства, внесеного до порядку денного зборів.

До компетенції загальних зборів пунктом 33 модельного статуту віднесено визначення основних напрямів діяльності товариства, затвердження його планів та звітів про їх виконання, форм контролю за діяльністю виконавчого органу, організаційної структури товариства, умов оплати праці посадових осіб товариства, його філій, представництв, інших відокремлених підрозділів, дочірніх підприємств; зміна розміру статутного капіталу Товариства; утворення та відкликання виконавчого органу і ревізійної комісії; затвердження річних результатів діяльності Товариства, його дочірніх підприємств, звітів і висновків ревізійної комісії, порядку розподілу прибутку та покриття збитків товариства, порядку та строку виплати частки прибутку, положення про загальні збори, виконавчий орган, ревізійну комісію та інших внутрішніх документів товариства; утворення, реорганізація та ліквідація філій, представництв, інших відокремлених підрозділів товариства, дочірніх підприємств, затвердження їх положень і статутів; прийняття рішення про притягнення до майнової відповідальності посадових осіб органів товариства, вчинення значного правочину, якщо ринкова вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину, перевищує 25 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності товариства, припинення товариства, утворення (призначення) комісії з припинення юридичної особи (ліквідаційної комісії, ліквідатора тощо), затвердження ліквідаційного або розподільного балансу (передавального акта); установлення розміру, форми і порядку внесення учасниками товариства додаткових вкладів; вирішення питань щодо зміни складу учасників товариства, виключення учасника з товариства; вирішення питання про придбання товариством частки його учасника; вирішення питань щодо зміни місцезнаходження та/або найменування товариства; вирішення інших питань, що належать до компетенції загальних зборів згідно із законом, цим статутом або положенням про загальні збори.

Відповідно до п. 48-52 модельного статуту виконавчим органом товариства, що здійснює управління його поточною діяльністю, є дирекція (колегіальний орган) або директор (одноособовий орган). Дирекцію очолює генеральний директор. Членами виконавчого органу можуть бути особи, які не є учасниками товариства. Дирекція (директор) здійснює свої повноваження відповідно до положення, затвердженого загальними зборами, у якому, зокрема, визначаються компетенція виконавчого органу, порядок прийняття ним рішень, порядок вчинення юридичних дій від імені товариства. Дирекція (директор) вирішує всі питання діяльності товариства, крім тих, що належать до виключної компетенції загальних зборів. Загальні збори можуть прийняти рішення про передачу частини своїх повноважень (крім тих, що належать до виключної компетенції загальних зборів) до компетенції дирекції (директора). Дирекція (директор) підзвітна (підзвітний) загальним зборам і організовує виконання їх рішень. Директор (генеральний директор) не може бути одночасно головою загальних зборів. Директор (генеральний директор) має право без довіреності вчиняти юридичні дії від імені товариства. Інші члени дирекції також можуть бути наділені таким правом.

Наявний в матеріалах справи статут Товариства з обмеженою відповідальністю "Укоінвест" в редакції від 23.11.2006 визначав, що вищим органом управління товариства є збори учасників, дослідивши який суд встановив, що до виключної компетенції вищого органу не було віднесено питання відчуження активів юридичної особи, а у п. 10.1 та п. 10.3 статуту було закріплено, що усі питання діяльності товариства, за винятком тих, що належать до виключної компетенції зборів учасників, вирішуються одноособовим виконавчим органом - директором, який представляє інтереси товариства без довіреності, та вправі сам видавати довіреності, накази, інструкції розпорядження, що є обов'язковими до виконання.

Договір від 15.05.2015 від імені продавця був підписаний ОСОБА_7, який діяв на підставі нотаріально посвідченої довіреності на представлення інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю "Укоінвест" від 15.05.2015, виданої директором відповідача-2 ОСОБА_11, який відповідно до законодавства та статуту має відповідні повноваження. Крім того, питання уповноваження директором ОСОБА_7 на вчинення правочину з відчуження нерухомого майна було предметом розгляду і погодження загальних зборів відповідача-2.

Як вбачається з матеріалів справи, Господарським судом міста Києва розглядалась справа № 910/2932/15-г за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укоінвест" про визнання недійсними протоколу № 3 загальних зборів засновників від 12.12.2014, визнання недійсним рішення, прийнятого загальними зборами засновників від 12.12.2014, які оформлені протоколом № 3 від 12.12.2014, визнання недійсним та скасування державної реєстрації змін, що відбулися на підставі рішення загальних зборів засновників від 12.12.2014 року, які оформлені протоколом № 3 від 12.12.2014.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.07.2015 у справі № 910/2932/15-г, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.10.2015 позовні вимоги було задоволено частково, а саме: визнано недійсними рішення, прийняті загальними зборами засновників Товариства з обмеженою відповідальністю "Укоінвест" від 12.12.2014, що оформлені протоколом № 3 від 12.12.2014 (про звільнення ОСОБА_1 з посади директора товариства за власним бажанням на підставі ст. 38 Кодексу законів про правцю України з 12.12.2014).

Також, Господарським судом міста Києва розглядалася справа № 910/12670/15 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укоінвест" за участю в якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Відділ державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Шевченківського району реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві про визнання недійсними рішень загальних зборів учасників.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.09.2015 у справі № 910/12670/15, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.02.2016, позовні вимоги було задоволено, а саме: визнано недійсними рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Укоінвест" від 04.02.2015, оформлені протоколом № 6 (про виключення ОСОБА_1 зі складу учасників відповідача-2) та від 21.05.2015, оформлені протоколом №10 (про зміну місцезнаходження та склад учасників відповідача-2).

Постановою Вищого господарського суду України від 20.04.2016 постанову Київського апеляційного господарського суду від 03.02.2016 та рішення Господарського суду міста Києва від 24.09.2015 у справі № 910/12670/15 в частині визнання недійсними рішень загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Укоінвест" від 21.05.2015, що оформлені протоколом № 10 скасовано, в цій частині справу № 910/12670/15 передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва в іншому складі суду; в іншій частині судові рішення місцевого та апеляційного господарських судів залишено без змін.

Крім того, Господарським судом Черкаської області розглядалася справа № 925/1761/15 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укоінвест" про визнання недійсними рішень загальних зборів учасників, оформлених протоколом № 9 від 24.04.2015 та протоколом № 11 від 25.08.2015.

Рішенням Господарського Черкаської області від 01.12.2015 у справі № 925/1761/15, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.02.2016, позовні вимоги було задоволено та визнано недійсними рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Укоінвест", оформлені протоколами № 9 від 24.04.2015 (про вчинення правочину з відчуження майна) та протоколом № 11 від 25.08.2015 (про припинення товариства за рішенням власника).

Також, Господарським судом Черкаської області розглядалася справа № 925/2026/15 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укоінвест" про визнання недійсними рішень, прийнятих загальними зборами учасників відповідача-2 04.02.2015, оформлені протоколом № 5 від 04.02.2015 (про продовження діяльності товариства на підставі модельного статуту).

Рішенням Господарського Черкаської області від 25.02.2016 у справі № 925/2026/15, позовні вимоги було задоволено та визнано недійсним рішення загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю "Укоінвест", оформлене протоколом № 5 від 04.02.2015.

22.10.2015 Шевченківським районним судом міста Києва у справі № 761/4531/15-ц (провадження № 2/761/13463/2015) за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укоінвест" про поновлення на посаді та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу винесено рішення , яким було змінено даті та підставу звільнення ОСОБА_1 з 12.12.2014 на 22.10.2015 та визнано його звільненим з посади директора на підставі ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України у зв'язку з ліквідацією підприємства, стягнуто 26 999,70 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 09.12.2015 рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22.10.2015 залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.04.2016 ухвалу апеляційного суду міста Києва від 09.12.2015 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Статтею 35 Господарського процесуального кодексу України передбачено підстави звільнення від доказування. Зокрема, господарським процесуальним законодавством визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

При цьому, не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Аналогічну позицію щодо преюдиціальної дії рішень суду наведено у п. 2.6. постанови № 18 від 26.12.2011 р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Преюдиціальність - це обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Наведеної позиції також дотримується Вищий господарський суд України у постановах від 30.01.2013 у справі № 5020-660/2012 та від 06.03.2014 у справі № 910/11595/13.

Враховуючи наведене, описані вище судові рішення мають преюдиціальне значення, а встановлені судами факти повторного доведення не потребують.

Розглядаючи заявлений спір, суд враховує ці судові рішення та встановлені ними факти, проте не вважає їх підставою для задоволення позовних вимог, оскільки такі рішення були винесені та набрали законної сили після укладення договору купівлі-продажу від 15.05.2015, тоді як у силу приписів ст. 215 та згідно з правовою позицією Вищого господарського суду України питання дійсності чи недійсності оспорюваного правочину має з'ясовуватися судом з огляду на обставини, які мали місце в момент його вчинення.

Позивач не подав суду фактичних даних на підтвердження існування станом на 15.05.2015 обставин, з якими законодавство пов'язує недійсність оспорюваного договору.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 237 Цивільного кодексу України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Положення ст. 239 Цивільного кодексу України визначають, що правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

З договору купівлі-продажу від 15.05.2015 вбачається, що від імені Товариства з обмеженою відповідальністю "Укоінвест" його було підписано ОСОБА_7 на підставі належним чином оформленої довіреності, якою його було уповноважено бути представником товариства в усіх державних, громадських, господарських, комерційних та інших органах незалежно від підпорядкування, форм власності, галузевої належності, в тому числі нотаріальних, адміністративних,ф фінансових, банківських установах з питань, пов'язаних з продажем, укладенням договору купівлі-продажу нежилого будинку - торговельного комплексу, загальною площею 201, кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1, для чого йому було надано право подавати від імені товариства заяви, як усні, так і письмові, розписуватися в документах, здійснювати належні розрахунки, сплачувати необхідні платежі та збори, відписати договір купівлі-продажу та вчиняти будь-які інші дії, передбачені чинним законодавством України для такого роду повноваження.

Частини 3 ст. 244 Цивільного кодексу України визначено, що довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

За приписами ст. ст. 245, 246 Цивільного кодексу України, форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами, та скріплюється печаткою цієї юридичної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 238 Цивільного кодексу України, представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Статтею 241 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Згідно з п. 3.4. постанови № 11 від 29.05.2013 р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.).

Таким чином, у разі встановлення судом факту укладання договору від імені однієї зі сторін неповноважною на те особою, у суду відсутні підстави для визнання його недійсним, якщо наявні в матеріалах справи докази свідчитимуть про наступне схвалення такого правочину.

Як вже було описано вище, договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В., зареєстрований в реєстрі за № 789, було в повному обсязі виконано сторонами, зокрема, покупцем була сплачена його вартість, а продавцем передано майно, право власності на яке було зареєстроване за відповідачем-1.

Належних та допустимих, у розумінні ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, доказів відсутності у ОСОБА_7 станом на 15.05.2015 необхідного обсягу цивільної дієздатності, що давали б підстави вести мову про недійсність спірного правочину, суду подано не було.

Відмовляючи позивачеві у позові, суд зважає на те, що метою, потребою і підставою звернення особи до господарського суду є необхідність у захисті порушеного права та/або охоронюваного законом інтересу, їх відновлення. Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 мотивував право на звернення порушенням його прав на участь у товаристві та права на управління товариством.

Проте, фактичні обставини справи свідчать про те, що захист і відновлення права ОСОБА_1 на участь у товаристві та на управління товариством відбулося внаслідок його звернення до суду з відповідними позовами, які були задоволені (про визнання недійсним його звільнення, про поновлення на посаді, про визнання недійсним рішення загальних зборів про його виключення зі складу учасників та ін.).

Статтею 116 Цивільного кодексу України встановлено, що учасники господарського товариства мають право у порядку, встановленому установчим документом товариства та законом: брати участь в управлінні товариством у порядку, визначеному в установчому документі, крім випадків, встановлених законом; брати участь у розподілі прибутку товариства і одержувати його частину (дивіденди); вийти у встановленому порядку з товариства; здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві, у порядку, встановленому законом; одержувати інформацію про діяльність товариства у порядку, встановленому установчим документом. Учасники господарського товариства можуть також мати інші права, встановлені установчим документом товариства та законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 66 Господарського кодексу України майно підприємства становлять виробничі і невиробничі фонди, а також інші цінності, вартість яких відображається в самостійному балансі підприємства.

Статтею 67 Господарського кодексу України визначено, що відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Згідно зі ст. 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями. Юридична особа відповідає за своїми зобов'язаннями усім належним їй майном.

Укладення спірного договору не є прямим порушенням прав ОСОБА_1 на участь у товаристві та на управління ним, а є наслідком господарської діяльності відповідача-2 та результатом розпорядження юридичною особою власним майном.

Хоча укладення договору від 15.05.2015 відбулося за наслідками ухвалення загальними зборами рішень відповідача-2, які у подальшому були визнані недійсними в судовому порядку, проте визнання недійсним цього договору не може вважатися процесуальною дією, яка захищає або відновлює порушені права саме ОСОБА_1, зважаючи на обрану ним правову позицію про відсутність у відповідача-2 необхідного обсягу дієздатності.

Відмовляючи у заявленому позові, суд враховує звернення позивача до правоохоронних органів з заявами про кримінальне правопорушення (про підробку невідомою особою протоколів загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю "Укоінвест"; про незаконне виключення невстановленими особами ОСОБА_1 зі складу учасників товариства та заволодіння тим самим, шахрайськими діями 41 % капіталу товариства) та початок досудового розслідування за такими заявами, проте не вбачає у цьому підстав вважати доведеними позовні вимоги у справі № 910/31610/15, адже належнихта допустимих доказів на підтвердження відсутності необхідного обсягу дієздатності у особи, яка підписала договір купівлі-продажу від 15.05.2015, сам факт досудового розслідування не надає. Вироку у кримінальній справі суд подано не було.

Зважаючи на все викладене вище, позовні вимоги судом відхиляються, а судові витрати у справі покладаються на позивача згідно зі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 32-38, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

У позові відмовити повністю.

Дане рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня складення його повного тексту і може бути оскаржене в порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Повне рішення складено 23.05.2016 р.

Суддя І.О. Андреїшина