ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.05.2016р. Справа№ 914/595/16

Господарський суд Львівської області у складі судді Петрашко М.М. розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ДСЛ Вуд Юкрейн», с.Чишки Пустомитівського району Львівської області

до відповідача ОСОБА_1 дочірнього лісогосподарського підприємства обласного комунального лісогосподарського підприємства «Галсільліс», м.Старий Самбір Львівської області

про стягнення 894 950,23 грн.

За участю представників сторін:

від позивача ОСОБА_2 представник (довіреність б/н від 05.05.2016р.);

від відповідача ОСОБА_3Б представник (довіреність б/н від 25.02.2016р.).

Права та обовязки, передбачені ст. 22 ГПК України розяснено, заяви про відвід судді не поступали, клопотання про технічну фіксацію судового процесу не надходили. В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть спору: Позов заявлено Товариством з обмеженою відповідальністю «ДСЛ Вуд Юкрейн» до відповідача ОСОБА_1 дочірнього лісогосподарського підприємства обласного комунального лісогосподарського підприємства «Галсільліс» про стягнення 881 258,22 грн., з яких 669 170,20 грн. сума основного боргу, 133 907,38 грн. пеня, 66 917,02 грн. штраф, 8 140,04 грн. 3% річних та 3 123,58 грн. інфляційні втрати.

Відповідно до заяви про уточнення (збільшення) розміру позовних вимог до стягнення заявлено 894 950,23 грн., з яких 669 170,20 грн. сума основного боргу, 133 907,38 грн. пеня, 66 917,02 грн. штраф, 8 140,04 грн. 3% річних та 16 815,59 грн. інфляційні втрати.

Хід розгляду справи викладено в ухвалах суду.

Представник позивача подав заперечення (вх.№20989/16 від 17.05.2016р.) на відзив, в судовому засіданні позовні вимоги з врахуванням заяви про уточнення (збільшення) розміру позовних вимог підтримав повністю, просив позов задоволити з підстав зазначених у позовній заяві.

Представник відповідача подав пояснення (вх.№20755/16 від 17.05.2016р.) по суті спору, проти задоволення позовних вимог заперечив повністю з підстав зазначених у поданому відзиві на позовну заяву. Також представник відповідача подав клопотання (вх.№21041/16 від 17.05.2016р.) про долучення до матеріалів справи копії статуту позивача, що був чинний на момент укладення договору №22/10/14-01 від 22.10.2014р.

Крім того представником відповідача подано клопотання (вх.№2619/16 від 17.05.2016р.) про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи та технічної експертизи документу, а саме оригіналу договору №22/10/14-01 від 22.10.2014р.

Відповідно до ст.41 ГПК України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Розглянувши клопотання відповідача про призначення судової експертизи, суд дійшов висновку відмовити у його задоволенні, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення спору по суті. Водночас, в матеріалах справи міститься акт приймання-передачі наданих послуг № 1 від 16.07.2015р., як додаток до договору №22/10/14-01 від 22.10.2014р., який відповідачем не оспорюється. Крім того, зазначаючи про те, що директор ОСОБА_1 дочірнього лісогосподарського підприємства обласного комунального лісогосподарського підприємства «Галсільліс» ОСОБА_4 не підписував договір на умовах, які зазначені у копії договору, що долучений позивачем до матеріалів справи, відповідач не долучив договір який на думку відповідача ним був підписаний.

Даний спір розглядається судом з врахуванням заяви позивача про уточнення (збільшення) розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідача 894 950,23 грн., з яких 669 170,20 грн. сума основного боргу, 133 907,38 грн. пеня, 66 917,02 грн. штраф, 8 140,04 грн. 3% річних та 16 815,59 грн. інфляційні втрати.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, заслухавши доводи та заперечення представників сторін, суд,-

встановив:

22.10.2014р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «ДСЛ Вуд Юкрейн» (надалі перевізник) та ОСОБА_1 дочірнім лісогосподарським підприємством обласного комунального лісогосподарського підприємства «Галсільліс» (надалі замовник) укладено договір №22/10/14-01 на перевезення лісо продукції (багаторазовий), відповідно до умов якого перевізник зобовязується навантажувати, перевозити та розвантажувати ввірену йому замовником лісо продукцію з місця лісосіки до проміжного складу в установлені строки, а замовник зобовязується сплачувати за перевезення вантажу плату.

Пунктом 2.1. договору передбачено, що вартість робіт по навантаженню, перевезенню та розвантаженню лісо продукції становить 60 грн./м3.

Відповідно до п.2.3. договору загальна вартість послуг зазначається сторонами з врахуванням ПДВ в додатку №1 до цього договору в акті приймання передачі послуг.

Згідно із п.4.3. договору замовник зобовязаний здійснити повну оплату вартості наданих послуг на розрахунковий рахунок перевізника протягом 10 календарних днів від дня підписання сторонами акту приймання-передачі наданих послуг.

Як зазначає позивач, він на виконання умов договору надав відповідачу послуги на суму 669 170,20 грн., однак відповідач в порушення умов договору не здійснив оплату за надані послуги, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість в розмірі 669 170,20 грн.

Пунктом 5.3. договору передбачено, що за прострочку оплати наданих послуг замовник сплачує перевізникові суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за час прострочення, три відсотки річних від простроченої суми відповідно до ст.625 ЦК України, пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення та штраф у розмірі 10% (десяти відсотків) від суми протермінованого боргу.

Отже, керуючись п.5.3. договору, позивач нарахував відповідачу 133 907,38 грн. пені та 66 917,02 грн. штрафу.

Крім того, на підставі ч.2 ст.625 ЦК України відповідачу нараховано 8 140,04 грн. 3% річних та 16 815,59 грн. інфляційних втрат.

Таким чином загальний розмір заборгованості, яку позивач з врахуванням заяви про уточнення (збільшення) розміру позовних вимог просить стягнути на його користь становить 894 950,23 грн., з яких 669 170,20 грн. сума основного боргу, 133 907,38 грн. пеня, 66 917,02 грн. штраф, 8 140,04 грн. 3% річних та 16 815,59 грн. інфляційні втрати.

Відповідач проти позову заперечив, подавши відзив на позовну заяву. Зокрема відповідач просить у задоволенні позову відмовити застосувавши строк позовної давності, що передбачений ч.5 ст.315 ГК України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, заслухавши доводи та заперечення представників сторін, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори та інші правочини. Згідно ст.174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобовязання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Положеннями ст.ст.627, 628, 629 ЦК України визначено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно ст.908 ЦК України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

За умовами ст.909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Як вбачається із матеріалів справи 22.10.2014р. між сторонами укладено договір №22/10/14-01 на перевезення лісопродукції (багаторазовий), відповідно до умов якого позивач зобовязується навантажувати, перевозити та розвантажувати ввірену йому відповідачем лісопродукцію з місця лісосіки до проміжного складу в установлені строки, а відповідач зобовязується сплачувати за перевезення вантажу плату.

Факт виконання позивачем своїх зобовязань за договором підтверджується актом приймання-передачі наданих послуг №1 від 16.07.2015р. на суму 669 170,20 грн. Докази сплати вказаної суми в матеріалах справи відсутні.

У відповідності із ст.193 ГК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Аналогічно відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи вищенаведені норми Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, суд дійшов висновку, що заборгованість відповідача в розмірі 669 170,20 грн. підтверджується матеріалами справи, і позивач правомірно нарахував штраф, пеню, 3% річних та інфляційні втрати, однак відповідач просив застосувати строк позовної давності, що передбачений ч.5 ст.315 ГК України.

Згідно із ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч.5 ст.315 ГК України для пред'явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк.

Статтею 908 ЦК України визначено, що перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Згідно ст. 50 Закону України «Про автомобільний транспорт» договір про перевезення вантажу автомобільним транспортом укладається відповідно до цивільного законодавства між замовником та виконавцем у письмовій формі (договір, накладна, квитанція тощо).

Відповідно до ч.1 ст.307 ГК України, на яку посилається позивач у позовній заяві, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Згідно розділу 1 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом, затвердженого Наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 року № 363, перевізник - фізична або юридична особа - суб'єкт господарювання, що надає послуги з перевезень вантажів чи здійснює за власний кошт перевезення вантажів автомобільними транспортними засобами.

Згідно розділу 1 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом, затвердженого Наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 року № 363, вантажовідправник - будь-яка фізична або юридична особа, яка подає перевізнику вантаж для перевезення. Вантажоодержувач - будь-яка фізична або юридична особа, яка здійснює приймання вантажів, оформлення товарно-транспортних документів та розвантаження транспортних засобів у встановленому порядку. Замовник - вантажовідправник або вантажоодержувач, який уклав з перевізником договір про перевезення вантажів. Вантаж -

всі предмети з моменту прийняття для перевезень до здачі одержувачу вантажу.

Завантаження (вивантаження) вантажу здійснюється організацією, підприємством транспорту або відправником (одержувачем) у порядку, встановленому договором, із додержанням правил, встановлених транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них (ч.1 ст.918 ЦК України).

Пунктом 8.7. Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом, затвердженого Наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 року № 363 визначено, що перевізник може за погодженням із Замовником взяти на себе вантаження і розвантаження вантажів.

Відповідно до п.1.1. договору №22/10/14-01 від 22.10.2014р. на перевезення лісопродукції (багаторазовий), у порядку й на умовах цього договору перевізник зобовязується навантажувати, перевозити та розвантажувати ввірену йому замовником лісопродукцію з місця лісосіки до проміжного складу в установлені строки, а замовник зобовязується сплачувати за перевезення вантажу встановлену плату.

Пунктами 2.3.1. та 2.3.2. договору передбачено, що замовник зобовязаний до прибуття техніки під навантаження підготувати вантаж для перевезення. Приймати доставлену лісопродукцію на проміжному складі.

Частиною 1 статті 917 ГК України встановлено, що перевізник зобов'язаний надати транспортні засоби під завантаження у строк, встановлений договором.

Відповідно до п.3.1. договору, перевізник зобовязаний: визначити кількість одиниць спеціалізованої техніки, потрібної для перевезення лісопродукції; забезпечити своєчасне подання спеціалізованої техніки до всіх пунктів навантаження в години, зазначені в узгодженому сторонами графіку; подати під навантаження справну спеціалізовану техніку, придатну для перевезення вантажу відповідно до заявки; забезпечити збереження лісопродукції з моменту її прийняття для перевезення та до моменту видачі в пункті призначення.

З вищенаведених правил, положень законодавства та договору вбачається, що відповідач (замовник) є вантажовідправником та вантажоодержувачем вантажу, а позивач є перевізником.

Відповідно до п.1 ОСОБА_2 приймання-передачі наданих послуг № 1 від 16.07.2015р., який є додатком № 1 до договору перевезення лісопродукції, перевізник виконав роботи по навантаженню, перевезенню та розвантаженню лісопродукції згідно звіту про надані послуги, що є невідємною частиною цього акту, а замовник прийняв дані роботи.

Суд звертає увагу, що саме лише найменування акту, як акт приймання-передачі наданих послуг, не може бути підтвердження того, що у сторін виникли правовідносини не з перевезення вантажу, оскільки згідно змісту акту, перевізник (позивач) виконав роботи по навантаженню, перевезенню та розвантаженню лісопродукції.

Відтак, з вищенаведених норм законодавства та положень договору вбачається, що між сторонами виникли правовідносини з перевезення вантажу, і суд не погоджується з доводами позивача, що правовідносини, які виникли на підставі договору перевезення лісопродукції не мають ніякого відношення до перевезення вантажу, а відповідно слід застосовувати загальну позовну давність. Разом з тим, з пункту 3.2. статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «ДСЛ Вуд Юкрейн» вбачається, що предметом діяльності товариства є, зокрема, інша діяльність не заборонена чинним законодавством, відтак здійснення підприємницької діяльності з перевезення вантажу відповідає меті та предмету діяльності товариства і не суперечить вищенаведеним вимогам законодавства.

Частиною 1 ст. 223 ГК України встановлено, що при реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення у сфері господарювання застосовуються загальний та скорочені строки позовної давності, передбачені Цивільним кодексом України, якщо інші строки не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до ч. 5 ст.315 ГК передбачено, що для пред'явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк.

Пунктом 168 Постанови від 27 червня 1969 р. N 401 «Про Статут автомобільного транспорту УРСР» визначено, що позови автотранспортних підприємств і організацій вантажовідправникам, вантажоодержувачам і пасажирам, що випливають з цього Статуту, можуть бути пред'явлені відповідно до встановленої підвідомчості або підсудності в арбітраж або суд протягом 6 місяців. Вказаний шестимісячний строк обчислюється з дня настання події, що стала підставою для пред'явлення позову.

Акт приймання-передачі наданих послуг №1 на суму 669 170,20 грн. був підписаний 16.07.2015р.

Згідно із п.4.3. договору замовник зобовязаний здійснити повну оплату вартості наданих послуг на розрахунковий рахунок перевізника протягом 10 календарних днів від дня підписання сторонами акту приймання-передачі наданих послуг.

Як вбачається із матеріалів справи, позовна заява подана до господарського суду Львівської області 02.03.2016р. Таким чином, позивач звернувся до господарського суду Львівської області із позовною заявою поза межами строку позовної давності, що встановлений ч.5 ст.315 ГК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Пунктами 5.2., 5.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» визначено, що оскільки зі спливом позовної давності до основної вимоги позовна давність спливає і до додаткової вимоги - стягнення неустойки, звернення стягнення на заставлене майно тощо (стаття 266 ЦК України), то господарським судам слід мати на увазі таке. До відповідних додаткових вимог належать, крім зазначених у цій нормі, порука і притримання, а також інші види забезпечення виконання зобов'язань, які можуть бути встановлені договором або законом (частина друга статті 546 ЦК України). Водночас до них не відноситься гарантія, яка не залежить від основного зобов'язання. Позовна давність обчислюється окремо щодо основної і щодо кожної додаткової вимоги. Відтак можливий сплив позовної давності щодо додаткової вимоги, тоді як за основною вимогою позовна давність триватиме. Але якщо позовна давність спливла за основною вимогою, то вважатиметься, що вона спливла і стосовно додаткової вимоги. Зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 ЦК України, і сум інфляційних нарахувань згідно з тією ж статтею 625 ЦК України (незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань,оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу); так само у разі спливу позовної давності за вимогою про повернення безпідставно набутого майна (статті 1212, 1213 ЦК України) спливає й позовна давність за вимогою про відшкодування доходів від такого майна (стаття 1214 названого Кодексу).

Відтак, враховуючи наведене, суд дійшов висновку відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у звязку із спливом строку позовної давності.

В порядку ст. 43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

В порядку ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до абзацу 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Оскільки у задоволенні позову слід відмовити, то, керуючись нормами ст.49 ГПК України, суд дійшов висновку витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 34, 33, 34, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Рішення набирає законної сили відповідно до ст.85 ГПК України, може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст.91-93 ГПК України.

Повний текст рішення

виготовлено 23.05.2016р.

Суддя Петрашко М.М.