ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"16" травня 2016 р. Справа № 926/406/16

За позовомПублічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Чернівцігаз»
до відповідачаПублічного акціонерного товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»
проВизнання недійсним договору на купівлю-продаж природного газу
Суддя Швець Микола Васильович
Представники :
Від позивачаОСОБА_1, довіреність № 01/234 від 02.02.2016 р.
Від відповідачане зявився

СУТЬ СПОРУ :

Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Чернівцігаз» звернулось із позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про визнання недійсним договору на купівлю-продаж природного газу № 13-251-РО від 14.01.2013р.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач вказує, що спірний № 13-251-РО на купівлю-продаж природного газу від 04.01.2013 р. (зі змінами та доповненнями) не відповідає нормам діючого законодавства та вимогам Типового договору, затвердженого Постановою НКРЕ № 849 від 05.07.2012 р., з огляду на наступне:

1) Договір № 13-251-РО на купівлю-продаж природного газу від 04.01.2013 р містить норми, які суперечать вимогам, встановленими статтями 263, 264, 265 ГК України, а саме реалізація природного газу Відповідачем Позивачу, який не є негосподарюючим суб'єктом, мала бути здійсненна шляхом укладання відповідного договору поставки природного газу, а не купівлі-продажу природного газу.

2) Розділ 7 «Відповідальність сторін» Договору № 13-251-РО від 04.01.2013 р. було доповнено п. 7.4 в наступній редакції: «Продавець звільняється від відповідальності (штраф, пені та інше) за несвоєчасну та/або неповну поставку природного газу у разі відсутності у Продавця по незалежним від нього обставинам достатнього ресурсу природного газу на дату складання акту приймання-передачі газу» (п.8 Додаткової угоди № 2 від 31.12.2013 р.), що суперечить статті 207 Господарського кодексу України щодо звільнення Відповідача від відповідальності за несвоєчасну та/або неповну поставку природного газу, а також ст.10 Закону України «Про природні монополії», оскільки субєкти природних монополій не можуть вчиняти дії, які призводять або можуть призвести до неможливості виробництва (реалізації) товарів, щодо яких здійснюється регулювання відповідно до цього Закону.

Типовий договір, затверджений Постановою НКРЕ № 849 від 05.07.2012 р., взагалі не містить п. 7.4.

3) Додатковою угодою № 2 від 31.12.2013 р. внесено зміни до умов п. 7.2 Договору та викладено його в наступній редакції: «У разі, якщо до 20 числа місяця, наступного за місяцем закінчення строку дії Договору в частині реалізації газу (розділ XI Договору), Покупець не здійснить повну оплату фактично отриманого за Договором природного газу, Покупець зобовязується (крім суми заборгованості) сплатити Продавцеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день простроченого платежу (пункт 6.1 Договору)», в той час, як Типовий договір, затверджений Постановою НКРЕ № 849 від 05.07.2012 р, не містить слів: «(пункт 6.1 Договору)».

З огляду на наведене, позивач вважає, що Договір № 13-251-РО від 04.01.2013 р. купівлі-продажу природного газу не відповідає нормам діючого законодавства та Типовому договору, тому підлягає визнанню недійсним, як такий що не відповідає вимогам чинного законодавства України.

Згідно протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями від 14.03.2016р. справу призначено судді Швець М.В.

Ухвалою господарського суду Чернівецької області від 15.03.2016 р. порушено провадження у справі та призначено її до розгляду в судовому засіданні на 31.03.2016 р. - 10:00 год.

Ухвалами суду від 31.03.2016 року та від 14.04.2016 року розгляд справи неодноразово відкладався в останнє на 26.04.2016 року.

В судовому засіданні 26.04.2016 року оголошено перерву до 16.05.2016 року - 10:00 год.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідач належним чином був повідомлений про час та дату розгляду справи, проте явку свого представника в судове засідання не забезпечив, у відзиві на позов, поданому через канцелярію суду вх. № 871 від 26.04.2016 р., проти позову заперечує, посилається на те, що позивачем не було доведено факту невідповідності Договору № 13-251-РО на купівлю-продаж природного газу від 04.01.2013 р. нормам діючого законодавства та вимогам Типового договору, затвердженого Постановою НКРЕ № 849 від 05.07.2012 р.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача в судове засідання не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами за відсутністю представника відповідача.

Розглянувши подані документи і матеріали, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду позовної заяви, суд встановив:

05 липня 2012 року Національною комісією регулювання електроенергетики України (надалі - НКРЕ) було прийнято Постанову № 849 "Про затвердження типового договору на купівлю-продаж природного газу (між власниками та постачальниками природного газу)".

Пунктом 2 вказаної Постанови зобов'язано власників природного газу та суб'єктам господарювання, що провадять діяльність на підставі ліцензії на постачання природного газу за регульованим тарифом, привести свої договірні відносини у відповідність до вимог Типового договору на купівлю-продаж природного газу (між власниками та постачальниками природного газу) у місячний строк з дати набрання чинності цією постановою, тобто до 14.09.2012 р.

04 січня 2013 року між Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації «Чернівцігаз» (далі - Позивач) та Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - Відповідач) було укладено Договір на купівлю-продаж природного газу № 13-251-РО (далі - Договір).

Відповідно до умов Договору (п.п. 1.1., 1.2.) Відповідач зобов'язується передати у власність Позивачу у 2013-2015 роках природний газ, а Позивач зобов'язується прийняти у власність та оплатити газ на умовах даного Договору (зміни внесені Додатковими угодами № 2 від 31.12.2013 року та № 9 від 22.12.2014 року).

Газ, що постачається за договором, використовується Покупцем виключно для подальшої реалізації релігійним організаціям (крім обсягів, що використовуються для виробничо-комерційної діяльності), які є кінцевими споживачами газу (зміни внесені Додатковими угодами № 3 від 28.04.2014 року та № 6 від 05.09.2014 року).

Згідно п. 2.1 Договору Відповідач передає Покупцеві з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2015 року газ в обсязі до 2788,121 тис. куб.м. (зміни внесені Додатковими угодами № 1 від 10.07.2013 року, № 2 від 31.12.2013 року, № 9 від 22.12.2014 року, № 10 від 05.02.2015 року та № 12 від 23.03.2015 року).

Пунктом 7.2 Договору передбачено, що у разі, якщо до 20 числа місяця, наступного за місяцем закінчення строку дії Договору в частині реалізації газу (розділ XI Договору), Покупець не здійснить повну оплату фактично отриманого за Договором природного газу, Покупець зобовязується (крім суми заборгованості) сплатити Продавцеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день простроченого платежу (пункт 6.1 Договору) (зміни внесені Додатковою угодою № 2 від 31.12.2013 року).

Продавець звільняється від відповідальності (штраф, пені та інше) за несвоєчасну та/або неповну поставку природного газу у разі відсутності у Продавця по незалежним від нього обставинам достатнього ресурсу природного газу на дату складання акту приймання-передачі газу. (п. 7.4 Договору, який доповнено згідно з п. 8 Додаткової угоди № 2 від 31.12.2013 року).

Договір № 13-251-РО від 04.01.2013 р. набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін, поширює свою дію на відносини, що фактично склались між сторонами з 1 січня 2013 року і діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2013 року, а в частині проведення розрахунків за газ до їх повного здійснення. (п.11 договору).

Додатковими угодами № 2 від 31.12.2013 р., № 12 від 23.03.2015 р. та № 16 від 19.06.2015 р. до договору купівлі-продажу природного газу дію Договору № 13-251-РО від 04.01.2013 р. було продовжено до 30 червня 2015 р.

За змістом ст. 11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є зокрема, правочин.

Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 648 ЦК України зміст договору, укладеного на підставі правового акта органу державної влади, органу місцевого самоврядування, обов'язкового для сторін (сторони) договору, має відповідати цьому акту.

Відповідно до ч.2 ст.179 ГК України визначення умов примірного договору та затвердження умов типового договору віднесено до компетенції Кабінету Міністрів України, уповноважених Президентом України міністерств, інших центральних органів виконавчої влади.

Відповідно до п. 3 ст. 184 Господарського кодексу України укладення господарських договорів на основі примірних і типових договорів повинно здійснюватися з додержанням умов, передбачених статтею 179 цього Кодексу, не інакше як шляхом викладення договору у вигляді єдиного документа, оформленого згідно з вимогами статті 181 цього Кодексу та відповідно до правил, встановлених нормативно-правовими актами щодо застосування примірного або типового договору.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори) (ст. 202 Цивільного кодексу України).

У відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання правочину недійсним.

Згідно пункту 2.1 Постанови №11 Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання визнання право чинів (господарських договорів) недійсними правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені ст.ст.215, 216 ЦК України, ст.ст.207,208 ГК України.

Відповідно до п.2.5.2 Постанови Пленуму ВГСУ № 11 необхідно з урахуванням приписів ст. 215 ЦК України та ст.207 ГК України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (ч.2 ст.207 ГК України) і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку.

Підставою недійсності правочину відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 Господарського кодексу України господарсько-торговельна діяльність опосередковується господарськими договорами поставки, контрактації сільськогосподарської продукції, енергопостачання, купівлі-продажу, оренди, міни (бартеру), лізингу та іншими договорами.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 Цивільного кодексу України).

Отже, погоджений сторонами Договір № 13-251-РО від 04.01.2013 р. купівлі-продажу природного газу не суперечить вимогам, встановленим статтями 263, 264, 265 Господарського кодексу України, оскільки ст. 627 Цивільного кодексу передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, а тому укладення саме договору купівлі-продажу є правомірним і відповідає засадам чинного законодавства та типовому договору на купівлю-продаж природного газу (між власниками та постачальниками природного газу) затвердженого постановою НКРЕ України від 05.07.2012 р. № 849.

Включення до Договору № 13-251-РО від 04.01.2013 р. купівлі-продажу природного газу п. 7.4 та доповнення п. 7.2 словами: «(пункт 6.1 Договору)» не суперечить вимогам чинного законодавства та типовому договору на купівлю-продаж природного газу (між власниками та постачальниками природного газу) затвердженого постановою НКРЕ України від 05.07.2012 р. № 849, оскільки згідно з пунктом 4 статті 179 ГПК України, сторони не відступили від змісту типового договору, а конкретизували його умови.

Таким чином, Договір № 13-251-РО від 04.01.2013 р. купівлі-продажу природного газу не може бути визнаний недійсним, оскільки сам Договір та умови передбачені договором, відповідають вимогам чинного законодавства та погоджені сторонами при його підписанні.

Щодо посилання позивача на ч. 2 ст. 10 Закону України «Про природні монополії» (суб'єкти природних монополій не можуть вчиняти дії, які призводять або можуть призвести до неможливості виробництва (реалізації) товарів, щодо яких здійснюється регулювання відповідно до цього Закону, або до заміни їх іншими товарами, не однаковими за споживчими характеристиками), до уваги суду не береться, оскільки позивачем не надано жодних доказів того, що відповідач є суб'єктом природної монополії, а також не надано жодних доказів вчинення відповідачем дій, які призводять або можуть призвести до неможливості виробництва (реалізації) товарів позивачем, оскільки Договір № 13-251-РО на купівлю-продаж природного газу від 04.01.2013р. виконаний з боку відповідача у повному обсязі, шляхом поставки позивачу природного газу, проте не виконаний позивачем щодо оплати в повному обсязі отриманого природного газу, що не заперечувалось сторонами та підтверджується посиланням позивача в позовні заяві на ч.1 ст. 15 ГПК України (щодо визначення територіальної підсудності даної справи).

Згідно із ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до абзацу 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Позивач не надав суду належних та допустимих доказів стосовно того, що зазначені вище умови договору та сам договір № 13-251-РО на купівлю-продаж природного газу від 04.01.2013 року в цілому, суперечать Цивільному та Господарському кодексам України, іншим актам законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а також загальним умовам укладання господарських договорів, передбачених статтею 179 Господарського кодексу України, а відтак відсутні підстави для визнання такого договору недійсним.

Таким чином, з огляду на наведені вище приписи чинного законодавства та фактичні обставини у справі, у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до вимог ст. 49 ГПК України, судові витрати покласти на позивача.

Керуючись ст. ст. 1, 12, 22, 33, 44, 49, ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

У позові відмовити.

«Повне рішення складено 16.05.2016 року»

Суддя ОСОБА_2