РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.05.2016Справа №918/149/16

За позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
доПублічного акціонерного товариства «Дельта Банк»
провизнання договору частково недійсним

Суддя Борисенко І.І.

Представники сторін:
позивача - не з'явився;

відповідача - Голубєва І.В. представник за довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі-позивач) звернулася до Господарського суду Рівненської області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - відповідач) про визнання недійсним п. 9.1 Договору кредитної лінії №ВКЛ-2006432 від 28.04.2011, укладеного між позивачем та відповідачем.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 04.03.2016 передано матеріали позовної заяви за територіальною підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою суду від 17.03.2016 порушено провадження у даній справі.

Позовні вимоги мотивовані тим, що п. 9.1 Договору кредитної лінії №ВКЛ-2006432 від 28.04.2011 не відповідає вимогам ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», оскільки встановлений у ньому розмір пені перевищує подвійну облікову ставку НБУ, а тому має бути визнаний судом недійсним.

Відповідач проти позову заперечив з тих підстав, що сторони є вільними в укладенні договору, а зобов'язання позивача щодо сплати, зокрема пені передбачені умовами Кредитного договору є правомірними та відповідають вимогам законодавства України. Також, зауважив, що права позивача відповідно до умов Кредитного договору не порушені жодним чином, а отже позовні вимоги не можуть бути задоволені.

Відповідач подав до суду заяву про застосування строків позовної давності, в порядку ст. 257, 261, 267 ЦК України.

Позивачем подані заперечення на заяву про застосування строків позовної давності.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення проти нього, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

28 квітня 2011 року між ФОП ОСОБА_1 (надалі - Позичальник) та ПАТ «Дельта Банк» (надалі - Кредитодавець, Банк) було укладено Договір кредитної лінії №ВКЛ-2006432 (надалі - Договір), відповідно до пункту 1.1 якого Кредитор надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності, забезпеченості та цільового характеру використання грошові кошти в межах відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 260 000,00 (двісті шістдесят тисяч) гривень 00 копійок.

Згідно з п. 9.1 Договору за прострочення строків повернення кредитних коштів та/або сплати процентів Позичальник сплачує Кредитору пеню з розрахунку 3,0 (три) проценти від простроченої суми за кожний день прострочення. Вказана пеня сплачується у випадку порушення Позичальником строків платежів, передбачених п.п. 1.1, 1.3, 2.3, 2.5, 3.3, 3.8 цього договору, а також будь-яких інших строків платежів, передбачених цим договором. Сплата пні не звільняє Позичальника від зобов'язання сплатити проценти за весь час фактичного користування кредитом.

Заявляючи даний позов позивач зазначає, що пункт 9.1 Кредитного договору, відповідно до якого встановлено розмір пені за невиконання грошових зобов'язань в розмірі, що перевищує розмір подвійної облікової ставки НБУ, суперечить частині 2 статті 343 ГК України та статті 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» у зв'язку з цим підлягає визнанню недійсним на підставі частини 1 та 3 статті 215 ЦК України.

Проте, суд не може погодитись з даними доводами позивача виходячи з наступного.

Відповідальність сторін у випадку порушення зобов'язань за договором встановлена його (договором) умовами, а також, регулюється приписами ЦК України та ГК України, зокрема статтями 546 та 549 ЦК України, статтями 230, 231, 343 ГК України та Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

Виходячи зі змісту статей 546, 548, 549 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися відповідно до закону або умов договору неустойкою, яку боржник повинен сплатити у разі порушення зобов'язання. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 1 статті 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (частина 6 статті 231 ГК України).

Відповідно до статей 6 та 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Згідно з частиною 2 статті 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі.

Статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Водночас, надаючи сторонам можливість самостійно визначати розмір неустойки, зокрема, пені, законодавством передбачені певні обмеження у її розмірі, що підлягає стягненню у випадку порушення зобов'язання на забезпечення якого ця пеня і була встановлена.

Так, згідно зі статтею 3 вказаного Закону розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Аналогічне положення закріплено й у частині 2 статті 343 ГК України, якою передбачено, що платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Виходячи з аналізу даних положень статті 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» та частини 2 статті 343 ГК України, то вказані положення не встановлюють обмежень щодо визначення розміру пені, а передбачають обмеження розміру пені, що підлягає стягненню.

Такого ж висновку дійшов і Верховний Суд України у своїй постанові від 28.03.2006 у справі № 48/299, при скасуванні постанови Вищого господарського суду України від 28 грудня 2005 року.

Відтак, посилання позивача на ту обставину, що спірний договір суперечить статті 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» та частині 2 статті 343 ГК України є неправомірним, оскільки дані норми передбачають обмеження розміру пені, що підлягає стягненню.

Відповідно до частини 2 статті 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України. Недійсним також є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 ЦК України).

Згідно зі статтею 33 ГПК України обов'язок доказування тих обставин, на які посилається сторона як на підставу своїх вимог і заперечень, покладається на цю сторону.

Позивачем не доведено тих обставин на які він посилається на обґрунтування позовної вимоги.

Враховуючи вищезазначене, вимога позивача про визнання пункту 9.1 Кредитного договору недійсним не може вважатися за законну та обґрунтовану, а тому задоволенню не підлягає.

Крім того, розглядаючи спір по суті суд зазначає, що статтею 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Матеріали справи не дають підстав для висновку щодо порушення суб'єктивного цивільного права позивача, яке потребує правового захисту.

Щодо строку позовної давності.

Відповідно до п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Суд відмовляє в позові по суті з підстав його необґрунтованості, тому суд не застосовує строк позовної давності до вказаних правовідносин.

Судові витрати відповідно до статей 44, 49 ГПК України покладаються на позивача.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32, 33, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 19.05.2016

Суддя І.І. Борисенко