РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.05.2016Справа №910/6425/16

За позовом Державного підприємства «Енергоринок»

До Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго»

Про стягнення 1 193 924,14 грн.

Суддя Ващенко Т.М.

Представники сторін:

Від позивача: Деревинська О.М. представник за довіреністю № 01/44-869Д від 01.02.16.

Від відповідача: Пруська Т.А. представник за довіреністю № 126 від 25.12.15.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство «Енергоринок» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» (далі - відповідач) про стягнення 1 193 924,14 грн. штрафу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.04.16. порушено провадження у справі № 910/6425/16 та призначено її до розгляду на 21.04.16.

21.04.16. відповідачем через відділ діловодства суду було подано письмовий відзив на позовну заяву, в якому Державне підприємство зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» просить суд зменшити розмір неустойки (штрафу) на 75%.

В судовому засіданні 21.04.16. на підставі ч. 3 ст. 77 ГПК України було оголошено перерву до 17.05.16., про що сторони були повідомлені під розписку.

06.05.16. позивачем через відділ діловодства суду було подано письмові заперечення на клопотання відповідача про зменшення розміру неустойки (штрафу).

В судовому засіданні 17.05.16. позивачем підтримано позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні 17.05.16. просив зменшити розмір штрафу на 75%.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд у нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, ухвалив рішення у справі № 910/6425/16.

В судовому засіданні 17.05.16. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

30.05.14. між позивачем (далі - ДПЕ) та відповідачем (далі - постачальник) було укладено Договір № 10430/01 (далі - Договір), за умовами якого (п. 1.1 в редакції додаткової угоди № 11061/03 від 21.12.14.) ДПЕ зобов'язується продавати, а постачальник зобов'язується купувати та оплачувати електричну енергію, придбану з метою її подальшого продажу суб'єктам електроенергетики, які здійснюють господарську діяльність на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим та міста Севастополь з передачі електричної енергії місцевими (локальними) електромережами та з постачання електричної енергії за регульованим тарифом та іншим суб'єктам господарювання (ліцензіатам), що здійснюють постачання електричної енергії за нерегульованим тарифом, відповідно до умов Договору.

Згідно з п. 3.1 Договору постачальник до 1600 години 20 числа місяця, що передує розрахунковому, надає через у повноваженого представника до ДПЕ повідомлення, яке повинно бути підписано постачальником і погоджено НЕК. Повідомлення містить інформацію про заявлений постачальником обсяг купівлі електричної енергії на ОРЕ відповідно до умов Договору у розрахунковому місяці, орієнтовну вартість електричної енергії за розрахунковий період.

Відповідно до п. 3.6 Договору у разі необхідності постачальник може один раз до 15 числа (включно) розрахункового місяця збільшити замовлений обсяг купівлі електроенергії за таких умов: надання до 1600 години 15 числа розрахункового місяця через уповноваженого представника до ДПЕ скоригованого повідомлення, погодженого НЕК; здійснення постачальником оплати до 1700 години (час зарахування коштів на поточний рахунок із спеціальним режимом використання ДПЕ) до 15 числа (включно) розрахункового місяця коштів у сумі, що дорівнює 2/3 орієнтовної вартості (з урахуванням ПДВ), визначеної на підставі обсягу, указаного у скоригованому повідомленні та затвердженої НКРЕ прогнозованої оптової ринкової ціни на розрахунковий місяць; відсутність станом на 1700 годину (час зарахування коштів на поточний рахунок із спеціальним режимом використання ДПЕ) 15 числа (включно) розрахункового місяця порушень щодо виконання підпункту 4.3.1 пункту 4.3 Договору.

Строк дії Договору сторонами погоджено п. 10.1 з 01.06.14. та діє протягом терміну дії Постанови Кабінету Міністрів України від 07.05.14. № 148 "Про особливості регулювання відносин у сфері електроенергетики на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя".

Договір у встановленому порядку не оспорений, не розірваний, не визнаний недійсним.

Таким чином, Договір є дійсним, укладеним належним чином та є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ст. ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією із підстав виникнення зобов'язань та обов'язковим для виконання сторонами.

В силу ст. 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Положеннями статті 693 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

На виконання умов Договору відповідач надіслав позивачу такі повідомлення на заявлений обсяг купівлі електричної енергії ОРЕ: № 7 від 16.06.15. у липні 2015 року, № 8 від 15.07.15. у серпні 2015 року, № 9 від 17.08.15. у вересні 2015 року, № 10 від 15.09.15. у жовтні 2015 року, № 11 від 30.10.15. у листопаді 2015 року, № 12 від 07.12.15. у грудні 2015 року.

Матеріалами справи підтверджується порушення відповідачем підпункту 4.3.1 пункту 4.3 Договору за період з 01.07.15. по 31.12.15. щодо поетапної оплати купованої електроенергії у позивача.

Позивач надіслав відповідачу претензії про сплату штрафних санкцій на загальну суму 1 193 924,14 грн., в тому числі за порушення умов Договору щодо розрахунку за отриману електроенергію: першого-четвертого етапів липня 2015 року в сумі 277 579,37 грн., першого-третього та п'ятого етапів серпня 2015 року в сумі 261 475,79 грн., першого, третього-п'ятого етапів вересня 2015 року в сумі 189 738,21 грн., другого-п'ятого етапів жовтня 2015 року в сумі 152 208,45 грн., першого-п'ятого етапів листопада 2015 року на суму 231 043,79 грн., третього-п'ятого етапів грудня 2015 року в сумі 81 878,53 грн.

Факт надсилання вказаних претензій на адресу відповідача підтверджується описами вкладення у цінний лист та списками відправки цінних листів по Києву з фіскальними чеками пошти.

Факт отримання відповідачем, надісланих йому позивачем претензій підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень, копії яких долучені до матеріалів справи.

У свою чергу, відповідач належним чином на претензії не відреагував та протягом трьох банківських днів з моменту їх отримання штраф позивачу не сплатив, що зумовило звернення останнього з даним позовом до суду.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Приписами ст. 230 ГК України також встановлено, що у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання, він зобов'язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, пеня, штраф).

Відповідно до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно з ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Положеннями ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України встановлено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пунктом 2 ст. 231 Господарського кодексу України визначено, що у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Пунктом 4 ст. 231 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У разі, якщо сума оплати, здійсненої постачальником за відповідний етап, менша за суму, визначену відповідно до підпункту 4.3.1 пункту 4.3 Договору з урахуванням суми переплати за попередній(і) етап(и) розрахункового місяця, ДПЕ через один банківський день після закінчення відповідного етапу може виставити постачальнику вимогу про сплату штрафу у розмірі 0,05% від недоплаченої суми. Штраф повинен бути сплачений в термін, не більший від 3-х банківських днів з моменту отримання постачальником письмової вимоги від ДПЕ (пункт 4.4 Договору).

При цьому, суд відзначає, що приписами ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Згідно зі ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Таким чином, вказана стаття поширюється і на майнові відносини, що регулюються Господарським кодексом України. У зв'язку з цим на положення Господарського кодексу України про господарські договори також поширюються принцип свободи договору, крім випадків, передбачених абзацем другим ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України (яка встановлює обмеження права сторін договору відступати від положень нормативно-правових актів).

Отже, суб'єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов'язань встановленням окремого виду відповідальності - договірної санкції, за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов'язань.

Суд визнає вірним розрахунок позивача пред'явленого до стягнення штрафу в розмірі 1 193 924,14 грн., проте розглянувши клопотання відповідача про зменшення розміру штрафу, відзначає наступне.

Нормами чинного законодавства України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням господарського суду (частина третя статті 551 ЦК України, стаття 233 ГК України, пункт 3 статті 83 ГПК).

Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно зі ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до п. 3 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, зменшувати у окремих випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

У вирішенні пов'язаних з цим питань господарському суду слід враховувати викладене в підпункті 3.17.4 підпункту 3.17 пункту 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", а також в абзацах першому - четвертому пункту 9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.11. № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" (п. 2.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

Згідно з п. 3.17.4 підпункту 3.17 пункту 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Встановивши причини несвоєчасного, проте в повному обсязі виконання відповідачем грошового зобов'язання за Договором та надавши належну оцінку обставинам такого невиконання, врахувавши непомірно великий розмір пред'явленої до стягнення суми штрафу наслідкам поведінки відповідача та відсутність доведених завданих позивачу такою поведінкою збитків, врахувавши те, що наявність у кредитора можливості стягувати з боржника надмірні грошові суми, як неустойку, викривлює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов'язання неустойка перетворюється на непомірний тягар, суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру штрафу на 50%, внаслідок чого з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 596 962,07 грн. штрафу, а позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню частково.

При цьому судом враховано викладене в п. 4.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.13. № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України», що у разі коли господарський суд на підставі п. 3 ст. 83 ГПК України зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

З огляду на викладене та відповідно до положень ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» (04080, м. Київ, вул. Кирилівська, б. 85; ідентифікаційний код 19480600) на користь Державного підприємства «Енергоринок» (01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, 27; ідентифікаційний код 21515381) 596 962 (п'ятсот дев'яносто шість тисяч дев'ятсот шістдесят дві) грн. 07 коп. - штрафу, 17 908 (сімнадцять тисяч дев'ятсот вісім) грн. 86 коп. - судового збору.

3. В іншій частині в позові відмовити.

4. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 23.05.16.

Суддя Т.М. Ващенко