ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.05.2016р. Справа№ 914/894/16

За позовною заявою позивача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Львів

до відповідача: Спільного українсько-німецького підприємства "Олнова" у формі товариства з обмеженою відповідальністю, м. Буськ, Львівська область

про: стягнення 68 077,00 грн.

Суддя Ділай У.І.

Секретар Климишин Ю.О.

За участю представників:

Від позивача: ОСОБА_1 - фізична особа-підприємець

Від відповідача: не з'явився

Права і обов'язки передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України роз'яснено. Клопотання про здійснення технічної фіксації судового процесу не надходило. У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглядається справа за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, до відповідача Спільного українсько-німецького підприємства "Олнова" у формі товариства з обмеженою відповідальністю про стягнення 68 077,00 грн.

Ухвалою суду від 04.04.2016р. за даним позовом порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 05.05.2016р.

04.05.2016 р. від позивача поступила Заява (вх.№19005/16) про те, що у провадженні господарського суду та інших органів, які в межах своєї компетенції вирішують господарський спір, справа зі спору між сторонами цієї справи, про той самий предмет і з тих же підстав відсутня. Рішення цих органів з такого спору відсутнє. Окрім того, на підтвердження зарахування сплаченого судового збору в дохід Державного бюджету, позивачем надано Довідку Управління державної казначейської служби України у Личаківському районі міста Львова Львівської області за №03-58/278 від 18.04.2016.

В судовому засіданні 05.05.2016р. представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд позов задоволити.

Відповідач явки повноважного представника в судове засідання 05.05.2016р. не забезпечив, вимог ухвали суду від 04.04.2016р. не виконав.

Ухвалою суду від 05.05.2016р. розгляд справи відкладено на 17.05.2016р.

13.05.2016р. позивачем подано до суду заяву (вх. №2587/16) про зменшення позовних вимог, відповідно до якої просив стягнути з відповідача суму основного боргу в розмірі 19780,00 грн., пеню в розмірі 17659,60 грн. суму компенсації інфляційних втрат в розмірі 19287,14 грн., суму 3 % річних в розмірі 2237,28 грн.

Позивач у судовому засіданні 17.05.2016р. підтримав вищевказану заяву, просив її задоволити, з підстав наведених у позовній заяві та з посиланням на матеріали справи.

У судове засідання 17.05.2016р. відповідач повторно явку повноважного представника не забезпечив, причин неявки та невиконання вимог ухвал суду не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

В матеріалах справи міститься картка поштового повідомлення від 06.04.2016р. про вручення відповідачу ухвали про порушення провадження у справі від 04.04.2016р., яке направлено судом на адресу відповідача зазначену в позовній заяві. Така ж адреса зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Отже, відповідач вважається повідомленим про час та місце судового розгляду справи.

Господарським судом виконані всі можливі заходи щодо сповіщення відповідача про час та місце судового засідання.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Відповідач не скористався своїм правом подання відзиву на позовну заяву та надання доказів в порядку статті 33 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи те, що норми статті 38 Господарського процесуального кодексу України щодо обов'язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства - свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції.

У зв'язку з тим, що відповідач не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, подання відзиву на позов та доказів, а матеріали справи в достатній мірі характеризують взаємовідносини сторін і неявка відповідача не перешкоджає вирішенню спору, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України - за наявними у ній матеріалами.

В процесі розгляду матеріалів справи суд

встановив:

Протягом липня 2012 року - червня 2013 року на підставі усного договору позивач виконував роботи для відповідача, а саме, позивач зобов'язаний був виконувати роботи з обслуговування комп'ютерної техніки, локальної комп'ютерної мережі та веб - ресурсів відповідача, забезпечувати його необхідним програмним забезпеченням тощо, а відповідач зобов'язаний був оплачувати вартість таких робіт за кожний календарний місяць їх виконання в розмірі 6000,00 грн.

Протягом вказаного вище періоду у відповідача утворилася фактична заборгованість перед позивачем в оплаті виконаних останнім робіт за усним договором у сумі 60280,00 грн.

20 червня 2013 року сторонами спору підписаний акт взаємозвірки розрахунків.

Оскільки відповідачем обов'язок сплатити вартість виконаних робіт письмово закріплений не був. Тому 07 вересня 2013 року позивач надіслав на адресу відповідача лист-вимогу № 20913/1 від 02.09.2013р. сплатити наявну заборгованість в сумі 60280,00 грн. Вказана вимога залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Повторно позивач звернувся до відповідача 25.09.2013р. із претензією № 250913/1 про сплату заборгованості. Вказана претензія залишена відповідачем без відповіді.

05.09.2013р. згідно платіжного доручення № 1410 відповідач частково оплатив заборгованість в сумі 2500,00 грн. (призначення платежу «плата за послуги, згідно акта № 133 від 31.01.2013р. без ПДВ»).

08.11.2013р. згідно платіжного доручення № 1887 відповідач частково оплатив заборгованість в сумі 2500,00 грн. (призначення платежу «плата за послуги, згідно акта від 31.07.2013р. без ПДВ» (за червень).

23.12.2013 р., згідно платіжного доручення № 2232 відповідач частково оплатив заборгованість в сумі 2500,00 грн. (призначення платежу «плата за послуги, згідно акта від 31.07.2013р. без ПДВ» (за червень).

01 січня 2014 року між сторонами підписано акт взаємозвірки розрахунків, згідно якого сума дебіторської заборгованості становить 52780,00 грн.

15 лютого 2014 року між позивачем і відповідачем укладено письмовий договір № 0115-1 про порядок погашення простроченої заборгованості, відповідно до п. 1 якого, в порядку, визначеному в цьому договорі боржник (відповідач) погашає в користь кредитора (позивач) прострочену заборгованість, що виникла в оплаті вартості послуг, отриманих від кредитора, та зафіксована в підписаному сторонами акті взаємозвірки розрахунків станом на 01.01.2014р.

У пункті 2 договору № 0115-1 від 15.02.2014р. сторони визначили, що сума заборгованості, яку боржник зобов'язаний за цим договором сплатити кредиторові, становить 27780,00 грн.

Згідно пункту 3 договору № 0115-1 від 15.02.2014р., боржник зобов'язаний в повному обсязі сплатити кредиторові суму заборгованості протягом 11 (одинадцяти) календарних місяців 2014 року в такому порядку: по 2500,00 грн. за кожен місяць злютого по листопад включно; 2780,00 грн. - за місяць грудень. Кожен визначений цим пунктом платіж боржник зобов'язаний здійснити не пізніше п'ятнадцятого числа місяця, наступного за місяцем, за який здійснюється цей платіж.

Проте, як стверджує позивач, відповідач не оплатив заборгованість відповідно до договору № 0115-1 від 15.02.2014р.

При цьому, позивач повідомив, що іншу частину заборгованості в сумі 25 000,00 грн., яка зафіксована в акті взаємозвірки розрахунків станом на 01.01.2014р., відповідач оплатив до 10 квітня 2015 року повністю.

Спір виник внаслідок того, що відповідач в порушення умов договору № 0115-1 від 15.02.2014р. не оплатив позивачу заборгованість. Відтак, ФОП ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Львівської області з позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 27780,00 грн. основного боргу, а також 19 427,38грн. пені, 18 556,80грн. інфляційних втрат, 2312,82грн. 3% річних.

Після порушення провадження господарським судом Львівської області відповідач частково оплатив заборгованість в сумі 2000,00грн., що підтверджується копією платіжного доручення №1199 від 27.04.2016р., долученою позивачем до матеріалів справи.

13.05.2016р. позивачем подано до суду заяву (вх. №2587/16) про зменшення позовних вимог, відповідно до якої просив стягнути з відповідача суму основного боргу в розмірі 19780,00 грн., пеню в розмірі 17659,60 грн. суму компенсації інфляційних втрат в розмірі 19287,14 грн., суму 3 % річних в розмірі 2237,28 грн.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (ст. 11 ЦК України).

Як підтверджується матеріалами справи, позивач та відповідач уклали договір про порядок погашення простроченої заборгованості № 0115-1 від 15.02.2014р., у зв'язку із чим набули взаємних прав і обов'язків.

У відповідності із ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Положеннями ст.ст.627, 628, 629 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до матеріалів справи відносини між сторонами договору виникли ще у 2012-2013р.р., коли фактично позивач розпочав виконувати обумовлені роботи.

Згідно ч.3 ст.631 ЦК України сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

Факт виконання позивачем робіт протягом 2012-2013р.р., підтверджується актами звірки взаєморозрахунків від 20.06.2013р. і 01.01.2014р., а також укладеним між сторонами договором про порядок погашення простроченої заборгованості № 0115-1 від 15.02.2014р., який підписаний та скріплений печатками сторін.

При цьому, відповідач, оплативши позивачу суму в розмірі 7500,00грн. згідно акта № 133 від 31.01.2013р. та акта від 31.07.2013р., погодився з об'ємом та вартістю робіт виконаних позивачем. Крім того, відповідачем не заперечено та не спростовано факту часткової оплати виконаних позивачем робіт, не спростовано факт виконання вказаних робіт позивачем.

Згідно ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п.3 договору № 0115-1 від 15.02.2014р., сторони узгодили графік погашення заборгованості протягом 2014 року.

07.03.2013р. та 25.09.2013р. позивач звертався до відповідача з листами-вимогами оплатити виконані роботи. Проте, відповідач залишив листи без відповіді та задоволення.

Відповідач порушив свої зобов'язання за договором № 0115-1 від 15.02.2014р., оплату за виконані роботи не здійснив своєчасно. Відтак, у відповідача утворилась заборгованість в сумі 19780,00 грн.

Доказів оплати заборгованості відповідачем в повному обсязі не надано.

Згідно із ст. 617 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Доказів наявності обставин зазначених у ст. 617 ЦК України, які є підставами звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання відповідачем не подано.

Отже, відповідач своїх зобов'язань не виконав, чим порушив вимоги ч. 2 ст. 193 ГК України, якою передбачено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони.

Відповідно ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За умовами ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що в судовому засіданні позивачем доведено факт неналежного виконання відповідачем зобов'язань щодо оплати виконаних робіт в повному обсязі.

Перевіривши поданий позивачем розрахунок, підстави та правильність нарахування суми 3% річних, відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, за якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, судом встановлено, що позивач правомірно просить стягнути з відповідача 2237,28 грн. 3% річних.

Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача 19 287,14 грн. інфляційних втрат, перевіривши поданий позивачем розрахунок, підстави та правильність нарахування, відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, судом встановлено, що позивачем допущено арифметичні помилки. Відтак, судом самостійно здійснено перерахунок суми інфляційних втрат, відповідно до якого до стягнення з відповідача підлягає 15 067,91грн. В решті позовних вимог в цій частині слід відмовити.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 17659,60 грн. пені суд зазначає наступне.

У п. 5 договору № 0115-1 від 15.02.2014р. сторони узгодили, що за затримку платежів у строк, обумовлений даним договором, боржник на вимогу кредитора сплачує останньому пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, чинної на період, за який стягується пеня, від суми заборгованості, за кожний день прострочення та за весь період існування заборгованості.

За приписом статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та частини другої статті 343 ГК України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки.

Відповідно до п. 5 договору та ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", позивач правомірно просить, відповідно до заяви про зменшення позовних вимог, стягнути з відповідача пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення платежу в розмірі 17659,60 грн.

Судовий збір покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись вимогами ст.ст. 509, 525, 625, 627, 837 ЦК України, ст. ст. 174, 193 ГК України, ст.ст. 28, 33, 34, 44, 48, 49, 75, 82-84, 116 ГПК України суд, -

ВИРІШИВ:

1.Позовні вимоги задоволити частково.

2.Стягнути з Спільного українсько-німецького підприємства "Олнова" у формі товариства з обмеженою відповідальністю (80500, Львівська область, м. Буськ, вул. В. Івасюка, 5, ідентифікаційний код 22421742) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 19780,00 грн. основного боргу, 17659,60 грн. пені, 15 067,91грн. інфляційних втрат, 2237,28 грн. 3% річних та 1378,00грн. судового збору.

3. В решті позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати згідно ст.116 ГПК України.

Повне рішення складено 19.05.2016р.

Суддя Ділай У.І.