РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18.05.2016Справа №910/2501/16

За позовом Військової частини НОМЕР_1
до Концерну «Техвоєнсервіс» в особі Філії Концерну «Техвоєнсервіс» « 99 автомобільна ремонтна база»
Треті особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Міністерство оборони України
Військова частина НОМЕР_2
про стягнення 51 963,80 грн.
суддя Пукшин Л.Г.
Представники:
від позивача Дацько Я.О. представник за довіреністю № 27 від 06.01.16;
Шморгуненко О.В. представник за довіреністю № 26 від 06.01.16
від відповідача Солонець І.В. представник за довіреністю № 17 від 01.02.16
Слобода Р.Й. представник за довіреністю 38 від 18.05.16
від третьої особи-1 не з`явилися
від третьої особи-2 не з`явилися

В судовому засіданні 18.05.2016, в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Військової частини НОМЕР_1 до Концерну «Техвоєнсервіс» в особі Філії Концерну «Техвоєнсервіс» « 99 автомобільна ремонтна база» про стягнення 51 963,80 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 16.09.2013 між Військовою частиною НОМЕР_1 та Концерном «Техвоєнсервіс» в особі Філії Концерну «Техвоєнсервіс» « 99 автомобільна ремонтна база» було укладено договір перевезення вантажу № 7 та додаткова угода до нього від 16.01.2014, на підставі яких перевізник зобов`язався доставити своїм автомобільним транспортом довірений йому замовником вантаж. За доводами позивача, відповідач в порушення умов договору, не виконав в повному обсязі взяті на себе зобов`язання, у зв`язку з чим позивач просить повернути частину коштів за ненадані послуги у розмірі 29 693,60 грн. та стягнути неустойку у розмірі 22 270,20 грн. - 25 % від вартості договору перевезення.
Ухвалою Господарського суду м. Києва від 16.02.2016 порушено провадження у справі № 910/2501/16 за вказаною позовною заявою та призначено розгляд справи в судовому засіданні 16.03.2016.
Даною ухвалою, на підставі ст. 27 ГПК України, суд залучив до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Міністерство оборони України.
У судове засідання, призначене на 16.03.2016, з`явились представники сторін та третьої особи.
Представник позивача на виконання вимог ухвали суду надав документи для долучення до матеріалів справи та письмове клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи-2, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Військову частину НОМЕР_2 .
Представник відповідача проти залучення третьої особи не заперечувала та подала письмове клопотання про відкладення розгляду справи для можливості ознайомитись з матеріалами справи.
Представник третьої особи щодо поданих клопотань не заперечував.
Відповідно до ч. 1 ст. 27 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов`язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора або ініціативи господарського суду.
Згідно Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 питання про допущення або залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, до участі у справі вирішується ухвалою суду про прийняття позовної заяви до розгляду або під час розгляду справи, але до прийняття господарським судом рішення, з урахуванням того, чи є у цієї особи юридичний інтерес у даній справі.
Як вбачається з доданих до матеріалів справи доказів, з 01.12.2013 року Військова частина НОМЕР_1 була переведена на фінансове забезпечення у Військову частину НОМЕР_2 та за актом прийому-передачі від 23.12.2013 позивач передав дебіторську та кредиторську заборгованості на бухгалтерський облік Військової частини НОМЕР_2 .
Ухвалою суду від 16.03.2016 задоволено клопотання позивача та залучено до участі у справі Військову частину НОМЕР_2 в якості третьої особи-2, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача. Розгляд справи було відкладено на 06.04.2016.
У судове засідання 06.04.2016 з`явилися представники позивача та відповідача. Треті особи не забезпечили явку уповноважених представників про причини неявки суд не повідомили.
У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав наведених у позові.
Представники відповідача надали відзив на позовну заяву, відповідно до якого проти позову заперечували з наступних підстав. Так, за твердженням відповідача на виконання умов договору відповідач зобов`язався доставити своїм транспортом вантаж, довірений військовою частиною НОМЕР_1 на загальну суму 89 080,80 грн.
Відповідач зазначає, що філією Концерну «Техвоєнсервіс» « 99 автомобільна ремонтна база» перевезено 8 одиниць техніки (відповідно до подорожнього листа № 147258 перевезено 2 одиниці техніки), що підтверджується актами надання послуг, а саме: № ОУ-0000371, № ОУ-0000412, № ОУ-0000414, № ОУ-0000415, № ОУ-0000001, № ОУ-0000002 та № ОУ-0000002. Крім цього, відповідач зазначає, що відповідно до наряду № 01/14 щодо техніки яку потрібно було перевезти БТР-80 (заводський номер НОМЕР_3 ) та БТР-80 (заводський номер НОМЕР_4 ) відвантажено військовій частині НОМЕР_5 . Також, відповідач зазначає, що згідно з Актом № 18 технічного стану від 03.03.2014 вантаж, а саме: БТР-80 № Е12ЛТ7706(256) було передано коменданту військової частини НОМЕР_1 , про що свідчить його підпис на вказаному акті.
Відповідачем також зазначено, що у зв`язку з не оплатою позивачем вартості послуг, виконавцем не здійснено перевезення військової техніки у кількості 1 шт.
Окрім іншого, відповідач просить суд застосувати строки позовної давності щодо вимог про нарахування неустойки, в порядку ст. 258 ЦК України.
Ухвалою суду від 06.04.2016 продовжено строк розгляду спору на 15 днів та відкладено розгляд справи на 20.04.2016.
11.04.2016 позивач через загальний відділ діловодства суду подав клопотання про долучення до матеріалів справи документи.
12.04.2016 відповідач через загальний відділ діловодства суду подав клопотання про застосування строків позовної давності щодо позовних вимог про стягнення неустойки.
Ухвалою суду від 20.04.2016 розгляд справи відкладався до 18.05.2015.
У судове засідання 18.05.2016 явилися представники сторін, третя особи вкотре не з`явилися у судове засідання про причини неявки суд не повідомили.
Представник позивача заявив клопотання про долучення до матеріалів справи документів, що було задоволено судом, позовні вимоги підтримали з підстав наведених у позові.
Представник відповідача проти позовних вимог заперечував, а також подав клопотання про застосування строків позовної давності у відповідності до ч. 6 ч. 1 ст. 258 ЦК України.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.
16 вересня 2013 року між Концерном «Техвоєнсервіс» в особі Філії Концерну «Техвоєнсервіс» « 99 автомобільна ремонтна база» (надалі - виконавець/перевізник) та Міністерством оборони в особі командира Військової частини НОМЕР_1 (надалі - замовник) було укладено договір перевезення вантажу № 7 (надалі - договір).
Відповідно до п. 1.1. договору в порядку та на умовах, визначених цим договором, перевізник бере на себе зобов`язання доставити автомобільним транспортом довірений йому замовником вантаж (згідно із нарядом) з місце відправлення, яким є в/ч НОМЕР_1 стм Десна до пункту призначення м. Одеса, яким є Філія концерну «Техвоєнсервіс» « 99 автомобільна ремонтна база». Замовник бере на себе зобов`язання сплатити плату за перевезення вантажу в сумі 89 080,00 грн в т.ч. ПДВ.
Згідно з п. 1.2. договору перевізник, окрім безпосереднього здійснення перевезення, зобов`язався за окрему плату надати замовнику пов`язані з перевезенням вантажу послуги із транспортного експедирування, а саме безпеку доставки товару.
Оформлений подорожній лист, завірений перевізником, при пред`явлені водієм, який виконує зобов`язання експедитора, є підставою для одержання ним вантажу для перевезення та покладення відповідальності за схоронність такого вантажу на перевізника (п. 1.4. договору).
Строк доставки вантажу за цим договором не повинен перевищувати 10 годин з часу відправлення вантажу (п. 1.5. договору).
Відповідно до п. 2.3. договору перевізник взяв на себе зобов`язання забезпечити збереження вантажу з моменту його прийняття для перевезення і до моменту видачі замовнику.
У п.п. 4.1.,4.2. договору сторони передбачили, що розрахунки між перевізником і замовником здійснюється шляхом переказу грошових коштів на поточний рахунок перевізника. Вартість перевезення вантажу визначено у калькуляції (додаток № 1 до договору).
Як вбачається із матеріалів справи 16.01.2014 сторонами укладено додаткову угоду № 1 до договору № 7, якою внесли зміни до п. 1.1. договору, виклавши його в наступній редакції: «в порядку та на умовах, визначених цим договором, перевізник бере на себе зобов`язання доставити автомобільним транспортом довірений йому замовником вантаж (згідно із нарядом № 01/14 від 08.01.2014) з місце відправлення, яким є в/ч А 1048 стм Десна до пункту призначення м. Одеса, яким є Військова академія (ЦЗНПВА). Замовник бере на себе зобов`язання сплатити плату за перевезення вантажу в сумі 89 080,00 грн з ПДВ».
За доводами позивача, військова частина НОМЕР_1 платіжним дорученням № 740 від 24.12.2013 р. перерахувало на рахунок перевізника грошові кошти у сумі 89 080,00 грн на виконання умов договору. Проте, відповідачем не у повному обсязі виконанні взяті на себе зобов`язання за договором, так зокрема, згідно з нарядом № 01/14 від 08.01.2014 перевізник зобов`язався в строк до 07.03.2014 перевезти до військової академії «ЦЗНПВА) м. Одеса 12 одиниць військової техніки, а саме: БТР-80 зав. № 12ЛТ7706, БТР-80 зав. № Е07ЛТ6070, БТР-80 зав. № Е06ЛТ1403, БТР-Д зав. № В09ЛТ6582, БТР-Д зав. № В06ЛТ6276, БТР-Д зав. № В08ЛТ6559, БДМ-1П зав. № М08ЛТ9366, БМД-1П зав. № П08ЛТ9626, БМД-1П зав. № Г01ЛТ9340, БМД-2 № Т07ЛТ8606, БМД-2 № Е11ЛТ8959, БМД-2 № Е09ЛТ8855. За твердженням позивача, відповідачем доставлено товар не у повній кількості, зокрема станом на момент подачі позву так і не було доставлено до пункту призначення 4 одиниці військової техніки, а саме: БТР-80 зав. № Е12ЛТ7706, БТР-80 зав. № Е07ЛТ6070, БТР-80 зав. № Е06ЛТ1403 та БДМ-2 № 09ЛТ8855. Відтак, своїм невиконанням договірних зобов`язань відповідач завдав шкоди державі в особі позивача на суму 29 639,60 грн (вартість невиконаних зобов`язань щодо перевезення 4 одиниць військової техніки) та неустойка у розмірі 25% від вартості перевезення на суму 22 270,20 грн.
З метою досудового врегулювання спору позивачем на адресу відповідача направлялася претензія від 11.11.2015 № 2017 з вимогами відшкодувати збитки у розмірі 51 963,80 грн, з яких 29 693,60 грн за ненадані послуги та 22 270,20 неустойка. Оскільки, відповіді на претензію від відповідача не надходило, позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення з відповідача 51 963,80 грн. В обґрунтування правової позиції посилається на ст. 258,627,629, 908-909 ЦК України.
Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Укладений між сторонами договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.
Згідно ст. 173 Господарського кодексу України один суб`єкт господарського зобов`язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб`єкта, а інший суб`єкт має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Відповідно до ст. 908 ЦК України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.
Положення ст. 909 цього Кодексу встановлюють, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).
Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ст.. 903 ЦК України).
Як вбачається з матеріалів справи, а саме згідно з наряду № 01/14 від 07.08.2014 відповідачем прийнято від позивача вантаж у кількості 12 одиниць для здійснення перевезення, зокрема: БТР-80 зав. № 12ЛТ7706, БТР-Д зав. № В09ЛТ6582, БТР-Д зав. № В06ЛТ6276, БТР-Д зав. № В08ЛТ6559, БДМ-1П зав. № М08ЛТ9366, БМД-1П зав. № П08ЛТ9626, БМД-1П зав. № Г01ЛТ9340, БМД-2 № Т07ЛТ8606, БМД-2 № Е11ЛТ8959, БМД-2 № Е09ЛТ8855.
Матеріалами справи також підтверджується, що позивачем на виконання умов договору перераховано на рахунок перевізника платіжним дорученням № 740 від 24.12.2013 грошові кошти у сумі 89 080,00 грн.
Відповідачем у свою чергу було надано послуги щодо перевезення військової техніки на суму 89 080,00 грн, що підтверджується актами здачі-прийняття робіт (надання послуг), підписаними уповноваженими представниками сторін та скріплені їх печатками, зокрема: № ОУ-0000371 від 20.09.2013 на суму 12 706,25 грн; № ОУ-0000412 від 07.10.2013 на суму 12 686,67 грн; № ОУ-0000414 від 02.12.2013 на суму 12 707,25 грн; № ОУ-0000415 від 02.22.2013 на суму 12 686,67 грн; № ОУ-0000001 від 05.01.2014 на суму 12 706,25 грн; № ОУ-0000002 від 11.01.2014 на суму 12 706,25 грн та № ОУ-0000002 від 15.01.2015 на суму 12 881,46 грн.
Перевезення військової техніки відповідачем у кількості 8 одиниць, а саме: БТР-Д зав. № В09ЛТ6582, БТР-Д зав. № В06ЛТ6276, БТР-Д зав. № В08ЛТ6559, БДМ-1П зав. № М08ЛТ9366, БМД-1П зав. № П08ЛТ9626, БМД-1П зав. № Г01ЛТ9340, БМД-2 № Т07ЛТ8606, БМД-2 № Е11ЛТ8959, підтверджується матеріалами справи - подорожніми листами та товарно-транспортними накладними та не заперечується сторонами.
Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.
Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.
Судом встановлено, що доводи позивача стосовно завдання відповідачем шкоди державі в особі позивача на суму 29 639,60 грн через невиконанням договірних зобов`язань (вартість невиконаних зобов`язань щодо перевезення 4 одиниць військової техніки) не знаходять свого підтвердження.
Окрім цього, матеріали справи свідчать про надання відповідачем послуг з перевезення вантажу на загальну суму 89 080,00 грн та прийняття вказаних послуг позивачем без зауважень, про що свідчать акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), підписаними уповноваженими представниками сторін та скріплені їх печатками.
З огляду на зазначене вище вимога позивача про стягнення 29 693,60 грн за ненадані послуги задоволенню не підлягає.
Щодо вимог про стягнення з відповідача неустойки у розмірі 22 270,20 грн суд зазначає наступне.
Як зазначалося вище, матеріали справи підтверджують факт прийняття відповідачем вантаж у кількості 12 одиниць для здійснення перевезення, зокрема: БТР-80 зав. № 12ЛТ7706, БТР-Д зав. № В09ЛТ6582, БТР-Д зав. № В06ЛТ6276, БТР-Д зав. № В08ЛТ6559, БДМ-1П зав. № М08ЛТ9366, БМД-1П зав. № П08ЛТ9626, БМД-1П зав. № Г01ЛТ9340, БМД-2 № Т07ЛТ8606, БМД-2 № Е11ЛТ8959, БМД-2 № Е09ЛТ8855.
Судом встановлено, що не заперечується сторонами, відповідачем здійснено перевезення вантажу у кількості 8 одиниць, а саме: БТР-Д зав. № В09ЛТ6582, БТР-Д зав. № В06ЛТ6276, БТР-Д зав. № В08ЛТ6559, БДМ-1П зав. № М08ЛТ9366, БМД-1П зав. № П08ЛТ9626, БМД-1П зав. № Г01ЛТ9340, БМД-2 № Т07ЛТ8606, БМД-2 № Е11ЛТ8959.
Крім цього, погоджується з доводами відповідача, що підтверджується матеріалами справи, стосовно отримання військової техніки у кількості 1 шт., а саме БТР-80 зав. № 12ЛТ7706, військовою частиною А-1048, про що свідчить акт № 18 технічного стану від 03.03.2014.
Суд зазначає, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів в порядку ст.ст. 33,34 ГПК України на підтвердження обставин стосовно передачі 2 одиниць військової техніки, а саме: БТР-80 зав. № Е07ЛТ6070, БТР-80 зав. № Е06ЛТ1403, відповідачу для здійснення перевезення. В той час, як вбачається із матеріалів справи військова техніка БТР-80 зав. № Е07ЛТ6070 у кількості 1 шт. та БТР-80 зав. № Е06ЛТ1403 у кількості 1 шт., згідно з нарядом № 01/14, відвантажено військовій частині НОМЕР_5 .
Таким чином, як вбачається із матеріалів справи, відповідачем останнім не здійснено перевезення вантажу у кількості 3 шт., а саме БМД-2 № Е09ЛТ8855, БТР-80 зав. № Е07ЛТ6070, БТР-80 зав. № Е06ЛТ1403.
Доводи відповідача щодо відвантаження військової техніки БТР-80 зав. № Е07ЛТ6070 у кількості 1 шт. та БТР-80 зав. № Е06ЛТ1403 у кількості 1 шт., військовій частині 3838, згідно з нарядом № 01/14 вважаються судом не доведеними, оскільки відповідачем не надано суду для огляду оригінал такого наряду, в той час як позивачем для огляду надавався оригінал наряду № 01/14 відповідно до якого відповідачем прийнято вантаж у кількості 12 одиниць для здійснення перевезення.
Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання.
В силу ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
У п. 5.2. договору передбачено, що за прострочення доставки вантажу за цим договором перевізник зобов`язаний відшкодувати замовнику збитки завдані порушенням строку доставки, та сплатити неустойку у розмірі 25 % вартості перевезення.
Враховуючи положення ст. 6, ст. 627 Цивільного кодексу України, відповідно до умов яких сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, та враховуючи, що відповідачем порушено умови договору (не здійснено перевезення вантажу у кількості 1 шт., а саме БМД-2 № Е09ЛТ8855) суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог про стягнення неустойки у розмірі 25 % вартості перевезення.
Проте, судом встановлено, що відповідачем не вірно розраховано суму неустойки, оскільки останнім здійснено розрахунок виходячи з суми загального перевезення вантажу, що вказана у п. 1.1. договору, в той час як слід здійснювати розрахунок 25 % від вартості перевезення, що було прострочено. Вартість перевезення вантажу у кількості 1 шт., сторонами суду не надано.
Суд зазначає, що відповідачем було заявлено про застосування строків позовної давності щодо основного зобов`язання з посилання на п. 6. ч.2 ст. 258 ЦК України та окремо щодо штрафних санкцій з посилання на п. 1 ч.2 ст. 258 ЦК України.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу (ст. 256 ЦК України).
Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦКУ).
Відповідно до ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені), у зв`язку з перевезенням вантажу.
Згідно з ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Відповідно до ч.4. ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Позовна заява військової частини А 1048 датована 11.11.2015, а з урахуванням п. 1.5. договору та наряду № 01/14 відповідач був зобов`язаний здійснити перевезення до 07.03.2014.
Відповідно до п. 2.2 Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013р. Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів за змістом частини 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.
Зважаючи на те, що строк позовної давності щодо вимог позивача про стягнення неустойки на момент звернення до суду пропущений, а відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності, суд, керуючись ст. 267 ЦК України відмовляє у позовних вимогах в цій частині.
З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються позивача.
Враховуючи викладене та керуючись статтями 33, 34, 43, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд,
В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 19.05.2016

Суддя Пукшин Л.Г