номер провадження справи 27/32/16
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2016 Справа № 908/749/16

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма АЗОВ" (69035 м. Запоріжжя, вул. Брянська, 15)

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (юридична адреса: АДРЕСА_1; поштова адреса: АДРЕСА_2)

про стягнення 26 611 грн. 77 коп.

Суддя Дроздова С.С.

Представники сторін:

від позивача: Великанов М.О., дов. б/н від 17.03.2016р.

від відповідача: ОСОБА_1, НОМЕР_1 від 13.01.2004р.

Господарським судом Запорізької області розглядається позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма АЗОВ", м. Запоріжжя до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Запоріжжя про стягнення 21 945 грн. 00 коп. основного боргу, 4 666 грн. 77 коп. пені.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.03.2016 р., справу № 908/749/16 передано на розгляд судді Дроздовій С.С.

Ухвалою суду від 23.03.2016р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 908/749/16, присвоєно справі номер провадження 27/32/16 та призначено судове засідання на 18.04.2016р.

Ухвалою суду від 18.04.2016р. розгляд справи відкладався на 16.05.2016р., у зв'язку з неявкою у судове засідання уповноваженого представника відповідача.

16.05.2016р. продовжено розгляд справи № 908/749/16.

До початку розгляду справи представники позивача та відповідача заявили клопотання щодо відмови від здійснення технічної фіксації судового процесу.

Головуючим суддею оголошено яка справа розглядається, склад суду, та роз'яснено представникам сторін, які прибули в судове засідання, їх права, у тому числі право заявляти відводи.

Відводів складу суду не заявлено.

У судовому засіданні 16.05.2016р. представник позивача підтримав позовні вимоги, на підставах, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні 16.05.2016р. надав письмовий відзив на позовну заяву. Суму основного боргу в розмірі 21 945 грн. 00 коп. визнав, проте не згоден з правильністю нарахування штрафних санкцій.

В засіданні суду сторони домовились про зменшення заявленої позивачем до стягнення суми пені у розмірі 4 666 грн. 77 коп. до 50 відсотків, про що зазначили у поданій заяві (приєднана до матеріалів справи).

Розглянувши подану сторонами заяву, господарський суд приймає її, відповідно до ст. 22 ГПК України.

Розглядаються позовні вимоги про стягнення 21 945 грн. 00 коп. основного боргу та 2 333 грн. 38 коп. пені.

Розглянувши матеріали та фактичні обставини справи, оцінивши надані докази, вислухавши представників позивача та відповідача, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути - визнання права.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Згідно з ч. 1 ст. 13, ч. 1, 2 ст. 14 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Вирішуючи спір, суд враховує наступне. Відповідно до ст. 4-1 ГПК України господарські суди вирішують спори у порядку позовного провадження.

Позов - це вимога позивача про захист порушеного або оспорюваного суб'єктивного права чи охоронюваного законом інтересу, яка здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Згідно з господарським процесуальним законодавством предмет позову це матеріально - правова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд повинен винести рішення. Матеріально-правова вимога позивача повинна опиратися на певні обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а саме на підставу позову.

Згідно з ст. 20 ГК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Згідно статті 42 Конституції України кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

Підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку (ст. 42 Господарського кодексу України).

Підприємницька діяльність здійснюється суб'єктами господарювання, підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом.

Господарським судом встановлено, що 23.09.2015р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фірма АЗОВ" (покупець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 укладеного договір поставки № 23/09-15.

Відповідно до п. 1.1 договору постачальник, в порядку та на умовах даного договору, зобов'язується поставити у встановлені договором строки товар, що визначений умовами даного договору, а також Специфікацією (-ями) до договору, а покупець, в порядку та на умовах даного договору, прийняти та оплатити товар.

Між позивачем та відповідачем до договору була підписана Специфікація № 1 (Додаток № 3), якою був узгоджений строк поставки товару - 30 календарних днів з дати отримання попередньої оплати від покупця.

Згідно п. 4 Специфікації № 1 попередня оплата 50% від вартості товару, що складає 23 945 грн. 00 коп. у т.р. ПДВ 20% у термін 10 днів з дати підписання договору від 23.09.2015р. та Специфікацій.

Відповідно до п. 5 Специфікації № 1 до договору покупець сплачує наступний платіж постачальнику у сумі 15 000 грн. 00 коп. у т.р. ПДВ 20%.

Відповідно до п. 6 Специфікації № 1 до договору остаточний розрахунок проводиться покупцем після закінчення установки Постачальником пускових випробувань товару, а також складання Акта виконаних робіт та Акта прийому - передачі товару.

На виконання умов договору позивачем були перераховані зазначені платежі відповідно до банківських виписок:

Банківська виписка типу 04.02 документ № 341 від 23.09.2015р. з призначенням платежу: оплата за котел піролізний твердопаливний 100 кВт згідно рахунка - фактури № 230915 - 18 від 23.09.2015 року у сумі 23945,00 гривень в т.ч. ПДВ 20% у розмірі 3990, 83 грн. Кореспондент: ФОП ОСОБА_1 (Додаток № 4).

Банківська виписка типу 04.02 документ № 414 від 06.10.2015р. з призначенням платежу: оплата за котел піролізний твердопаливний 100 кВт згідно рахунка - фактури № 230915 - 18 від 23.09.2015р. у сумі 5 000 гривень в т.ч. ПДВ 20% у розмірі 833,33 грн. Кореспондент: ФОП ОСОБА_1 (Додаток № 5).

Банківська виписка типу 04.02 документ № 441 від 19.10.2015р. з призначенням платежу: оплата за котел піролізний твердопаливний 100 кВт згідно рахунка - фактури №230915 - 18 від 23.09.2015 року у сумі 10 000, 00 гривень в т.ч. ПДВ 20% у розмірі 1666, 67 грн. Кореспондент: ФОП ОСОБА_1 (Додаток № 6).

Загальна сума перерахована відповідачу згідно вищезазначених банківських виписок, становить 38 945, 00 гривень, у тому числі податок на додану вартість у розмірі 6490,83 грн.

Відповідно до вищезазначених умов договору та Специфікації № 1 до договору від 23.09.2015р. відповідач повинен був поставити товар у строк 30 календарних днів з дати отримання попередньої оплати.

Відповідач прийнявши грошові кошти від позивача зобов'язався поставити товар у строк 30 календарних днів з дати отримання попередньої оплати, тобто до 22 листопада 2015р.

Відповідач не виконав умови договору, поставку товару не здійснив.

Відповідач відповідно до банківських виписок повернув частину сплаченої позивачем попередньої оплати:

Банківська виписка типу 04.04 документ № 761 від 08.12.2015р. з призначенням платежу: часткове повернення попередньої оплати за котел у сумі 10 000, 00 гривень в т.ч. ПДВ 20% у розмірі 1666, 67 грн. Кореспондент: ФОП ОСОБА_1 (Додаток № 7).

Банківська виписка типу 04.04 документ № 764 від 14.12.2015р. у з призначенням платежу: часткове повернення попередньої оплати за котел у сумі 7 000, 00 гривень в т.ч. ПДВ 20% у розмірі 1166, 67 грн. Кореспондент: ФОП ОСОБА_1 (Додаток № 8).

Загальна сума перерахована позивачу як часткове повернення попередньої оплати від відповідача за невиконання взятих на себе зобов'язань становить 17 000, 00 гривень, у тому числі податок на додану вартість 2 333, 34 грн.

Різниця між сплаченими позивачем коштами за поставку товару відповідно до договору та частково поверненими коштами відповідачем становить 21 945 грн. 00 коп.

У зв'язку з невиконанням відповідачем взятих на себе обов'язків із поставки товару відповідно до договору та поверненням лише частини попередньої оплати за товар, відповідно до вищезазначених банківських виписок, позивачем 09.12.2015р. об 11 годині 42 хвилини цінним листом із описом кур'єрською службою на адресу відповідача було надіслано претензію № 1 про виконання умов договору від 23.09.2015р.

Претензія позивача залишилася відповідачем без відповіді та задоволення.

Отже, в порушення умов договору відповідач не здійснив поставку товару в строки передбачені договором, попередню оплату у повному обсязі не повернув, у зв'язку з чим сума основної заборгованості відповідача перед позивачем склала 21 945 грн. 00 коп.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утримуватися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Статтями 11 та 509 Цивільного кодексу України визначено, що однією із підстав виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань), які мають виконуватись належним чином і в установлений строк, є договір.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом України.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до положень ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, згідно ч. 1 статті 627 Цивільного кодексу України.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, на підставі ч. 1 статті 628 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до частини другої статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. При цьому підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою для виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно у власність другій стороні (покупцю), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Позивач прийняті на себе зобов'язання виконав належним чином та здійснив оплату за товар.

Відповідач не виконав у повному обсязі умови договору факт виконання зобов'язань за договором відповідач належним чином не довів, поставку товару не здійснив, попередню оплату у повному обсязі не повернув.

З урахуванням наведеного, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги про стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 21 945 грн. 00 коп. основного боргу.

Крім того позивачем було заявлено вимогу про стягнення з відповідача 4 666 грн. 77 коп. пені.

Однак, під час розгляду справи, у засіданні суду 16.05.2016р. сторони домовились про зменшення заявленої позивачем до стягнення суми пені у розмірі 4 666 грн. 77 коп. до 50 відсотків, про що зазначили у поданій заяві (приєднана до матеріалів справи). Дана заява підписана уповноваженим представником позивача Великановим М.О. (дов. б/н від 17.03.2016р.) та відповідачем ОСОБА_1 (НОМЕР_1 від 13.01.2004р.).

Розглянувши подану сторонами заяву, господарський суд прийняв її, відповідно до ст. 22 ГПК України.

Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов'язань може забезпечуватися згідно з законом або договором неустойкою (штрафом, пенею).

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Як визначено ст. 230 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити штрафні санкції (неустойку, штраф, пеню) у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 231 ГК України, законом може бути визначений розмір штрафних санкцій також за інші порушення окремих видів господарських зобов'язань, зазначених у частині другій цієї статті.

Відповідно до положень ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України).

Згідно ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. ст. 610, 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Згідно з ст. 549 цього Кодексу неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до вимог Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Статтями 1, 3 Закону України "Про несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" від 22.11.96р. за № 543/96 -ВР передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Тобто, порушення суб'єктом господарювання своїх договірних грошових зобов'язань дійсно передбачає можливість притягнення його до відповідальності шляхом застосування неустойки у вигляді пені, проте розмір пені, належний до стягнення, встановлюється за згодою сторін (має бути узгоджений ними в Договорі), за винятком випадків, коли певний розмір пені визначений безпосередньо в законі.

Частина 2 статті 343 ГК України прямо зазначається на те, що пеня за прострочку платежу встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п. 6.3 договору за невиконання, або неналежне виконання умов договору винна сторона сплачує іншій стороні неустойку в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від ціни невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання за кожний день невиконання або неналежного виконання умов договору.

Враховуючи вищевикладене стягненню підлягає пеня в розмірі 2 333 грн. 38 коп. В частині стягнення 2 333 грн. 38 коп. пені провадження у справі слід припинити, на підставі п. 1.1 ст. 80 ГПК України (враховуючи заяву позивача та відповідача).

Відповідно до ст. 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями усім належним їй майном.

Відповідно до вимог ст.ст. 22, 33 ГПК України сторони зобов'язані вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, ст. 34 ГПК України.

Згідно зі ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Під належним виконанням зобов'язання розуміють виконання належній особі, в належному місці, в належний строк (термін), з додержанням усіх інших вимог і принципів виконання зобов'язань. Якщо учасники зобов'язання порушують хоч би одну з умов його належного виконання, зобов'язання не припиняється, а трансформується (змінюється), оскільки в такому разі на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов'язки у вигляді відшкодування збитків, сплати неустойки тощо. Виконання таких додаткових обов'язків, як правило, не звільняє боржника від виконання зобов'язання в натурі. Лише після того, як сторони здійснять усі дії, що випливають із зобов'язання, воно вважатиметься припиненим.

Виконання, яке припиняє зобов'язання, має бути належним чином оформлене (підтверджене).

Ст. 218 ГК України встановлено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

На підставі статті 85 ГПК України - 16.05.2016року прийнято рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на відповідача, оскільки спір до суду доведений з його вини.

Керуючись ст.ст. 22, 33, 44, 49, п. 1.1 ст. 80, 82, 84, 85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма АЗОВ", м. Запоріжжя до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Запоріжжя задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (юридична адреса: АДРЕСА_1; поштова адреса: АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_2) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма АЗОВ" (69035 м. Запоріжжя, вул. Брянська, 15, ) 21 945 (двадцять одна тисяча дев'ятсот сорок п'ять) грн. 00 коп. основного боргу, 2 333 (дві тисячі триста тридцять три) грн. 38 коп. пені, 1 378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн. 00 коп. судового збору. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В частині стягнення 2 333 грн. 38 коп. пені провадження у справі припинити, на підставі п. 1.1 ст. 80 ГПК України

Суддя С.С. Дроздова

Рішення оформлено та підписано 20.05.2016р.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.