ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" травня 2016 р.Справа № 922/625/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калантай М.В.

при секретарі судового засідання Заводовій К.В.

розглянувши справу

за позовом Державного підприємства "Харківський електромеханічний завод" м. Харків
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрпромінвест", м.Харків
про стягнення 135503,59грн.
за участю представників:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Харківський електромеханічний завод", м.Харків (далі за текстом - позивач) звернулося до господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрпромінвест", м.Харків (далі за текстом - відповідач) про стягнення 135503,59грн., з яких: 61078,75грн. основного боргу, 3980,79грн. 3% річних, 36894,81грн інфляційних втрат, 29273,73грн. пені, 4275,51грн. штрафу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач порушив свої договірні зобов'язання з оплати послуг за договором зберігання №02-12/ДХ від 02.12.2012.

В судовому засіданні 19.04.2016 оголошено перерву до 17.05.2016.

Представник позивача в судовому засіданні 19.04.2016 підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив позов задовольнити.

16 травня 2016 року від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутністю.

Відповідач відзиву на позов суду не надав, свого представника в судове засідання 17.05.2016 не направив, про причини неявки суд не повідомив. Про дату, час та місце розгляду справи представник відповідача повідомлений належним чином, що підтверджується відповідною відміткою на листі фіксації осіб, що прибули на судове засідання 19.04.2016.

В судовому засіданні 19.04.2016 представник відповідача проти позову заперечував, посилаючись на необґрунтованість позовних вимог.

У відповідності до приписів статті 75 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно і повно дослідивши надані до матеріалів справи докази, суд встановив наступне.

02 грудня 2012 року між позивачем, як зберігачем та відповідачем, як поклажодавцем, укладено договір зберігання №02-12/ДХ (далі за текстом - Договір), за умовами якого поклажодавець передає на зберігання двигуни (майно), а зберігач приймає та зобов'язується зберігати майно. Передача майна на зберігання та зняття зі зберігання здійснюється за актом приймання-передачі.

Відповідно до акту приймання-передачі від 02.12.2012 поклажодавець передав, а зберігач прийняв на зберігання 32 одиниці двигунів. За актом приймання-передачі від 13.08.2013 зберігач повернув, а поклажодавець прийняв зі зберігання 16 одиниць двигунів. Згідно акту приймання-передачі від 03.09.2013 зберігач повернув, а поклажодавець прийняв зі зберігання 8 одиниць двигунів. Відповідно до акту приймання-передачі від 04.09.2013 зберігач повернув, а поклажодавець прийняв зі зберігання 5 одиниць двигунів.

Отже, за період з 04.09.2013 по 20.01.2016 на зберіганні у зберігача залишається 3 двигуни, а саме: П2-800-172-8УЗ - 2 одиниці, та П2-800-177-8УЗ - 1 одиниця.

Згідно з пунктом 4.1 Договору за зберігання майна поклажодавець щомісячно сплачує зберігачу 45,66грн. з ПДВ за 1 кв.м. займаної площі.

Грошові кошти у відповідності до пункту 4.1 Договору передаються поклажодавцем шляхом перерахування на розрахунковий рахунок зберігача (пункт 4.2 Договору).

Згідно пункту 4.3 Договору площа, що зайнята майном, зазначається в акті приймання-передачі.

Таким чином, для визначення вартості послуг за відповідний місяць, яку мав сплачувати відповідач, сторонам належало скласти відповідні акти-приймання передачі послуг.

В матеріалах справи наявні акти приймання-передачі послуг за Договором, які підтверджують надання позивачем послуг зберігання за період з грудня 2012 року по листопад 2015 року на загальну суму 61078,75грн.

При цьому, лише акти приймання-передачі послуг №45 від 21.05.2013, №46 від 21.05.2013, №47 від 21.05.2013, №48 від 21.05.2013, №49 від 21.05.2013, №50 від 31.05.2013 за період з грудня 2012 року по травень 2013 року підписані обома сторонами та скріплені їх печатками.

Акти приймання-передачі послуг зберігання за інші періоди направлялися відповідачу поштою.

Так, акти приймання-передачі послуг №№51/1, 51/2, 51/3, 51/4, 53-55 за період червень-серпень 2013 року направлені позивачем 17.09.2015 разом із супровідним листом від 09.09.2015 №64/216 та отримані відповідачем (з урахуванням тривалості поштового перебігу) - 20.09.2015.

Акти приймання-передачі послуг №№56-58 за період жовтень-грудень 2013 року направлені позивачем 12.02.2014 разом із супровідним листом від 11.02.2014 №64/32 та отримані відповідачем - 25.02.2014.

Акти приймання-передачі послуг №№59-65 за період січень-липень 2014 року направлені позивачем 13.08.2014 разом із супровідним листом від 11.08.2014 №64/247 та отримані відповідачем - 14.08.2014.

Акти приймання-передачі послуг №№66-70, 72-80 за період серпень 2014 року - листопад 2015 року направлялися позивачем окремими супровідними листами та отримані відповідачем 08.09.2014, 13.10.2014, 11.11.2014, 12.12.2014, 20.01.2015, 02.04.2015, 10.04.2015, 20.05.2015, 08.06.2015, 15.07.2015, 17.08.2015, 16.09.2015, 20.10.2015, 24.12.2015, 08.01.2015 (з урахуванням тривалості поштового перебігу), відповідно.

Належним чином засвідчені копії вказаних актів приймання-передачі послуг, супровідних листів, поштових документів про направлення та отримання їх відповідачем залучені до матеріалів справи.

Враховуючи викладене, відповідач мав оплатити послуги зберігання не пізніше дня підписання або дати отримання відповідного акту, однак свій обов'язок не виконав.

18 серпня 2014 року позивач направляв відповідачу претензію №87/60 від 18.08.2014 про сплату заборгованості з грудня 2012 по липень 2014 року, яка залишена відповідачем без реагування.

Враховуючи те, що відповідач не розрахувався з позивачем за надані послуги зберігання за Договором, позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив стягнути на свою користь 61078,75грн. основного боргу, 3980,79грн. 3% річних, 36894,81грн інфляційних втрат, 29273,73грн. пені, 4275,51грн. штрафу.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Згідно частини 1 статті 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно частини 1 статті 946 ЦК України плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

Пунктом першим статті 193 Господарського кодексу України та статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ст. 530 ЦК України).

Матеріали справи підтверджують надання позивачем послуг зберігання на загальну суму 61078,75грн., яка виникла за період з грудня 2012 року по листопад 2015 року.

При цьому, суд зазначає, що сторонами в пункті 5.3 Договору було визначено, що він набирає чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2013.

Стаття 938 ЦК України встановлено, що зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Відповідно до статті 948 ЦК України поклажодавець зобов'язаний забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання.

Згідно частини 3 статті 946 ЦК України якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов'язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання.

Згідно статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідач не надав суду ані доказів оплати послуг зберігання протягом строку дії Договору, ані доказів того, що ним було виконано обов'язок забрати майно від зберігача після закінчення строку зберігання.

За таких обставин позовні вимоги в частині стягнення 61078,75грн. основного боргу підлягають задоволенню в повному обсязі.

Позивач також просить суд стягнути з відповідача 3980,79грн. 3% річних, 36894,81грн інфляційних втрат, 29273,73грн. пені, 4275,51грн. штрафу.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені Договором та Законом, зокрема сплата неустойки.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Оскільки Договором не передбачено розміру штрафних санкцій, що підлягає нарахуванню за порушення поклажодавцем договірних зобов'язань, позивач заявляє дані вимоги на підставі статті 231 ГК України.

Так, у відповідності до частини 2 статті 231 ГК України, у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

При цьому, згідно частини 6 статті 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Виходячи з встановлених судом дат підписання сторонами актів приймання-передачі послуг зберігання, а також дат їх отримання відповідачем (у випадку надсилання поштою), враховуючи періоди здійснених позивачем нарахувань, суд задовольняє позовні вимоги про стягнення 3% річних, інфляційних втрат та штрафних санкцій в наступних розмірах.

Вимоги про стягнення пені підлягають частковому задоволенню в розмірі 10218,31грн. за період 6 місяців з відповідної дати виникнення у відповідача обов'язку щодо оплати наданих послуг за Договором за кожним з актів приймання-передачі послуг, але не пізніше 31.01.2016.

Вимоги про стягнення штрафу задовольняються в повному обсязі 4275,51грн. (4275,51грн. х 7%), оскільки відповідачем допущено прострочення понад тридцять днів.

Вимоги про стягнення 3% річних задовольняються частково - в розмірі 3045,20грн. за період з відповідної дати виникнення у відповідача обов'язку щодо оплати наданих послуг за Договором за кожним з актів приймання-передачі послуг по 31.01.2016.

Інфляційні втрати підлягають частковому задоволенню в розмірі 29697,41грн. за період з відповідної дати виникнення у відповідача обов'язку щодо оплати наданих послуг за Договором за кожним з актів приймання-передачі послуг по грудень 2015 року.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрпромінвест" (61052, м.Харків, вул.Карла Маркса, буд.2/15, код 30509059) на користь Державного підприємства "Харківський електромеханічний завод" (61037, м.Харків, пр.Московський, буд.199, код 05405575) 61078,75грн. основного боргу, 10218,31грн. пені, 4275,51грн. штрафу, 3045,20грн. 3% річних, 29697,41грн. інфляційних втрат, 1624,72грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішення законної сили.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в установленому законодавством порядку.

Повне рішення складено 23.05.2016 р.

Суддя ОСОБА_1