ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

12.05.2016 Справа № 920/376/16
Господарський суд Сумської області у складі судді Левченка П.І. при секретарі судового засідання Чепульській Ю.В. розглянув матеріали справи № 920/376/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроальянс», м. Суми,

до відповідача УАБ «Мажейкю явай», м. Мажейкяй, Республіка Литва,

про стягнення 70213,58 доларів США (еквівалентно 1856447,06 грн.),

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1 за довіреністю № 1 від 06.01.2016 року,

відповідача директора ОСОБА_2

Суть спору: позивач у своїй позовній заяві просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у сумі 70213,58 доларів США (еквівалентно 1856447,06 грн.) за поставлений товар, яка виникла за період з 01.10.2015 року по 17.03.2016 року, у звязку з невиконанням відповідачем умов контракту № МJ21/10/15 від 21.10.2015 року, укладеного між сторонами; а також витрати по сплаті судового збору в сумі 27846,71 грн.

Відповідач відзиву на позов не подав, в судовому засіданні 12.05.2016 року усно пояснив, що визнає позовні вимоги позивача в повному обсязі.

Представник позивача у даному судовому засіданні наполягає на задоволенні позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до чинного законодавства України вибір права здійснюється, зокрема, згідно із Законом України «Про міжнародне приватне право», що встановлює порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів повязані з одним або кількома правовими порядками, іншими, ніж український правопорядок. Право учасників правовідносин визначати право якої держави підлягає застосуванню до правовідносин з іноземним елементом стосується вибору як матеріального, так і процесуального права.

Згідно частини першої статті 4 Закону України «Про міжнародне приватне право», право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права Закону України «Про міжнародне приватне право», інших законів та міжнародних договорів України.

Стаття 5 цього ж Закону передбачає принцип автономії волі сторін як основний при виборі застосовного права, тобто у випадках, передбачених законом, учасник (учасники) правовідносин можуть самостійно здійснювати вибір права, що підлягає застосуванню до змісту правових відносин.

Згідно статті 43 Закону України «Про міжнародне приватне право», сторони договору можуть самостійно обирати право що застосовується до договору щодо його дійсності, тлумачення, прав та обовязків сторін, виконання договору, наслідків невиконання чи неналежного виконання договору, припинення договору, наслідків недійсності договору, відступлення права вимоги та переведення боргу.

Таким чином, Закон України «Міжнародне приватне право» передбачає договірний спосіб вибору права.

За умовами додаткової угоди № 2 про внесення змін до контракту № МІ21/10/15 від 21.10.2015 року, до спірних правовідносин між сторонами, незалежно від моменту виникнення спору, має застосовуватись право України. Вирішення спорів має бути передане господарським судам України, відповідно до їх підвідомчості та територіальної підсудності. Окрім того, сторони окремо узгодили, що спори з контракту буде вирішувати Господарський суд Сумської області як суд першої інстанції.

21.10.2015 року між сторонами укладено контракт № МJ21/10/15 (далі - контракт), відповідно до пункту 1 якого, позивач (продавець) продає, а відповідач (покупець) купує 2,000.00 ± 10% метричних тон кукурудзи (далі - товар).

Додатковою угодою № 1 до контракту № МJ21/10/15 від 21.10.2015 (далі - додаткова угода № 1), обсяг товару було збільшено до 2700 метричних тон ± 10%. Загальну вартість товару цією ж угодою визначено у розмірі 1180378,000.00 ±10% в залежності від кількості поставленого товару.

Базисом умови поставки сторони визначили DАР «Інкотермс-2010» з пунктом поставки: українсько-білоруська границя.

За умовами додаткової угоди № 1, позивач зобовязався здійснити відвантаження товару до 25.12.2015 року включно, а відповідач зобовязався прийняти та оплатити відвантажений товар згідно з умовами контракту та додатків до нього.

Відповідно до пункту 4 контракту, оплата кожної партії товару здійснюється в безготівковій формі, шляхом переказу коштів на розрахунковий рахунок позивача. Повна оплата вартості товару здійснюється протягом одного банківського дня на підставі рахунків-фактур та відповідних залізничних накладних.

Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначає, що ним на виконання умов контракту, здійснено митне оформлення вантажу та виставлено відповідачеві відповідні інвойси. Інвойсування здійснювалось на підставі фактичного виконання умов договору, що підтверджується вантажно-митними деклараціями за формою МД-2 № 805130000/2015/015194 від 17.11.2015 року, № 805130000/2015/015361 від 20.11.2015 року, № 05130000/2015/015540 від 24.11.2015 року, № 805130000/2015/016418 від 09.12.2015 року, № 805130000/2015/016573 від 11.12.2015 року, № 805130000/2015/016574 від 11.12.2015 року, № 102090000/2015/070690 від 16.12.2015 року, № 805130000/2015/01691 від 17.12.2015 року, № 805130000/2015/016951 від 18.12.2015 року, № 805130000/2015/017128 від 22.12.2015 року, № 805130000/2015/017175 від 23.12.2015 року та копіями підтвердження перетинання задекларованим товаром митної території України.

Але відповідач свої зобовязання щодо оплати вартості отриманого товару виконав частково, у звязку з чим заборгованість відповідача перед позивачем за отриманий товар станом на 17.03.2016 року складає 70213,58 доларів США (еквівалентно 1856447,06 грн.).

Відповідно до приписів статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обовязки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені актами цивільного законодавства, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки, а як визначено приписами статті 509 цього ж Кодексу, зобовязання виникають із підстав встановлених вищевказаною правовою нормою.

За приписами частини першої статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

За змістом статті 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в частині першій статті 193 Господарського Кодексу України, яка також передбачає, що субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За приписами статті 525 Цивільного кодексу України та частини сьомої статті 193 Господарського Кодексу України, одностороння відмова від зобовязання не допускається.

Відповідно до частини першої статті 530 Цивільного кодексу України, якщо в зобовязанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно з положеннями статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Частина перша статті 612 названого Кодексу визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно пунктом 5.2 контракту, терміни та порядок оплати передбачаються сторонами у специфікації на кожну окрему партію товару. Так, зокрема, оплата товару згідно специфікації № 10 здійснюється відповідачем шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок позивача в розмірі 100 % передоплати. Оплата товару згідно специфікацій №№ 12, 13 здійснюється відповідачем шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позивача на протязі 10 (десяти) календарних днів після отримання партії товару. Згідно всіх інших специфікацій оплата узгоджених партій здійснюється відповідачем шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позивача на протязі 30 (тридцяти) календарних днів після отримання партії товару.

Факт отримання відповідачем товару підтверджується копіями вантажно-митних декларацій за формою МД-2 № 805130000/2015/015194 від 17.11.2015 року, № 805130000/2015/015361 від 20.11.2015 року, № 05130000/2015/015540 від 24.11.2015 року, № 805130000/2015/016418 від 09.12.2015 року, № 805130000/2015/016573 від 11.12.2015 року, № 805130000/2015/016574 від 11.12.2015 року, № 102090000/2015/070690 від 16.12.2015 року, № 805130000/2015/01691 від 17.12.2015 року, № 805130000/2015/016951 від 18.12.2015 року, № 805130000/2015/017128 від 22.12.2015 року, № 805130000/2015/017175 від 23.12.2015 року; копіями підтвердження перетинання задекларованим товаром митної території України; копіями рахунків фактур № 16 від 17.11.2015 року, № 17 від 19.11.2015 року, № 18 від 24.11.2015 року, № 19 від 08.12.2015 року, № 20 від 10.12.2015 року, № 21 від 10.12.2015 року, № 22 від 15.12.2015 року, № 23 від 16.12.2015 року , № 24 від 17.12.2015 року, № 25 від 21.12.2015 року, № 26 від 22.12.2015 року та копією акту № 17/03 від 17.03.2016 року звірки взаємних розрахунків за період з 01.10.2015 року по 17.03.2016 року за контрактом № МJ21/10/15 від 21.10.2015 року.

Проте, в порушення умов укладеного контракту та вимог статей 526, 629 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України, відповідач за отриманий товар не розрахувався в повному обсязі, чим порушив права та охоронювані законом інтереси позивача.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статей 33, 34 названого Кодексу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються учасниками судового процесу. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України визначає, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи наведені обставини, зокрема те, що факт передачі позивачем та прийняття відповідачем товару повністю підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, та не заперечується відповідачем, який в свою чергу, доказів оплати отриманого товару не подав, тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за поставлений товар у сумі 70213,58 доларів США (еквівалентно 1856447,06 грн.) визнаються судом правомірними, обґрунтованими, і такими, що підлягають задоволенню на підставі статей 525, 526, 629 Цивільного кодексу України.

Відповідно до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати позивача по сплаті судового збору в сумі 27846,71 грн. покладаються на відповідача.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 32, 33, 34, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з УАБ «Мажейкю явай» (вул. Республікос, 27, м. Мажейкяй, ОСОБА_3, 89224, код 302884878) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроальянс» (вул. Супруна, 3/1, м. Суми, Сумська область, Україна, 40004, код 30174932) заборгованість у сумі 70213,58 доларів США (еквівалентно 1856447,06 грн.) та витрати по сплаті судового збору у розмірі 27846,71 грн.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 18.05.2016 року.

Суддя ОСОБА_4