ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" травня 2016 р.Справа № 915/2000/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Гладишевої Т.Я.,

суддів: Головея В.М., Савицького Я.Ф.

секретар судового засідання Селиверстова М.В.

за участю представників сторін в судовому засіданні від 18.05.2016:

від позивача ОСОБА_1, голова; ОСОБА_2, довіреність

від відповідача ОСОБА_3, довіреність

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Підгороднянської селищної ради Первомайського району Миколаївської області

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 01.02.2016

по справі № 915/2000/15

за позовом: Територіальної громади селища Підгородна в особі Підгороднянської селищної ради селища Підгородна

до відповідача: Державного підприємства Одеська залізниця

про визнання права користування земельною ділянкою,

У судовому засіданні 18.05.2016 згідно ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року Територіальна громада селища Підгородна в особі Підгороднянської селищної ради селища Підгородна (далі також позивач, ОСОБА_4) звернулась до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Державного підприємства Одеська залізниця (далі також відповідач, ДП Одеська залізниця, Підприємство) про визнання за Територіальною громадою селища Підгородна в особі Підгороднянської селищної ради права користування земельною ділянкою, площею 0,1507 га, яка розташована в с. Підгородна по вул. Залізничній, 2-а, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд /присадибна ділянка/, які знаходяться за цією адресою.

Позовні вимоги обґрунтовані набуттям ОСОБА_4 права власності на житловий будинок загальною площею 188,80 кв. м з надвірними спорудами, який знаходиться в селищі Підгородна по вул. Залізнична, 2-а, Первомайського району Миколаївської області та ненаданням згоди ДП Одеська залізниця, яке має право постійного користування, в тому числі земельною ділянкою, на якій знаходиться вказаний будинок, на вилучення цієї земельної ділянки для потреб обслуговування вищезгаданого будинку.

У правове обґрунтування позову ОСОБА_4 послалась на ст.ст. 120, 121 ЗК України, ст. 377 ЦК України.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 01.02.2016 у справі № 915/2000/15 (суддя Олейняш Е.М.) у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано відсутністю правових підстав для визнання за позивачем права постійного користування на спірну земельну ділянку.

Не погодившись з рішенням суду, Підгороднянська селищна рада Первомайського району Миколаївської області звернулась до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить вказане рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. При цьому, скаржник послався на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, ОСОБА_4 зазначила, зокрема, що судом порушено норми процесуального права, оскільки не було належним чином повідомлено позивача про слухання справи.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 01.02.2016 без змін.

У засіданні суду апеляційної інстанції представники позивача та відповідача підтримали свої правові позиції щодо оскаржуваного судового рішення.

Перевіривши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, надавши оцінку всім обставинам справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, заслухавши представників сторін, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Місцевим господарським судом правильно встановлено та підтверджено в процесі перегляду справи апеляційним господарським судом, що відповідно до рішення 5 сесії 22 скликання Первомайської районної ОСОБА_4 народних депутатів від 28.03.1995 Одеській залізниці Знамянському відділку видано Державний акт на право постійного користування землею (серія ІІ-МК № 002327 від 22.06.1995), згідно якого Одеській залізниці надано у постійне користування 42,6 га землі в межах згідно з планом користування для експлуатації залізниці. Зазначений акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 82.

Згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Підгороднянської селищної ради Первомайського району від 26.07.2012 № 32, Територіальна громада селища Підгородна в особі Підгороднянської селищної ради є власником житлового будинку загальною площею 188,80 кв.м з надвірними спорудами, який розташований за адресою: вул. Залізнична, 2-а, сел.Підгородна, Первомайський район, Миколаївська область.

Право власності Територіальної громади селища Підгородна в особі Підгороднянської селищної ради на вказаний житловий будинок зареєстровано Первомайським міжміським бюро технічної інвентаризації, про що свідчить витяг про державну реєстрацію прав № 36892082 від 21.12.2012.

Відповідно до Технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок № 2а по вул. Залізнична 3 км, сел. Підгородна, виготовленого станом на 12.12.2012, загальна площа земельної ділянки під будинком, господарськими будівлями та спорудами - 0,1507 га.

Як вбачається зі Звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки (загальною площею 0,1507 га), розташованої по вул. Залізнична 3 км, 2а, смт. Підгородна, Первомайський район, Миколаївська область, який виготовлено ТОВ Експертна компанія Контакт 08.05.2015, вартість земельної ділянки складає 13 910,00 грн.

У відповідь на звернення ОСОБА_4 до ДП Одеська залізниця щодо надання згоди на вилучення земельної ділянки для обслуговування вказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами відповідач листами від 21.10.2013 № НГ-1/16 та від 20.01.2014 № НГ-1/29 повідомив про відсутність правових підстав для добровільної відмови від права постійного користування земельною ділянкою, що зумовило звернення ОСОБА_4 з вищезазначеним позовом.

Відповідно до ч.ч. 1-11 ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Формування земельних ділянок здійснюється:

у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності;

шляхом поділу чи об'єднання раніше сформованих земельних ділянок;

шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом;

за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Формування земельних ділянок шляхом поділу та об'єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок.

Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування.

У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв'язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру.

Земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Державна реєстрація прав суборенди, сервітуту, які поширюються на частину земельної ділянки, здійснюється після внесення відомостей про таку частину до Державного земельного кадастру.

Частиною 1 статті 92 ЗК України визначено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Право постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають: публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" (п. г ч. 2 ст. 92 ЗК України).

Частиною 3 статті 92 ЗК України передбачено, що право постійного користування земельними ділянками може вноситися державою до статутного капіталу публічного акціонерного товариства залізничного транспорту, утвореного відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування".

Відповідно до п. 2 постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою № 449 від 02.04.2002, яка була чинною на час набуття права власності Територіальною громадою селища Підгородна в особі Підгороднянської селищної ради на вищезгаданий обєкт нерухомості, раніше видані державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю, державні акти на право власності на земельну ділянку та державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб.

В силу ст. 4 Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" до статутного капіталу Товариства вносяться, зокрема, право постійного користування земельними ділянками, наданими для розміщення підприємств залізничного транспорту.

Згідно п. 3 Перехідних та прикінцевих положень цього Закону земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту, використовуються Товариством відповідно до їх цільового призначення.

З дня припинення Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту до дня оформлення Товариством прав на користування земельними ділянками, які перебували у постійному користуванні Державної адміністрації залізничного транспорту України та зазначених підприємств, Товариство зобовязане використовувати згідно з цільовим призначенням відповідні земельні ділянки в розмірах та межах, у яких вони перебували в постійному користуванні Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту або фактично використовувалися ними, і за які сплачувався земельний податок.

У разі відчуження Товариством нерухомого майна земельна ділянка, на якій воно розташоване, передається відповідно до закону.

У відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200 Про утворення публічного акціонерного товариства Українська залізниця утворено публічне акціонерне товариство Українська залізниця, 100 відсотків акцій якого закріплюються в державній власності, на базі Державної адміністрації залізничного транспорту (код згідно з ) (далі - Укрзалізниця), підприємств та установ залізничного транспорту загального користування (далі - підприємства), які реорганізовуються шляхом злиття та установлено, що статутний капітал товариства формується шляхом внесення до нього, зокрема, права постійного користування земельними ділянками, наданими для розміщення Укрзалізниці та підприємств, зазначених у додатку 1.

Відповідно до п. 4 розпорядження Кабінету Міністрів України від 11.02.2010 № 318-р Деякі питання збереження об'єктів державної власності Державному комітетові із земельних ресурсів разом із заінтересованими центральними органами виконавчої влади та іншими суб'єктами управління об'єктами державної власності, у тому числі Національними та галузевими академіями наук, не допускати погодження документів, прийняття рішень, на підставі яких може здійснюватися відчуження з державної власності земельних ділянок, наданих у постійне користування державним підприємствам, установам та організаціям (крім земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, що підлягають приватизації, та земельних ділянок, відчуження яких здійснюється для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності), до законодавчого врегулювання питання щодо визначення порядку їх відчуження.

Статтею 141 ЗК України встановлено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

Згідно ч. 3, 4 ст. 142 ЗК України припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки.

Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 120 ЗК України (в редакції від 20.12.2012) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення; якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Відповідно до ч. 6 вказаної вище статті ЗК України істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з набуттям права власності на ці об'єкти. Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов'язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера. У разі набуття права власності на жилий будинок (крім багатоквартирного), який розташований на землях державної або комунальної власності, що перебувають у користуванні іншої особи, та необхідності поділу земельної ділянки площа земельної ділянки, що формується, не може бути меншою, ніж максимальний розмір земельних ділянок відповідного цільового призначення, визначених статтею 121 Земельного кодексу України (крім випадків, коли формування земельної ділянки в такому розмірі є неможливим).

Громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара (п. г ч. 1 ст. 121 ЗК України (в редакції від 21.12.2012).

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 377 ЦК України (в редакції від 02.12.2012) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків).

У п. 2.11 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" розяснено, що у застосуванні положень статей 377 ЦК України та 120 ЗК України щодо переходу права користування земельною ділянкою внаслідок переходу права на розташований на ній житловий будинок, будівлю, споруду господарським судам слід враховувати, що положення відповідних статей обох кодексів мають один і той же предмет регулювання, а тому підлягають застосуванню в сукупності.

До відносин, пов'язаних з переходом права користування земельною ділянкою, на якій знаходиться житловий будинок, будівля, споруда, до особи, що набула права власності на відповідне нерухоме майно, в тому числі стосовно розміру такої земельної ділянки, застосовується законодавство, що діяло на час переходу права власності на житловий будинок, будівлю, споруду.

До відносин користування власником житлового будинку (будівлі, споруди) земельною ділянкою, на якій розташований житловий будинок (будівля, споруда) як до правовідносин, що тривають, застосовується законодавство, що діє протягом періоду користування земельною ділянкою. Норми законодавства, якими змінено правовий режим та умови користування такими земельними ділянками, повинні застосовуватися також і до умов користування земельною ділянкою, які існували до відповідних змін.

Відповідно до п. 2.12 вищевказаної Постанови відповідно до частини другої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на житловий будинок (будівлю, споруду), що знаходяться на земельній ділянці, наданій у користування, до набувача переходить право користування відповідною земельною ділянкою в тому ж обсязі, що був у попереднього землекористувача. Отже, якщо попередній власник житлового будинку (будівлі, споруди) користувався земельною ділянкою, на якій розміщено відповідне нерухоме майно на підставі договору оренди, новий власник може вимагати переоформлення права користування земельною ділянкою на своє ім'я в установленому законом порядку, в тому числі з додержанням вимог згаданих Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень" і статті 125 ЗК України, яка пов'язує виникнення права на земельну ділянку з моментом державної реєстрації відповідного права. Він за необхідності може звернутися до господарського суду також з позовом про визнання за ним права користування земельною ділянкою (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

При цьому необхідно враховувати також приписи:

- статті 120 ЗК України, зокрема її другої частини, та статті 126 названого Кодексу;

- статті 377 ЦК України;

- статті 50 Закону України "Про землеустрій", зокрема, частини першої згаданої статті.

Розглянувши спір по суті та проаналізувавши вищенаведені норми матеріального права, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову з огляду на нижче наведене.

У матеріалах справи відсутні докази формування спірної земельної ділянки шляхом виділення із земельної ділянки, право на постійне користування якою належить Підприємству, в окрему земельну ділянку, з присвоєнням їй власного кадастрового номера, тобто вищезгадана земельна ділянка площею 0,1507 га не сформована відповідно до вимог ст. 79-1 ЗК України.

У звязку з переходом права власності на обєкти нерухомості відбувається перехід до набувача тих прав на відповідну земельну ділянку, на яких вона належала відчужувачу права власності або права користування. Право користування земельною ділянкою, на якій знаходиться нерухомість, переходить до набувача об'єктів нерухомості за умови, що на час їх відчуження у попереднього власника, згідно з вимогами земельного законодавства України, таке право було і воно належним чином посвідчене. Проте, позивачем не надано доказів відчуження нерухомого майна, яке знаходиться на спірній земельній ділянці, саме відповідачем.

Також матеріали справи не містять доказів відмови Підприємства, яке є постійним землекористувачем земельної ділянки площею 42,6 га, від права користування частиною цієї земельної ділянки, що є предметом даного спору, або надання згоди на її вилучення чи будь-яких інших доказів, які б свідчили про припинення права постійного землекористування відповідача з інших передбачених статтею 141 ЗК України підстав. Отже, визнання за позивачем права користування на земельну ділянку порушуватиме право відповідача як постійного землекористувача.

Враховуючи вищевикладене, господарський суд першої інстанції дійшов цілком вірного висновку про відсутність правових підстав для визнання за позивачем права постійного користування на згадану земельну ділянку.

Щодо доводів скаржника про порушення судом приписів п. 3 ч. 1 ст. 63 та п. 5 ч. 1 ст. 81 ГПК України судова колегія зазначає наступне.

Згідно п. 3.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» суд не вправі повернути позовну заяву на підставі пункту 3 частини першої статті 63 ГПК з мотиву неподання документів, що є доказами, або подання не засвідчених належним чином копій документів, оскільки позивач може їх подавати до закінчення розгляду справи.

Як вбачається з абз. 6 п. 3.5 вказаної Постанови, якщо у позовній заяві є посилання на докази, що підтверджують викладені обставини, але самі докази до позовної заяви не додані, таку заяву не можна повертати з посиланням на статтю 63 ГПК України. У цьому випадку суддя у процесі підготовки справи до розгляду ухвалою витребовує ці докази від позивача чи відповідача.

Якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами (75 ГПК України).

У відповідності до п. 2.3. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

У разі неподання учасником судового процесу з неповажних причин або без повідомлення причин матеріалів та інших доказів, витребуваних господарським судом, останній може здійснити розгляд справи за наявними в ній матеріалами та доказами або, з огляду на обставини конкретної справи, залишити позов без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 81 ГПК України (абз. 4 п. 3.13 даної Постанови).

Як передбачено в п. 3.9.2 вказаної Постанови у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК України, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Неявка учасника судового процесу в судове засідання не є підставою для скасування судового рішення, якщо ухвалу, в якій зазначено час і місце такого засідання, надіслано йому в порядку, зазначеному в підпункті 3.9.1 підпункту 3.9 цього пункту постанови.

Відтак, з аналізу наведених положень слідує, що суд не вправі повернути позовну заяву на підставі пункту 3 частини першої статті 63 ГПК з мотиву неподання документів, що є доказами, оскільки позивач може їх подавати до закінчення розгляду справи, або ж суддя ухвалою витребовує ці докази від позивача чи відповідача. У разі ж неподання таких доказів, суд може або залишити позов без розгляду, або розглянути справу виключно за наявними в ній матеріалами з огляду на обставини конкретної справи, тобто це саме право суду обрати один із передбачених законодавцем варіантів процесуальних дій у випадку ненадання витребуваних доказів.

Судова колегія, дослідивши матеріали даної справи, дійшла висновку про те, що Господарським судом Миколаївської області при розгляді цього спору не порушено положення п. 3 ч. 1 ст. 63 та п. 5 ч. 1 ст. 81 ГПК України.

ОСОБА_4 на порушення судом норм процесуального права стосовно неповідомлення належним чином про час і місце розгляду справи спростовуються матеріалами даної справи, які містять рекомендовані повідомлення підприємства звязку про вручення всіх поштових відправлень позивачу (а.с. 18, 25, 32), що свідчить про повідомлення місцевим господарським судом позивача про кожне судове засідання належним чином. Натомість, представник позивача жодного разу у судові засідання не зявився, про причини неявки не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи не заявляв.

З огляду на викладене, підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення відсутні.

Керуючись ст. ст. 99, 101 103, 105 ГПК України, судова колегія, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 01.02.2016 по справі № 915/2000/15 залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Повний текст постанови складено 23.05.2016.

Головуючий суддя: Т.Я. Гладишева

Суддя: В.М. Головей

Суддя: Я.Ф. Савицький