ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2016р. Справа№ 914/919/16

За позовом: Приватного підприємства «Центр новітніх технологій», м. Львів

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Теплоенергопроект», м.Львів

про стягнення заборгованості за Договором № 10-541 від 01.10.2014р. в сумі 28 528,11 грн.

Суддя Коссак С.М.

при секретарі Сало О.А.

Представники:

Від позивача: ОСОБА_1 представник за довіреністю №б/н від 23.03.2016р.

Від відповідача: не зявився.

На розгляд господарського суду Львівської області Приватним підприємством «Центр новітніх технологій» подано позов до Товариства з обмеженою відповідальністю «Теплоенергопроект» про стягнення заборгованості за Договором № 10-541 від 01.10.2014р. в сумі 28 528,11 грн.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 07.04.2016р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до судового розгляду на 25.04.2016р., про що сторони були повідомлені належним чином під розписку, що підтверджуються повідомленнями про вручення поштового відправлення (оригінали поштівок в матеріалах справи).

Розгляд справи відкладався з причин зазначених в ухвалі від 25.04.2016р. на 16.05.2016р.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач в порушення умов Договору № 10-541 від 01.10.2014р. не оплатив вартість виконаних робіт в сумі 22 600,00 грн. У звязку з не своєчасним виконання зобовязання позивач просить стягнути пеню в сумі 4 158,40 грн., 1 136,29 грн. інфляційних втрат та 633,42 грн. 3 % річних.

В судовому засіданні 16.05.2016р. представник позивача позовні вимоги підтримує з підстав зазначених в позовній заяві, просить позов задоволити та стягнути заборгованість за Договором в сумі 28 528,11 грн.

Відповідач в черговий раз у судове засідання явку повноважного представника не забезпечив, причин неявки та невиконання вимог ухвал суду не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобовязує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Відповідач не скористався своїм правом подання відзиву на позовну заяву та надання доказів в порядку статті 33 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи те, що норми статті 38 Господарського процесуального кодексу України щодо обовязку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства - свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції.

У звязку з тим, що відповідач не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, подання відзиву на позов та доказів, а матеріали справи в достатній мірі характеризують взаємовідносини сторін і неявка відповідача не перешкоджає вирішенню спору, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у ній матеріалами.

У судовому засіданні 16.05.2016р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено таке.

01.10.2014р. між позивачем та відповідачем було укладено договір № 10-541 (далі за текстом - Договір), згідно якого виконавець (позивач у справі) зобовязуеться здійснити доопрацювання розділу "Оцінка впливів на навколишне середовище (ОВНС) техніко-економічного обгрунтування (ТЕО) "Реконструкція та розширення Калуської ТЕЦ". Замовник (відповідач у справі) приймає виконану роботу у відповідності з вимогами, визначеними в інструкціях Міністерства охорони навколишнього природного середовища, та оплачує у відповідності з протоколом договірної ціни.

Відповідно до п.2.1. за виконану роботу, згідно договору, замовник перераховує виконавцю у відповідності з протоколом договірної ціни (додаток № 1 до Договору) 22 600,00 грн.

На виконання умов Договору, позивачем було виконано свої зобовязання, а відповідачем прийнято виконані роботи, що підтверджується актом здавання - приймання виконаних робіт від 27.03.2015р. згідно Договору на суму 22 600,00 грн., що підписаний сторонами та скріплений печатками без жодних застережень. В акті зазначено, що замовник прийняв роботи по обсягу та якості. Жодних претензій по якості та обсягу робіт замовник не має.

Остаточний розрахунок за виконану роботу проводиться протягом 30 календарних днів з дня підписання замовником (відповідачем) акту здавання - приймання робіт (п.2.3. Договору).

Заборгованість за Договором в сумі 22 600,00 грн. станом на 04.09.2015р. підтверджується Актом звірки взаємних розрахунків, що підписаний сторонами та скріплений печатками сторін без жодних застережень.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач своєчасно покладені на нього зобовязання щодо оплати виконаних робіт за Договором не виконав, у звязку з чим у нього заборгованість в сумі 22 600,00 грн., що підтримується позивачем та не заперечується відповідачем належними та допустимими доказами.

Належних та допустимих доказів оплати за виконанні роботи згідно Договору відповідачем не надано.

За неналежне виконання умов Договору позивач просить стягнути пеню в сумі 4 158,40 грн., 1 136,29 грн. інфляційних втрат та 633,42 грн. 3 % річних.

Доказів повного або часткового погашення заборгованості на момент розгляду справи в суді сторонами суду не подано.

При прийнятті рішення суд виходив з такого.

Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

В силу положень статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу інших актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Між сторонами у справі виникли зобов'язання на підставі договору в силу пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України.

Згідно з ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачені наслідки порушення зобовязання.

Матеріалами справи підтверджено факт виконання позивачем своїх зобовязань за Договором. Відповідач не заперечив виконання робіт позивачем згідно Договору, належних та допустимих доказів сплати заборгованості згідно Договору в сумі 22 600,00 грн. відповідачем не надано.

Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за Договором в сумі 22 600,00 грн., оскільки такі обґрунтовані та підтверджені матеріалами справи.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд здійснивши перерахунок 3% річних (з врахуванням ч. 5 ст.254 ЦК України, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день) встановив, що стягненню підлягає 3% річних в сумі 631,56 грн. В стягнені 1,86 грн. 3% річних слід відмовити.

Суд здійснивши перерахунок інфляційних втрат, дійшов висновку, що заявлені позивачем до стягнення інфляційні втрати в сумі 1 136,29 грн. нараховані правомірно та підлягають стягненню.

Відповідно п.4.2. Договору при невиконанні термінів оплати робіт замовник сплачує пеню в розмірі 0,1% від договірної ціни за кожний протермінований день.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафними санкціями, згідно з ч.1 статтею 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до п.6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошового зобовязання встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір не передбачено законом або договором.

Відповідно до п. 2.9 Постанови Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» за приписом статті 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» та частини другої статті 343 ГК України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки.

Згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало були виконати.

Відповідно до п. 2.1 Постанови Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобовязання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Сторонами в Договорі в п. 4.2. визначено, що замовник сплачує пеню в розмірі 0,1 % за кожен день прострочки оплати виконаних робіт.

Суд здійснивши перерахунок пені з врахуванням ч. 5 ст.254 ЦК України та те, що сторонами встановлено 0,1 % за кожен день прострочки, встановив, що стягненню підлягає пеня в сумі 4 135,80 грн., що не перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України. В частині стягнення 22,60 грн. пені слід відмовити.

Згідно з ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Виходячи зі змісту наведеного вище, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог частково.

Судовий збір відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України підлягає розподілу між сторонами пропорційно задоволеним позовним вимогам.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 179, 193, 230, 231, 232 Господарського кодексу України, ст.ст. 11, 15, 526, 549, 610, 611, 612, 625, 626, 629 Цивільного кодексу України та ст.ст. 33, 34, 43, 49, 82, 83, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Теплоенергопроект» (79005, м. Львів, вул.. Шота Руставелі, буд. 7; ідентифікаційний код 37740832) на користь Приватного підприємства Цент Новітніх Технологій» (79071, АДРЕСА_1; ідентифікаційний код 31526363) 22 600,00 грн. заборгованості за договором, 4 135,80 пені, 631,56 грн. 3% річних, 1 136,29 інфляційних втрат та 1 376,82 грн. витрат по сплаті судового збору.

3. В задоволені решти позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати відповідно до статті 116 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено та підписано 19.05.2016року

Суддя Коссак С.М.