ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" травня 2016 р. Справа №907/871/15

Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого-судді: Якімець Г.Г.,

суддів: Бойко С.М., Бонк Т.Б.,

при секретарі судового засідання Федорів Н.В.,

за участю представників:

від ТзОВ «Магазин «Взуття» - Ковач І.В.

від ФОП ОСОБА_2, ФОП ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, б/н від 22 березня 2016 року

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 19.01.2016 року (підписане 25.01.2016 року), головуючий суддя Мокану В.В., судді: Ващиліна Н.М., Русняк В.С.

у справі №907/871/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Магазин «Взуття», м. Ужгород

до відповідача Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, м. Ужгород

до відповідача Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, м. Ужгород

про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, а саме: приміщеннями літ. А I-го поверху (позиції 1''', 2''', 3, 4, 5, 6, 7) площею 67,4 кв. м та приміщенням част. літ. А I-го поверху (поз. 1, 2) площею 67,4 кв. м, розташованими за адресою: АДРЕСА_1, шляхом звільнення їх від рухомого майна (речей) фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, заборони їй створювати перешкоди позивачу у користуванні таким нерухомим майном та про визнання недійсним договору оренди №3 від 17.12.2014 року, укладеного між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 (з врахуванням заяви про зміну предмету позову)

за зустрічним позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, м. Ужгород

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Магазин «Взуття», м. Ужгород

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_3, м. Ужгород

про визнання права користування частиною нежитлового приміщення, а саме: приміщеннями літ. А I-го поверху (позиції 1''', 2''', 3, 4, 5, 6, 7) та літ. А I -го поверху (поз. 1, 2), розташованого за адресою: АДРЕСА_1, площею 12 кв. м згідно договору оренди №3 від 17.12.2014 року

в с т а н о в и в :

З урахуванням заяви про збільшення первісних позовних вимог (б/н від 14.12.2015 року) Товариство з обмеженою відповідальністю «Магазин «Взуття» просило суд усунути перешкоди у користуванні нерухомим майном, а саме: приміщеннями літ. А I-го поверху (позиції 1''', 2''', 3, 4, 5, 6, 7) площею 67,4 кв. м та приміщенням част. літ. А I-го поверху (поз. 1, 2) площею 67,4 кв. м, розташованими за адресою: АДРЕСА_1 шляхом звільнення їх від рухомого майна (речей) фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, забороною їй створювати перешкоди позивачу у користуванні таким нерухомим майном та визнати недійсним договір оренди №3 від 17.12.2014 року, укладений між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 (арк. справи 4 том ІІ).

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 19.01.2016 року по справі №907/871/15 первісний позов задоволено частково: суд визнав недійсним договір оренди №3 від 17.12.2014 року, укладений між ФОП ОСОБА_3 і ФОП ОСОБА_2 та заборонив Фізичній особі - підприємцю ОСОБА_2 створювати перешкоди Товариству з обмеженою відповідальністю «Магазин «Взуття» у користуванні нерухомим майном, а саме: приміщеннями літ. А I-го поверху (позиції 1''', 2''', 3, 4, 5, 6, 7) площею 67,4 кв. м та приміщенням част. літ. А I-го поверху (поз. 1, 2) площею 67,4 кв. м, розташованими за адресою: АДРЕСА_1. В частині первісної позовної вимоги про звільнення вказаного приміщення від рухомого майна Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 провадження у справі припинено. У задоволенні зустрічного позову ФОП ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду в частині задоволення первісних позовних вимог мотивоване тим, що з огляду на вимоги ст.346 ЦК України припинення права власності позивача на спірне майно не відбулось, оскільки цією нормою не передбачено припинення права власності дійсного власника у зв'язку з реєстрацією договорів купівлі - продажу за іншими особами під час перепродажу, що відбувалось без участі і поза межами волі дійсного власника. Суд у рішенні зазначив, що на наявність права власника на майно не впливає та обставина, що спірне майно було предметом договорів оренди, на які покликається відповідач, оскільки дійсний власник, право власності якого не припинено, не був стороною цих угод, а укладення договору оренди №3 від 17.12.2014 року з порушенням ст.ст.319, 761 ЦК України є підставою для визнання його недійсним на підставі ст.ст.203, 215 ЦК України. В частині припинення провадження у справі за первісною вимогою позивача щодо звільнення спірного приміщення від рухомого майна Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 суд посилався на заяву відповідача про відсутність майна останнього у спірному приміщенні. Відмова в задоволенні зустрічного позову ФОП ОСОБА_2 про визнання права користування частиною спірного нежитлового приміщення мотивована тим, що укладення між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 договору оренди №3 від 17.12.2014 року відбулось в порушення ч.1 ст.761 ЦК України, оскільки ФОП ОСОБА_3 не була дійсним власником майна, відтак, укладення вказаного договору не породжує у неї прав щодо спірного майна, в тому числі права користування, оскільки дійсний власник, право власності якого не припинено, не був стороною договору оренди.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Фізична особа - підприємець ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Закарпатської області від 19.01.2016 року по справі №907/871/15 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісних позовних вимог ТзОВ «Магазин «Взуття» та задоволити зустрічну позовну вимогу ФОП ОСОБА_2 Зокрема, зазначає, що ТзОВ «Магазин «Взуття» не зверталось до державного реєстратора з вимогою зареєструвати своє право власності на спірне нерухоме майно, а відповідно до витягу про державну реєстрацію прав №33644734 від 29.03.2012 року ФОП ОСОБА_3 є власником спірного приміщення, вказане право власності не скасоване. Крім того, апелянт наголошує, що позивачем за первісним позовом не уточнено які саме перешкоди у користуванні спірним приміщенням чинить ФОП ОСОБА_2 Натомість, правомірність користування спірним приміщенням скаржник підтверджує договором оренди №3 від 17.12.2014 року, укладеним між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2, який вважає дійсним.

Представник Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (скаржника), який одночасно є представником ФОП ОСОБА_3, в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав, просив задоволити в повному обсязі: скасувати рішення Господарського суду Закарпатської області від 19.01.2016 року по справі №907/871/15 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісних позовних вимог ТзОВ «Магазин «Взуття» та задоволити зустрічну позовну вимогу ФОП ОСОБА_2

Представник ТзОВ «Магазин «Взуття» в судовому засіданні проти вимог апеляційної скарги заперечив, просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу (б/н від 16.05.2016 року). Зокрема, зазначав, що право власності на спірне приміщення від позивача не вибувало, тому підлягало передачі останньому без внесення будь-яких змін до реєстру прав власності на нерухоме майно. Крім того, зазначав, що ТзОВ «Магазин «Взуття» звернулось до суду про скасування державної реєстрації права власності на частину спірного приміщення за ФОП ОСОБА_3

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного:

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, у 2001 році Товариство з обмеженою відповідальністю «Магазин «Взуття» придбало нерухоме майно - вбудовані приміщення площею 269 кв.м по АДРЕСА_1 в м. Ужгород на підставі договору купівлі - продажу №357, укладеного з Фондом приватизації та управління майном міста Ужгородської міської ради, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_8 за №36 від 31.01.2001 року. На підставі вказаного договору виконкомом Ужгородської міської ради рішенням №257 від 15.10.2003 року оформлено свідоцтво про право власності на нерухоме майно - магазин «Взуття» загальною площею 269,3 м кв. Право власності ТзОВ «Магазин «Взуття» зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за №3921708 (витяг про реєстрацію прав власності на нерухоме майно, виданий КП «Ужгородське МБТІ» 15.12.2003 року №2296381, номер запису 1272 в книзі №7).

07.07.2011 року директор ОСОБА_9, діючи від імені ТзОВ «Магазин «Взуття», на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Сабов О.І. та зареєстрованого в реєстрі за №1332, продала ОСОБА_11 нерухоме майно - будівлю магазину «Взуття» площею 134,8 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1 у м. Ужгород.

07.03.2012 року ОСОБА_11 подарував 1/2 частину придбаного у ТзОВ «Магазин «Взуття» приміщення ОСОБА_3 (договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Сабов О.І. та зареєстрований в реєстрі за №392).

16.03.2012 року ОСОБА_9 (яка за дорученням представляла інтереси ОСОБА_3.) та ОСОБА_11 уклали нотаріально посвідчений договір про поділ жилих приміщень в натурі, за яким ОСОБА_3 набула право власності на вбудовані приміщення част. «А» 1-го поверху (поз. 1''', 2''', 3, 4, 5, 6, 7) площею 67,4 кв. м, що складає 1/2 від площі 134,8 кв. м, а ОСОБА_11 набув право власності на вбудовані приміщення част. 1-го поверху (поз. 1, 2) площею 67,4 кв. м, що складає 1/2 від площі 134,8 кв. м.

23.03.2012 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу №769, за яким ОСОБА_11 продав ОСОБА_3 належне йому нерухоме майно, а саме: вбудовані приміщення част. «А», 1-го поверху (поз. 1, 2), площею 67,4 кв.м. по АДРЕСА_1 у м. Ужгород.

05.04.2012 року ОСОБА_9 (яка діяла від імені ОСОБА_3.) уклала з ОСОБА_12 договір дарування, за умовами якого вбудовані приміщення час. «А» - 1-го поверху (поз. 1''', 2''', 3, 4, 5, 6, 7) площею 67,4 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, подаровані ОСОБА_12

08.07.2013 року ОСОБА_12 на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого нотаріусом та зареєстрованого в реєстрі за №1114 свою частку нерухомості продала ОСОБА_13 та ОСОБА_14 в рівних частинах, по 1/2 частині кожному.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.03.2014 року у справі №308/12227/13-ц позов ТзОВ «Магазин «Взуття» до ОСОБА_11, ОСОБА_3, ОСОБА_13, ОСОБА_14 задоволено: визнано недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу від 07.07.2011 року, укладений між ТзОВ «Магазин «Взуття» та ОСОБА_11, поряд з тим, суд вирішив витребувати на користь ТзОВ «Магазин «Взуття» нерухоме майно - вбудовані приміщення літ.А І-поверху (позиції 1'", 2'", 3, 4, 5, 6, 7) площею 67,4 кв. м, реєстраційний номер 36233656, та вбудовані приміщення част. літ.А І-поверху (поз.1.2) площею 67,4 кв. м, реєстраційний номер майна - 3921708, розташовані за адресою: Закарпатська область, місто Ужгород, вул. Корзо, буд. 17, з володіння відповідачів шляхом його передачі в натурі.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 06.03.2015 року наведене вище рішення змінено, шляхом виключення його із мотивувальної частини абзац із посиланням на норми статей 1212-1213 ЦК України та викладено в новій редакції резолютивну частину рішення в частині розподілу судових витрат. В решті рішення залишено без змін.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.03.2014 року у справі №308/12227/13-ц у незміненій частині та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 06.03.2015 року залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 20.05.2015 року.

Зазначене рішення місцевого суду виконано органом Державної виконавчої служби, що підтверджується наявними у матеріалах справи актами державного виконавця.

17.12.2014 року між ФОП ОСОБА_3 (в тексті договору - орендодавець) та ФОП ОСОБА_2 (в тексті договору - орендар) укладено договір оренди №3, за умовами якого орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне володіння та користування належне орендодавцеві на праві власності індивідуально визначене майно загальною площею 12 кв. м, що знаходиться у м. Ужгород по АДРЕСА_1 для торгівлі непродовольчими товарами. Строк дії договору: з 17.12.2014 року по 17.11.2015 року з автоматичною пролонгацією. Приміщення, що є предметом договору передано орендарю за актом приймання-передачі від 17.12.2014 року.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Магазин «Взуття» звернулось до господарського суду з даним позовом до відповідачів: ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, розташованим за адресою: АДРЕСА_1, шляхом звільнення його від рухомого майна (речей) фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, заборони їй створювати перешкоди позивачу у користуванні таким нерухомим майном та про визнання недійсним договору оренди №3 від 17.12.2014 року, укладеного між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2. Поряд з тим, Фізична особа - підприємець ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Магазин «Взуття» та просила суд визнати право користування частиною нежитлового приміщення, а саме: приміщеннями літ. А I-го поверху (позиції 1''', 2''', 3, 4, 5, 6, 7) та літ. А I-го поверху (поз. 1, 2), розташованого за адресою: АДРЕСА_1, площею 12 кв. м згідно договору оренди №3 від 17.12.2014 року.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.16 ЦК України).

Згідно з ч.2 ст.16 ЦК України серед способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено припинення дії, яка порушує право (п.3).

У відповідності до ст.ст.316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Судом встановлено, що власником спірних нежитлових приміщень, що знаходиться по АДРЕСА_1 у м. Ужгород є Товариство з обмеженою відповідальністю «Магазин «Взуття», яке придбало останні на підставі договору купівлі - продажу №357, укладеного з Фондом приватизації та управління майном міста Ужгородської міської ради, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_8 за №36 від 31.01.2001 року. На підставі вказаного договору виконкомом Ужгородської міської ради рішенням №257 від 15.10.2003 року оформлено свідоцтво про право власності на нерухоме майно - магазин «Взуття» загальною площею 269,3 м кв. Право власності ТзОВ «Магазин «Взуття» зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за №3921708 (витяг про реєстрацію прав власності на нерухоме майно, виданий КП «Ужгородське МБТІ» 15.12.2003 року №2296381, номер запису 1272 в книзі №7).

В даному випадку колегія суддів не бере до уваги договір купівлі-продажу частини нежитлового приміщення від 07.07.2011 року, оскільки такий договір визнано недійсним з моменту укладення рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.03.2014 року у справі №308/12227/13-ц, яким також встановлено, що у набувача майна за оспорюваним у справі договором купівлі-продажу ОСОБА_11 не виникло право власності на майно - нежитлові приміщення площею 134,8 кв. м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1, та відповідно право володіти, користуватися та розпоряджатися цим майном. Суд встановив, що оскільки в силу ст.216 ЦК України з недійсного договору купівлі-продажу від 07.07.2011 року у ОСОБА_11 право власності та право продажу не виникло, та таке вибуло з володіння ТзОВ «Магазин «Взуття» на підставі рішення зборів учасників товариства, оформленого протоколом №7 від 06.07.2011 року, в подальшому скасованого рішенням Господарського суду Закарпатської області від 23.10.2013 року, тобто вибуло з володіння власника поза його волею, а тому товариство має право витребувати його від добросовісного набувача на підставі ст.388 ЦК України.

Відповідно до ч.3 ст.35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

В даному випадку, зважаючи на положення ч.3 ст.35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.03.2014 року у справі №308/12227/13-ц, не підлягають доказуванню при розгляді даної справи. Зокрема, та обставина, що укладання угод про розпорядження майном, в тому числі тих, де набувачем є ОСОБА_3, відбувалось поза волею та без участі власника цього майна - ТзОВ «Магазин «Взуття».

Якщо дійсний власник не був стороною правочину і майно відчужено поза волею власника, то право власності на майно не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребувано. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна (правова позиція Верховного суду України у справі №6-1цс15).

Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що власником спірного нерухомого майна є Товариство з обмеженою відповідальністю «Магазин «Взуття», яке у відповідності до ст.391 ЦК України має право звернутись з позовом про усунення перешкод у користуванні таким майном.

Частиною 2 ст.386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Звертаючись до суду з даним позовом, ТзОВ «Магазин «Взуття» просило усунути перешкоди у користуванні нерухомим майном, розташованим за адресою: АДРЕСА_1, шляхом звільнення його від рухомого майна (речей) фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 та заборони їй створювати перешкоди позивачу у користуванні таким нерухомим майном, що за своєю правовою природою є негаторним позовом (позовом про захист права власності від порушень, не пов'язаних з позбавлення володіння).

Так, у відповідності до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Слід зазначити, що в даному випадку відповідачі не заперечували факту користування спірними приміщеннями, оскільки вважають, що власником приміщення є ФОП ОСОБА_3, а договір оренди №3 від 17.12.2014 року є чинним та відповідно до п.9.1 договору автоматично пролонгованим до 17 листопада 2016 року.

Щодо первісної позовної вимоги про визнання недійсним договіру оренди №3 від 17.12.2014 року, укладеного між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2, колегія суддів зазначає наступне:

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною 1 ст.761 ЦК України передбачено, що право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права, а у відповідності до ст.319 ЦК України право розпорядження майном належить його власнику.

Відтак, беручи до уваги, що позивач - ТзОВ «Магазин «Взуття» станом на час укладення спірного договору оренди залишалося дійсним власником майна, яке було об'єктом оренди, договір оренди №3 від 17.12.2014 року укладено з порушенням наведених вище норм ЦК України, що слугує підставою для визнання такого договору недійсним.

В силу положень ч.1 ст.236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Поряд з тим, відповідачем - ФОП ОСОБА_2 не заперечувався факт перебування останньої у спірному приміщенні.

В процесі розгляду справи в суді першої інстанції судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що у спірному приміщенні відсутнє майно ФОП ОСОБА_2, у зв'язку з чим, суд на підставі п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК України припинив провадження у справі щодо вимоги позивача за первісним позовом про усунення перешкод у користуванні спірним нерухомим майном шляхом звільнення його від рухомого майна (речей) ФОП ОСОБА_3.

Разом з тим, обґрунтованою та підставною є вимога ТзОВ «Магазин «Взуття» до ФОП ОСОБА_2 щодо усунення перешкод у користуванні спірним нерухомим майном шляхом заборони останній створювати перешкоди позивачу у користуванні таким нерухомим майном.

Щодо зустрічного позову ФОП ОСОБА_3 до ТзОВ «Магазин «Взуття» про визнання права користування частиною нежитлового приміщення, а саме: приміщеннями літ. А I-го поверху (позиції 1''', 2''', 3, 4, 5, 6, 7) та літ. А I -го поверху (поз. 1, 2), розташованого за адресою: АДРЕСА_1, площею 12 кв. м згідно договору оренди №3 від 17.12.2014 року, колегія суддів вказує наступне:

Судом встановлено, що власником спірного нерухомого майна є ТзОВ «Магазин «Взуття», а договір оренди №3 від 17.12.2014 року підлягає визнанню недійсним, відтак, у ФОП ОСОБА_2 відсутня будь-яка правова підстава для визнання її права користування вказаним майном.

При цьому, посилання позивача за зустрічним позовом на ч.1 ст.770 ЦК України, яка передбачає, що у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця, є помилковими, оскільки, в даному випадку власник приміщення не змінився, ним було і є ТзОВ «Магазин «Взуття», більше того, договір оренди, на підставі якого ФОП ОСОБА_2 користувалась спірним приміщенням, підлягає визнанню недійсним, з огляду на що, відсутня правова підстава для користування позивачем за зустрічним позовом приміщенням, що було предметом такого договору.

Більше того, на час укладення оспорюваного договору оренди (17.12.2014 року) вже існував спір, в якому рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.03.2014 року у справі №308/12227/13-ц визнано недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу від 07.07.2011 року, укладений між ТзОВ «Магазин «Взуття» та ОСОБА_11 та встановлено обставини щодо дійсного власника приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, м. Ужгород.

Відтак, укладення договору оренди №3 від 17.12.2014 року, на який посилається позивач за зустрічним позовом в обґрунтування своїх позовних вимог, не породжує у нього прав щодо спірного майна, в тому числі права користування, оскільки дійсний власник - ТзОВ «Магазин «Взуття», право власності якого не припинено, не був стороною такого договору.

Не беруться судом до уваги і посилання скаржника на витяг про державну реєстрацію прав №33644734 від 29.03.2012 року, відповідно до якого власником спірного приміщення є ФОП ОСОБА_3, оскільки вказане право власності було зареєстровано за ФОП ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу №769 від 23.03.2012 року, укладеного між ОСОБА_11, який не був дійсним власником спірного приміщення та ОСОБА_3 Договір купівлі-продажу від 07.07.2011 року, укладений між ТзОВ «Магазин «Взуття» та ОСОБА_11 визнано недійсним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.03.2014 року у справі №308/12227/13-ц, яке набрало законної сили.

Колегією суддів також встановлено, що між сторонами існує спір щодо скасування державної реєстрації права власності, в тому числі і ОСОБА_3 в цілому 1/1 на нерухоме майно - вбудовані приміщення част. літ. «А» 1-го поверху (позиція 1, 2) площею 67,4 кв. м, яке знаходиться за адресою: м. Ужгород, вул. Корзо, буд.17, реєстраційний номер майна 3921708, реєстраційний номер об'єкта згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно НОМЕР_1, номер запису про право власності 101402 внесений 07.02.2013 року. На даний час вказаний спір (справа №308/8847/14-ц) знаходиться на стадії апеляційного перегляду рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.12.2015 року по справі №308/8847/14-ц, яким позовну вимогу ТзОВ «Магазин «Взуття» задоволено та скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на вказане вище нерухоме майно.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення зустрічного позову ФОП ОСОБА_2 щодо визнання за нею права користування частиною спірного приміщення.

Статтею 32 ГПК України передбачено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно із ст.33 ГПК України кожна з сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

З огляду на все наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо часткового задоволення первісного позову та відмови у задоволенні зустрічного позову.

При прийнятті оскаржуваного рішення господарський суд повно і всебічно перевірив всі обставини справи, дав належну правову оцінку зібраним у справі доказам та прийняв законне і обґрунтоване рішення.

З огляду на наведене, доводи скаржника про скасування рішення місцевого суду є безпідставними.

Рішення Господарського суду Львівської області від 17.02.2016 року по справі №914/4448/15 прийняте у відповідності з вимогами діючого законодавства, а тому підстав для його скасування апеляційний суд не вбачає.

Судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення господарського суду, в порядку ст.49 ГПК України, покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст.101, 102, 103, 105 ГПК України, суд,

постановив:

Рішення Господарського суду Закарпатської області від 19.01.2016 року по справі №907/871/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Матеріали справи №907/871/15 повернути до Господарського суду Закарпатської області.

Повну постанову складено 23.05.2016 року

Головуючий-суддя Якімець Г.Г.

Судді Бойко С.М.

Бонк Т.Б.