ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" травня 2016 р. Справа № 914/2941/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді Юрченка Я.О.

суддів Зварич О.В.

Хабіб М.І.

за участю секретаря судового засідання Лялька Н.Р.,

представники сторін:

позивача: Літвінова Н.Л. - директор;

відповідача: ОСОБА_3 - адвокат;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємеця ОСОБА_4 б/н від 06.11.15

на рішення Господарського суду Львівської області від 20.10.2015 (суддя Кидисюк Р.А.)

у справі № 914/2941/15

за позовом: приватного підприємства "ЛІВІНА", с. Лісна Колона, Малинівського району, Житомирської області

до відповідача: фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, м. Жидачів, Львівська область

про відшкодування збитків в сумі 97 714, 28 грн.

Приватне підприємство "ЛІВІНА" звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до ФОП ОСОБА_4 про відшкодування збитків в сумі 97 714, 28 грн, з яких 77 280, 00 грн вартість вантажу, 9 500, 00 грн попередня оплата, 10 413, 60 грн пені та 520, 68 грн 3% річних. Позов заявлено на підставі договору на перевезення вантажів на території України № 2503/15 датованого 25.03.2015, укладеного позивачем з відповідачем.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 20.10.2015 позовні вимоги задоволено частково.

Присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 77 280, 00 грн вартості вантажу, 9 500, 00 грн суми попередньої оплати та 1 735, 61 грн у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

При вирішенні спору місцевий суд виходив з того, що факт отримання відповідачем вантажу підтверджено матеріалами справи, поряд з цим, такий не доставлено ні до одержувача, ні до відправника. Відтак, наявний склад цивільного правопорушення, необхідний для відшкодування шкоди, а саме: протиправна поведінка особи (відмова від виконання взятих на себе договірних зобов'язань); настання шкоди (вартість втраченого майна); причинний зв'язок між протиправною поведінкою особи та настанням шкоди (внаслідок невиконання відповідачем умов договору позивачу завдано збитки); вина завдавача шкоди (усвідомлення відповідача внаслідок існування договірних приписів).

Крім того, місцевим господарським судом відмовлено в задоволенні вимоги щодо стягнення пені та 3% річних, оскільки зобов'язання відповідача за договором перевезення вантажу не є грошовим зобов'язанням в розумінні чинного законодавства, а тому, в позивача відсутні правові підстави для нарахування пені та 3 % річних на 77280, 00 грн вартості переданого для перевезення вантажу чи 9500, 00 грн суми попередньої оплати за послуги перевезення.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач - ФОП ОСОБА_4, звернувся до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 20.10.2015 та прийняти нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, мотивуючи свої доводи порушення місцевим господарським судом норм процесуального та матеріального права.

Зокрема, покликається на те, що перевезення вантажів за договором № 2503/15 від 25.03.2015 не здійснювалось. Вказує, що договір на перевезення вантажів на території України № 2503/15 від 25.03.2015 є сфальсифікованим, видаткова накладна №РН-0000035 від 23.03.2015 не є первинним документом, оскільки не містить підпис уповноваженої особи та відтиск печатки в графі «Отримав(ла)»; товарно-транспортна накладна не містить підпису відповідача про отримання товару.

В судове засідання з'явився директор ПП «Лівіна» та заперечила проти доводів, викладених в апеляційній скарзі, просила рішення місцевого господарського суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Адвокат відповідача підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 20.10.2015 та прийняти нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Розглянувши матеріали апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення Господарського суду Львівської області від 20.10.2015 у справі № 914/2941/15 - залишити без змін, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 31.12.2013 Приватним підприємством "Лівіна" та Публічним акціонерним товариством "Моршинський завод мінеральних вод "Оскар" укладено договір поставки №16/2013. Згідно з умовами додатку № 4 до даного договору від 05.03.2015, який є його невід'ємною частиною, позивач був зобов'язаний поставляти на завод мінеральних вод піддони-євро мінімальною партією 700 шт. по ціні 92 грн. (без ПДВ) за один піддон, до 12 год. дня вказаного в графіку поставки.

3 березня 2015 року ПП "Лівіна" отримала від заводу мінеральних вод графік поставки піддонів на березень 2015 року, згідно вимог якого позивач мав поставити чергову партію піддонів в кількості 700 шт. на ПрАТ "Моршинський завод мінеральних вод "Оскар" до 12 год. дня 24 березня 2015 року.

З метою виконання договору поставки № 16/2013 23.03.2015 ПП "Лівіна" та ФОП ОСОБА_4 було укладено договір на перевезення вантажів на території України.

Позивач в судовому засіданні надав пояснення, що копія договору №2503/15 позивачем була отримана факсимільним зв'язком 23.03.2015 та така має юридичну силу з огляду на п. 4 договору. Відтак, просить дату, вказану в договорі, вважати 23.03.2015. Крім того, вказує, що після 23.03.2015 жодних договірних стосунків з відповідачем не існувало, тобто договору від 25.03.2015 не існує.

Адвокат відповідача зазначав, що договір на перевезення вантажів укладено 25.03.2013 та за таким перевезення не здійснювалось.

Поряд з цим, колегія суддів для повного та об'єктивного дослідження спірної ситуації, визнавала явку ФОП ОСОБА_4 в судове засідання обов'язковою для надання пояснень, підтвердження чи спростування факту укладення договору саме 23.03.2015 та здійснення перевезення. Поряд з цим, відповідач вимог ухвали суду не виконав, в судове засідання не з'явився.

Отже, спір вирішується з урахуванням наявних в матеріалах справи доказах.

Згідно з договором №2503/15 датованим 25.03.2015 та товарно-транспортної накладної №ІІ-0000035 від 23.03.2015 відповідач зобов'язаний здійснити перевезення вантажу із пункту навантаження: АДРЕСА_1 до пункту розвантаження: АДРЕСА_2, піддони-євро згідно ГОСТ9557-87 в кількості 700 місць, а позивач в свою чергу оплатити надані відповідачем послуги в 3-4 (трьох-чотирьох) денний термін та забезпечити завантаження/вивантаження транспортного засобу на протязі 24 год. з моменту подачі транспортного засобу під завантаження.

На виконання договору перевезення відповідачем був наданий для завантаження автомобіль Вольво державний номер НОМЕР_1, причіп державний номер НОМЕР_2, водій ОСОБА_5. Вантаж в кількості 700 місць (піддон-євро згідно ГОСТ9557-87) були завантажені та відправлені вантажоотримувачу 23.03.2015. Вантаж для перевезення був наданий у стані, що відповідає правилам перевезень відповідних вантажів та прийнятий водієм без зауважень.

З метою оплати наданих послуг перевезення відповідачем на адресу позивача був надісланий Рахунок № 8 від 25 березня 2015 року на оплату транспортних послуг в сумі 9 500, 00 грн (з ПДВ), який був оплачений позивачем 26.03.2015 згідно з платіжним дорученням № 190 та кошти перераховані банком відповідачу 27.03.2015.

Після отримання оплати відповідачем на адресу позивача був надісланий та завірений печаткою акт надання послуг № 8 від 25.03.2015 року про надані транспортні послуги по маршруту м. Малин - м. Моршин.

Таким чином, позивач виконав всі покладені на нього обов'язки згідно договору №2503/15 від 25.03.2015.

Однак, як вказує позивач, вантаж ні вантажоотримувачу, ні вантажовідправнику не доставлений.

Як пояснено позивачем, після відправки вантажу відповідач в телефонному режимі повідомив позивача про те, що автомобіль зазнав складної поломки та доставити вантаж до місця призначення немає можливості.

Матеріали справи містять лист ФОП ОСОБА_4 від 06.04.2015 в якому останній підтверджує, що саме 23.05.2015 сторонами у справі укладено договір на перевезення вантажів № 2503/15, умовами якого є перевезення вантажу автомобілем марки Вольво НОМЕР_1 причіп НОМЕР_2. Також, самим відповідачем підтверджено, що замовником завантажено піддон-євро в кількості 700 штук, про що зазначено в рахунку-фактурі № СФ-0000037 від 23.05.2015. Поряд з цим, вказує, що вага завантаженого вантажу перевищила гранично допустимі норми перевезення та автомобіль марки Вольво під час руху в дорозі зазначив складної поломки.

Отже, відповідач просив надіслати позивачу свого представника з метою вирішення питання доставки вантажу до кінцевого маршруту.

Надалі, позивач надіслав відповідачу лист на поштову адресу відповідача, яка вказана в листі від 06.04.2015, в якому вказано, що станом на 06.04.2015 відповідачу декілька разів пропонувалось перевантажити вантаж в інший, навіть оплачений за рахунок позивача автомобіль. Однак, перевантажувати вантаж ні в найнятий позивачем автомобіль, ні в будь-який інший, з дотриманням п.11.9. "Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні" відповідач відмовився, що призвело до невиправданої затримки доставки з вини відповідача. Також, у вказаному листі позивач зазначав, що оскільки вантажоотримувач міг прийняти вантаж лише до 07.04.2015, то внаслідок несвоєчасної доставки з вини відповідача, на підставі п. 28.5 Правил перевезення такий зобов'язаний повернути йому вантаж та відшкодувати збитки.

Вказаний лист відповідачем не отримано, про що свідчить поштова довідка із значенням причини: «За терміном зберігання».

Поряд з цим, 28.04.2015 позивачем надіслано на адресу відповідача претензію про відшкодування збитків від 27.04.2015, в якій також вказано, що вантаж потрібно повернути в пункт відправлення. Претензія отримана відповідачем 05.05.2015.

Згідно остаточної відповіді відповідача від 01.07.2015 року претензія залишена без задоволення.

Колегія суддів погоджується з наявністю правових підстав для часткового задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Статтею 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору №2503/15 від 25.03.2015 та згідно з товарно-транспортної накладної №РН-0000035 від 23.03.2015 відповідач зобов'язаний здійснити перевезення вантажу із пункту навантаження: АДРЕСА_1 до пункту розвантаження: АДРЕСА_2, піддони-євро згідно ГОСТ9557-87 в кількості 700 місць.

Вартість послуг перевезення позивач оплатив у повному обсязі, що підтверджується долученою до справи копією платіжного доручення №190 від 26.03.2015 на суму 9500,00 грн.

Пунктом 1 договору на перевезення вантажів передбачено, що замовник забезпечує завантаження/вивантаження транспортного засобу напротязі 24 год, з моменту подачі транспортного засобу під завантаження.

Відповідно до п. 8.1, 8.2 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні типи та кількість рухомого складу, потрібного для виконання перевезень вантажів, визначаються Перевізником залежно від обсягу і характеру перевезень.

Перевізник зобов'язаний забезпечувати своєчасну подачу справного рухомого складу, придатного для перевезення вантажів відповідно до заявки разового замовлення) та такого,що відповідає санітарним нормам.

Тобто, саме відповідач несе відповідальність за тип та кількість рухомого складу, необхідного для конкретного перевезення, а позивач в даній справі лише забезпечував завантаження/вивантаження транспортного засобу.

Крім того, колегія зазначає, що у разі поломки автомобіля, перевантаження на інший транспортний засіб проводиться згідно з п. 11.9 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні в присутності лише водіїв перевізників, направлення представника позивача законодавством не передбачено.

Прийнявши товар від позивача, відповідач не виконав своїх зобов'язань за договором щодо його перевезення. Як зазначив позивач, станом на момент винесення постанови вантаж ні вантажоотримувачу, ні вантажовідправнику не доставлений. Внаслідок таких дій відповідача позивачу завдано збитки, які останній просить відшкодувати за рахунок позивача.

Згідно з ст. 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ч.1 ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Частиною 2 статті 1166 ЦК України визначено, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до п. 3. договору №2503/15 від 25.03.2015 відповідач несе повну відповідальність за збереження та цілісність вантажу наданого для перевезення, згідно чинного законодавства України, несе відповідальність за повну втрату, пошкодження, псування вантажу з моменту отримання до моменту передачі. Збитки завдані відповідачем повинні бути відшкодовані позивачу протягом 30 днів з моменту отримання претензії.

Частиною 2 статті 308 ГК України визначено, що відповідальність перевізника за збереження вантажу виникає з моменту прийняття вантажу до перевезення.

Статтею 924 ЦК України передбачено, що перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало. Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Відповідачем, як перевізником вантаж для перевезення був отриманий 23.03.2015, що підтверджується ТТН № РН-0000035 від 23.03.2015, поряд з цим, ні до одержувача, ні до відправника вантаж не доставлений. Доказів протилежного відповідачем не надано.

З огляду на викладене, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про наявність складу цивільного правопорушення, необхідного для відшкодування шкоди, а саме: протиправна поведінка особи (відмова від виконання взятих на себе договірних зобов'язань); настання шкоди (вартість втраченого майна); причинний зв'язок між протиправною поведінкою особи та настанням шкоди (внаслідок невиконання відповідачем умов договору позивачу завдано збитки); вина завдавача шкоди (перевищення гранично допустимої норми перевезення).

Частиною 3 статті 314 ГК України встановлено, що у разі втрати або нестачі вантажу перевізник відповідає в розмірі вартості вантажу, який втрачено або якого не вистачає.

Відповідно до ч. 2 ст. 693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Згідно з ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Відтак, вимоги позивача про стягнення з відповідача 77 280, 00 грн вартості переданого відповідачу для перевезення вантажу та 9 500, 00 грн суми попередньої оплати за послуги перевезення є підставними та обґрунтованими.

Також, колегія суддів погоджується з правомірністю відмови місцевого господарського суду в часті вимоги про стягнення з відповідача пені та 3% річних, з огляду на те, що зобов'язання відповідача за договором перевезення вантажу не є грошовим зобов'язанням, відтак підстави для їх стягнення відсутні. Більше того, договором на перевезення вантажів, сторонами не передбачено такої міри відповідальності, як пеня.

Доводи відповідача, що копія договору перевезення вантажів № 2503/15 від 25.03.2015 є сфальсифікованим є безпідставними та жодними доказами не підтверджені, відтак не можуть братись судом до уваги.

Щодо відсутності у видатковій накладній підпису та відтиску печатки в графі «Отримав(ла)», слід зазначити, що така повинна заповнюватись одержувачем вантажу, а саме, ПАТ «Моршинський завод мінеральних вод». Поряд з цим, вантаж не доставлено вантажоотримувачу з вини перевізника, відтак, видаткова накладна не може містити підпису одержувача.

Відсутність підпису водія/експедитора ОСОБА_6 на ТТН жодним чином не свідчить про неотримання вантажу. Вказане свідчить виключно про наявні недоліки ТТН, однак, з урахуванням наявних в матеріалах справи листів відповідача, в яких такий підтверджує факт укладення договору, перевезення піддонів-євро згідно ГОСТ9557-87 в кількості 700 штук, з посиланням на рахунок-фактуру № СФ-0000037 від 23.03.2015, автомобілем марки Вольво НОМЕР_1 причіп НОМЕР_2, відсутність підпису на ТТН не може слугувати підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Крім того, відповідач звертав увагу, що у підписаному ФОП ОСОБА_4 акті наданих послуг № 8 від 25.03.2015, вказано, що такий підписано на підставі договору № 2403/15 від 25.03.2015. Однак, відповідач не надав доказів існування договору № 2403/15 від 25.03.2015, а позивач вказав, що це описка в акті та такий стосується договору № 2503/15 датованого 25.03.2015, оскільки після 23.03.2015 жодних договірних стосунків між сторонами не існувало.

Отже, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Статтею 32 ГПК України передбачено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Оскільки скаржник, у встановленому законом порядку, не подав належних та допустимих доказів, які б з достовірністю підтверджували доводи, викладені в апеляційній скарзі, та обґрунтовували неправомірність та безпідставність заявленого позову, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду Львівської області відповідає законодавству, матеріалам та дійсним обставинам справи, а тому не вбачає підстав його для зміни чи скасування.

Керуючись ст. ст. 33, 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 20.10.2015 у справі № 914/2941/15 залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

2. Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку покласти на скаржника.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

4. Справу повернути до місцевого господарського суду.

Постанова підписана 23.05.2016

Головуючий суддя Юрченко Я.О.

Суддя Зварич О.В.

Суддя Хабіб М.І.