ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

19.05.16р. Справа № 904/749/16

За позовом Фермерського господарства "Березенське" (с. Велика Березна, Полонського району, Хмельницької області)

до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" (м. Дніпропетровськ)

про стягнення безпідставно (незаконно) списаних та набутих грошових коштів та процентів у загальному розмірі 222 359 грн. 65 коп.

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: не з'явився

від відповідача: ОСОБА_1 - представник (довіреність № 855-О від 07.03.2014)

СУТЬ СПОРУ:

Фермерське господарство "Березенське" (далі - позивач) звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою про стягнення з Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" (далі - відповідач) безпідставно набутих (отриманих) та збережених належних позивачу коштів в загальному розмірі 222 359 грн. 65 коп.

Ціна позову складається з наступних сум:

- 150 000 грн. 00 коп. - основний борг;

- 72 359 грн. 65 коп. - проценти за користування чужими грошовими коштами за період з 28.05.2012 по 28.12.2015.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір поруки № 32 від 17.05.2012, укладений між Публічним акціонерним товариством Комерційним банком "Приватбанк" та Фермерським господарством "Березенське", на виконання якого було здійснено перерахування грошових коштів в сумі 150 000 грн. 00 коп., постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 22.09.2014 по справі № 904/233/14 визнаний недійсним. Крім того, на підставі статті 1214 Цивільного кодексу України позивач нараховує та просить суд стягнути проценти за користування чужими грошовими коштами за період з 28.05.2012 по 28.12.2015 в сумі 72 359 грн. 65 коп.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 12.02.2016 (суддя Манько Г.В.) порушено провадження у справі та призначено її розгляд в засіданні на 01.03.2016.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх.суду 12800/16 від 01.03.2016), в якому він проти задоволення позовних вимог заперечує, посилаючись на те, що списання грошових коштів з рахунку позивача не є безпідставним, оскільки на момент його здійснення договір визнаний недійсним не був. Крім того, відповідач наголошує на тому, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки про порушення свого права позивач дізнався 09.10.2012 (дата заяви позивача до прокурора Полонського району), а із позовом до суду звернувся лише в лютому 2016 року.

У судове засідання 01.03.2016 (суддя Манько Г.В.) з'явилися представники позивача та відповідача.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 01.03.2016 (суддя Манько Г.В.) заявлено самовідвід.

У зв'язку із задоволенням заяви ОСОБА_2 про самовідвід від розгляду справи, на підставі пункту 2.3.50. Положення про автоматизовану систему документообігу суду розпорядженням керівника апарату № 187 від 11.03.2016 призначено повторний автоматичний розподіл справи № 904/749/16.

Відповідно до повторного протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.03.2016, розгляд справи призначено судді Фещенко Ю.В.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 14.03.2016 справу № 904/749/16 прийнято до провадження та вказана справа призначена до розгляду у судовому засіданні на 06.04.2016.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх.суду 21199/16 від 06.04.2016), в якому він проти задоволення позовних вимог заперечує, посилаючись на обставини, викладені у відзиві (вх.суду 12800/16 від 01.03.2016).

У судове засідання 06.04.2016 з'явилися представники позивача та відповідача.

Представником позивача у судовому засіданні 06.04.2016 було викладено зміст позовних вимог, наведено доводи в їх обґрунтування.

Представник відповідача у судовому засіданні 06.04.2016 проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені ним у відзиві на позовну заяву.

У судовому засіданні 06.04.2016 у відповідності до частини 3 статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 19.04.2016.

Від відповідача надійшли додаткові пояснення (вх.суду 24377/16 від 19.04.2016), в яких він зазначає, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки про порушення свого права позивач дізнався 09.10.2012 (дата заяви позивача до прокурора Полонського району), а із позовом до суду звернувся лише в лютому 2016 року. На підтвердження доводів, викладених у поясненнях, відповідач долучив до матеріалів справи судову практику щодо вирішення питання про пропуск позовної давності.

У судове засідання 19.04.2016 з'явився представник відповідача.

Від відповідача надійшло клопотання про продовження строку вирішення спору на 15 днів (вх.суду 24376/16 від 19.04.2016).

Ухвалою суду від 19.04.2016 клопотання відповідача про продовження строку вирішення спору задоволено та продовжено строк розгляду спору по справі на 15 днів, терміном по 26.05.2016 включно.

У судовому засіданні 19.04.2016 представником відповідача було викладено зміст письмових пояснень, з урахуванням яких він наполягав на наявності підстав для відмови у задоволенні позову.

Судом було зауважено, що для правильного вирішення спору існує необхідність у витребуванні у сторін додаткових доказів.

У зв'язку з викладеним, ухвалою суду від 19.04.2016 в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 17.05.2016, у зв'язку з необхідністю повторного виклику сторін, витребування документів по справі.

На виконання вимог ухвали суду від 19.04.2016 позивачем із супровідним листом (вх.суду 27580/16 від 05.05.2016), було долучено до матеріалів справи витребувані документи.

Від позивача надійшло клопотання (вх.суду 27864/16 від 06.05.2016), в якому він просить суд витребувати та дослідити договір поруки від 17.05.2012, кредитний договір від 29.01.2008, рішення Полонського районного суду Хмельницької області по справі № 2-727/11 від 27.02.2012.

Судом було відмовлено у задоволенні вказаного клопотання, оскільки для правильного вирішення спору дослідження вказаних доказів не є необхідним; предмет та підстава даного позову стосується лише договору поруки, а кредитні правовідносини під час розгляду даної справи не досліджуються судом, оскільки не впливають на обставини, що розглядаються у даній справі.

Від відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі (вх.суду 30384/16 від 17.05.2016), в якому він просить суд зупинити провадження у даній справі до розгляду пов'язаної з нею кримінальною справою № 2213/2047/2012, яка перебуває у провадженні слідчого ОВС СВ СУ УМВС України в Хмельницькій області.

Від відповідача надійшло клопотання про залучення третьої особи (вх.суду 30389/16 від 17.05.2016), в якому він просить суд залучити до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - ОСОБА_3. Вказане клопотання обґрунтоване тим, що під час розгляду вказаної справи слід дослідити питання можливого отримання позивачем грошових коштів в сумі 150 000 грн. 00 коп. від ОСОБА_3 задля уникнення подвійного стягнення. Крім того, відповідач наголошує на тому, що кредитний договір № HMPWGA000000809 від 29.01.2008 у встановленому порядку недійсним не визнаний, про його неукладеність зазначено лише в мотивувальній частині рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 27.02.2012. При цьому, за відсутності закріплення даного факту в резолютивній частині рішення, він не може бути використаний як преюдиційний. Отже, відповідач вважає, що рішення у даній справі може вплинути на права та обов'язки ОСОБА_3

Від відповідача надійшли додаткові письмові пояснення по справі (вх.суду 30390/16 від 17.05.2016), в яких він наголошує на тому, що повернення коштів у разі визнання договору недійсним не є грошовим зобов'язанням, отже безпідставним є нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами за період з 28.05.2012 по 28.12.2015.

У судове засідання 17.05.2016 з'явилися представники позивача та відповідача.

Представник позивача у судовому засіданні 17.05.2016 наполягав на задоволенні позовних вимог, з підстав, що наведені у позовній заяві.

Представник відповідача виклав клопотання про залучення до участі у справі третьої особи та клопотання про зупинення провадження у справі; просив суд їх задовольнити.

У судовому засіданні 17.05.2016 у відповідності до частини 3 статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 19.05.2016.

Від відповідача надійшли письмові пояснення (вх.суду 31125/16 від 19.05.2016), в яких він зазначає про неправомірність нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами, посилаючись на те, що спірне зобов'язання не є грошовим та нього не розповсюджується дія статті 231 Господарського кодексу України, на підтвердження вказаних обставин відповідач долучив до матеріалів справи судову практику.

У судове засідання 19.05.2016 з'явився представник відповідача.

Представник позивача у судове засідання не з'явився, при цьому, судом було враховано, що в судовому засіданні 17.05.2016 представник позивача наполягав на тому, що матеріали справи є достатніми для прийняття обґрунтованого рішення по справі.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 19.05.2016 оголошувались вступна та резолютивна частини рішення.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника відповідача,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Так, постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 22.09.2014 по справі 904/233/14 було, зокрема, визнано недійсним договір поруки № 32 від 17.05.2012, укладений між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "ПриватБанк" в особі Хмельницької філії ПАТ КБ "ПриватБанк" в особі Полонського відділення Хмельницької філії ПАТ КБ "Приватбанк" та Фермерським господарством "Березенське", з моменту його вчинення.

Під час розгляду вказаної справи Дніпропетровським апеляційним господарським судом було встановлено, зокрема, наступне.

29.01.2008 між Закритим акціонерним товариством Комерційним банком "ПриватБанк" (Банк) в особі керуючого Полонським відділенням Хмельницької філії ЗАТ КБ "ПриватБанк" ОСОБА_4 та фізичною особою ОСОБА_3 (Позичальник) був підписаний, викладений у письмовій формі, Кредитний договір за № НМРWGA00000809, за яким Банк зобовязався надати Позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок, зазначений в пункті 8.1. договору, в обмін на зобовязання Позичальника по поверненню Кредиту, сплаті відсотків, винагороди в зазначені даним договором строки (пункт 1.2. кредитного договору).

Особливі умови вказаного Кредитного договору (пункт 8.1. договору) встановлюють обовязок Банку надати "позичальникові" кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 29.01.2008 по 28.01.2025 включно у вигляді непоновлювальної лінії (далі "Кредит") у розмірі 156 836,00 грн. на наступні цілі: у розмірі 130 000,00 грн. на споживчі цілі, а також у розмірі 26 836,00 грн. на оплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.27 договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,34% за місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00 від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагорода за резервування ресурсів у розмір 0,48% від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з пунктом 7.2. Договору.

Пунктом 8.3. вказаного Кредитного договору передбачено, що забезпечення виконання Позичальником зобовязань за Договором виступає іпотека домоволодіння, що знаходиться за адресою: Полонський район, с. В.Березна, вул. Суворова, будинок 11 та договір поруки ОСОБА_5, а також всі інші види застави, іпотеки, поруки й т.п., надані Банку з метою забезпечення зобовязань за даним договором.

У цей же день, 29.01.2008, між ОСОБА_3 ("Іпотекодавець") та Закритим акціонерним товариством Комерційним банком "Приватбанк" ("Іпотекодержатель") був укладений Договір іпотеки, за умовами якого забезпечується виконання зобовязань Іпотекодаця за Кредитним договором № НМРWGA00000809, укладеним між Іпотекодавцем та Іпотекодержателем (пункти 1., 2., 35.2. договору).

24.05.2011 Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк", яке є правонаступником Закритого акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", звернулось до Полонського районного суду Хмельницької області із позовом до відповідачів - ОСОБА_3 та ОСОБА_6, в якому просило для погашення заборгованості на загальну суму 200496,64 грн. за вказаним Кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки житловий будинок, який належить ОСОБА_3 та був переданий останнім в забезпечення виконання зобовязань за договором кредиту, та про виселення із жилого приміщення ОСОБА_3 та ОСОБА_7, яка також проживає у цьому будинку.

Рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 27.02.2012 у цивільній справі № 2-727/11 позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "ПриватБанк" до ОСОБА_3 та ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходиться в Хмельницькій області, Полонському районі, с.Велика Березна, вул. Суворова, 11 для погашення боргу за договором кредиту від 29.01.2008 та виселення відповідачів із житлового будинку були залишені без задоволення.

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 14.05.2012 апеляційна скарга публічного акціонерного товариства Комерційного банку "ПриватБанк" - відхилена, а рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 27.02.2012 залишено без змін.

В подальшому ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 24.10.2012 касаційна скарга Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "ПриватБанк" відхилена, рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 27.02.2012 та ухвала Апеляційного суду Хмельницької області від 14.05.2012 залишені без змін.

Однак, 17.05.2012 між фермерським господарством "Березенське" в особі голови ОСОБА_8 (Поручитель) та Публічним акціонерним товариством Комерційним банком "ПриватБанк" (Кредитор), яке є правонаступником Закритого акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк", було укладено договір поруки за № 32, предметом якого є надання поруки Поручителем перед Кредитором за виконання Боржником ОСОБА_3 обовязків за кредитним договором від 29.01.2008 №НМРWGA00000809 (Кредитний договір), згідно з пунктом 1.1. якого Кредитор надав Боржнику кредит в сумі 156 836,00 грн., а Боржник зобовязаний повернути кредит в строк до 28.01.2025, сплачуючи за його користування 16,08 % річних в дату сплати процентів, якою є період з "20" по "04" число кожного місяця, а у випадку порушення строків повернення кредиту сплачувати винагороди, штрафи, пені та інші платежі, відшкодовувати збитки у відповідності, порядку та строки, зазначені у Кредитному договорі.

Відповідно до пункту 4.1. Договору поруки, договір вступив в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобовязань за Кредитним договором.

Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина 1 статті 548 Цивільного кодексу України).

Частина 1 статті 546 Цивільного кодексу України встановлює, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

У статті 553 Цивільного кодексу України поруку визначено як договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Отже, в даному випадку, порука, яка є предметом договору поруки № 32 від 17.05.2012, має похідний характер від забезпечуваного нею зобов'язання, що виникає із кредитного договору № НМРWGA00000809 від 29.01.2008.

Звертаючись у січні 2014 року до господарського суду Дніпропетровської області із позовом, який розглядався у справі № 904/233/14, про визнання договору поруки № 32 від 17.05.2012 недійсним, позивач Фермерське господарство "Березенське" обґрунтовувало свої вимоги посиланням на те, що на момент укладання між сторонами договору поруки №32 від 17.05.2012 відповідач Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" знав, проте приховав від поручителя (позивача) факт, який мав істотне значення для укладення цього договору поруки, а саме: що відповідно до рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 27.02.2012 у цивільній справі №2-727/11 позивачу (ПАТ КБ "ПриватБанк") в позові до ОСОБА_3 та ОСОБА_6 про звернення стягнення боргу за кредитним договором № НМРWGA00000809 від 29.01.2008 на предмет іпотеки та виселення із житлового приміщення відмовлено, а цим рішенням суду встановлено, що підпис позичальника на заяві про отримання грошей виконаний не ним, а іншою особою, тому позичальник не отримував за договором кредиту № НМРWGA00000809 грошей, отже, має право відмовитися від його виконання. Також позивач вказував, що рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 27.02.2012р. у цивільній справі № 2-727/11, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 14.05.2012, було встановлено, що кредитний договір № НМРWGA00000809 від 29.01.2008 не є укладеним, тому не породжує прав та обовязків. Стверджував, що вже сама та обставина, що у боржника за кредитним договором № НМРWGA00000809 від 29.01.2008 станом на 17.05.2012 немає дійсного зобовязання перед відповідачем, за яке позивач (ФГ "Березенське") за договором поруки № 32 від 17.05.2012 поручився перед відповідачем (ПАТ КБ "ПриватБанк"), підтверджує той факт, що договір поруки № 32 від 17.05.2012 був укладений внаслідок обману. Виходячи із таких обставин, із посиланням на положення статей 203, 229, 230, 553, 559 Цивільного кодексу України, просив суд визнати договір №32 від 17.05.2012 недійсним, оскільки цей договір був укладений внаслідок обману.

Позивач в своїх вимогах про визнання недійсним договору поруки № 32 від 17.05.2012 посилається на ухвалу апеляційного суду Хмельницької області, якою встановлено факт того, що: "ОСОБА_9 по кредитному договору №НМРWGA00000809 від 29.01.2008 не отримав кредитні кошти, що є однією з істотних умов цього договору, тому вказаний договір є неукладеним. І неукладений договір не породжує для його сторін прав та обовязків, на досягнення яких було спрямоване їх волевиявлення при його документальному оформленні".

Так, рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 27.02.2012 у справі № 2-727/11 встановлено, зокрема, що 29.01.2008 між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір та договір іпотеки; що відповідач ОСОБА_3 не виконував умов договору по сплаті визначених кредитним договором платежів на погашення кредиту; що Банк направив 01.11.2010 ОСОБА_10 вимогу про усунення порушення; що відповідач не виконував цієї вимоги: що відповідач ОСОБА_3 не отримав 130 000,00 грн. за договором кредиту. Вказані обставини встановлені з пояснень сторін та письмових доказів: договором кредиту, договором іпотеки, розрахунком заборгованості за кредитним договором, попередженням про сплату боргу, висновком почеркознавчої експертизи № 179 "П" від 21.12.2011, з якого вбачається, що підпис від імені ОСОБА_3 на заяві про отримання грошей за договором кредиту виконаний не ОСОБА_3, а іншою особою. Достовірність вказаних доказів сторони не оспорюють".

Як зазначив Апеляційний суд Хмельницької області у своїй ухвалі від 14.05.2012, залишаючи без змін за результатами перегляду в порядку апеляційного оскарження рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 27.02.2012 у справі № 2-727/11, так як ОСОБА_3 по кредитному договору № НМРWGA00000809 від 29.01.2008 не отримав кредитні кошти, що є однією з істотних умов цього договору, тому вказаний договір є неукладеним. І неукладений договір не породжує для його сторін прав та обовязків, на досягнення яких було спрямоване їх волевиявлення при його документальному оформленні. На думку колегії суддів доводи апеляційної скарги в тій частині, що ОСОБА_3 прийняв на себе зобовязання щодо погашення заборгованості за кредитним договором, а тому вказаний договір вважається дійсним є безпідставними. Адже позивачем в порушення вимог статті 60 ЦПК України не доведено, що саме ОСОБА_3 вносив кошти в банківську установу на погашення кредиту, оскільки відповідачем заперечуються вказані обставини».

Таким чином, рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 27.02.2012 у справі № 2-727/11 та ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 14.05.2012, які залишені без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 24.10.2012, був встановлений факт того, що ОСОБА_3 хоча і виступав підписантом вказаного кредитного договору № НМРWGA00000809 від 29.01.2008, однак фактично не отримував від ЗАТ КБ "ПриватБанк" кредитних грошових коштів у сумі 130 000,00 грн., що є однією з істотних умов цього договору, тому вказаний договір не є укладеним. Ці рішення суду з цивільної справи, що набрало законної сили, є обовязковими для господарського суду, відповідно до частини 4 статті 35 Господарського процесуального кодексу України, оскільки має значення для вирішення даного спору.

Отже, в силу прямого припису частини 2 статті 1046 Цивільного кодексу України, враховуючи неотримання ОСОБА_3 від ЗАТ Комерційний банк "ПриватБанк" обумовленої кредитним договором № НМРWGA00000809 від 29.01.2008 суми кредитних коштів, цей кредитний договір є неукладеним, а відтак цей договір не створює (не встановлює, не змінює або не припиняє) для його сторін будь-яких цивільних прав та обовязків, які випливають безпосередньо із його умов.

Так, частиною 2 статті 548 Цивільного кодексу України визначено, що недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов`язання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до розяснень, наведених у п. 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. (…) Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Як убачається із вищенаведених обставин, під час укладення договору поруки, вже було встановлено та підтверджено відповідним судовим рішенням у цивільній справі факт того, що внаслідок визнання Кредитного договору №НМРWGA00000809 від 29.01.2008 в судовому порядку неукладеним, будь-які цивільні права та обовязки за цим Кредитним договором не виникали, тобто про відсутність основного зобовязання ОСОБА_3 перед ПАТ КБ "ПриватБанк".

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного господарського суду вважає, що про існування вказаних обставин, зокрема про встановлення у судовому порядку факту неукладення між ОСОБА_3 та ЗАТ КБ "ПриватБанк" вказаного кредитного договору, відповідач був обізнаний в силу того, що повноважний представник банку ОСОБА_11 приймав участь у судовому засіданні Апеляційного суду Хмельницької області 14.05.2012 у цивільній справі № 22ц/2290/914.

Натомість позивач (ФГ "Березенське") не було учасником судового процесу під час розгляду цивільної справі № 22ц/2290/914, тому не могло дізнатись про такі обставини безпосередньо 14.05.2012 під час оголошення ухвали суду за результатами розгляду апеляційної скарги ПАТ КБ "ПриватБанк".

Таке твердження позивача про його необізнаність щодо встановлення в судовому порядку факту про неукладеність зазначеного кредитного договору має розцінюватися судом як презумпція, а відтак обовязок його спростування має бути покладено на іншу сторону договору поруки, тобто на відповідача у даній справі.

На переконання колегії суддів Дніпропетровського апеляційного господарського суду, виходячи із характеру спору, докази на спростування доводів позивача про замовчування відповідачем обставин, які могли перешкодити укладенню оспорюваного договору поруки, а також докази на підтвердження факту про обізнаність позивача щодо таких обставин, мав надавати суду саме відповідач.

Однак будь-яких письмових доказів на підтвердження того, що керівник ФГ "Березенське" ОСОБА_8 достовірно знав або міг бути обізнаний про факт визнання зазначеного Кредитного договору неукладеним сторонами суду не подано.

Така обставина є суттєвою для укладення договору поруки, оскільки відсутність основного зобовязання, як і його недійсність, виключає можливість для його забезпечення, в силу приписів частини 2 статті 548 Цивільного кодексу України. Відтак цю обставину слід вважати суттєвою та такою, що перешкоджала вчиненню оспорюваного правочину (укладенню оспорюваного договору поруки) в забезпечення виконання основного зобовязання за вказаним Кредитним договором, але внаслідок її замовчування відповідачем не була доведена до відома позивача.

На підставі викладеного колегія суддів Дніпропетровського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що наявними в матеріалах судової справи № 904/233/14 належними та допустимими доказами позивачем був доведений той факт, що оспорюваний договір поруки був укладений між сторонами після того, як в судовому порядку у спорі між відповідачем та його боржником ОСОБА_3 було встановлено та визнано, що кредитний договір, який містив основне зобовязання, є неукладеним, проте відповідач навмисно приховав існування цього факту від позивача, маючи на меті спонукати останнього до виконання за цього боржника позичальника за кредитним договором його неіснуючого основного зобовязання.

Враховуючи викладене, договір поруки, на вимогу позивача, як сторони, яка була введена в оману відповідачем - іншою стороною цього договору, в силу приписів частини 1 статті 230 Цивільного кодексу України та частини 1 статті 236 Цивільного кодексу України, постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 22.09.2014 по справі 904/233/14 було визнано недійсним з моменту його вчинення.

Постановою Вищого господарського суду України від 12.11.2014 по справі № 904/233/14 постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 22.09.2014 у справі № 904/233/14 залишено без змін.

При цьому, відповідно до частини 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За змістом наведеної норми, неодмінною умовою її застосування є один і той самий склад сторін як у справі, що розглядається господарським судом, так і у справі (або справах) зі спору, що вирішувався раніше, і в якій встановлено певні обставини, що мають значення для розглядуваної справи.

Преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Суд враховує, що рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України", яке є в силу статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" джерелом права, визначено, що "право на справедливий судовий розгляд, гарантований статтею 6 § 1 Конвенції, повинно тлумачитися в світлі преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права як елемент спільної спадщини держав-учасниць. Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів ("Брумареску проти Румунії", § 61)".

В силу частини 3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду.

Таким чином, судове рішення у справі № 904/233/14 не може бути поставлене під сумнів, а інші рішення не можуть йому суперечити.

На час розгляду справи № 904/749/16, постанова Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 22.09.2014 у справі № 904/233/14 не скасована та набрала законної сили, що відповідно до статті 35 Господарського процесуального кодексу України є підставою для звільнення позивача від доказування обставин, встановлених під час розгляду справи № 904/233/14.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1071 Цивільного кодексу України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Відповідно до пункту 26.4 статті 26 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" у разі, якщо кредитором за договором є обслуговуючий платника банк, право банку на проведення договірного списання передбачається в договорі на розрахунково-касове обслуговування або в іншому договорі про надання банківських послуг.

Як вбачається з пункту 6.1. Інструкції "Про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті", затвердженої Постановою Правління НБУ від 21.01.2004 № 22 (далі - Інструкція), банк обумовлює своє право на здійснення договірного списання за дорученням платника з його рахунку в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг.

Згідно з пунктом 26.3. статті 26 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" договірне списання здійснюється за платіжною вимогою отримувача або за меморіальним ордером, оформленим банком.

Поняття договірного списання визначено у пункті 1.38. статті 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ грошей в Україні", а саме, це - списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом.

Згідно з пунктом 1.7. Інструкції, кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученням власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.

Відповідно до пункту 6.2. Інструкції, договір має містити інформацію, яка потрібна для належного виконання банком доручення платника, зокрема: умови, за якими банк повинен здійснити (здійснювати) договірне списання; номер рахунку платника, з якого має здійснюватися договірне списання; назву отримувача; номер і дату договору з отримувачем, яким передбачене право отримувача на договірне списання коштів з рахунку платника; перелік документів, які отримувач має надати банку, що обслуговує платника (якщо вони передбачені в договорі).

Пунктом 6.5. Інструкції передбачено, що якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника. Банк, що обслуговує платника, здійснюючи на підставі договору банківського рахунку або іншого договору про надання банківських послуг договірне списання коштів з рахунку платника, оформляє меморіальний ордер, у реквізиті "Призначення платежу" якого зазначає номер, дату договору, яким передбачено можливість застосування договірного списання.

Так, у пункті 2.1.4. договору поруки № 32 від 17.05.2012 сторони передбачили право Банку, у випадку порушення поручителем зобов'язання, передбаченого пунктом 2.4.1., здійснювати договірне списання грошових коштів з усіх рахунків, що належать поручителю (позивачу), що оформлюється меморіальним ордером з реквізитом "Призначення платежу" - інформація про платіж, номер, дату та пункт цього договору, що передбачає можливість договірного списання.

На підставі вказаного пункту договору 28.05.2012 відповідачем було списано з рахунку позивача грошові кошти в сумі 150 000 грн. 00 коп., в призначенні платежу вказано таке: "погашення заборгованості ОСОБА_3 по кредитному договору № НМРWGA00000809 від 29.01.2008, згідно договору поруки № 32 від 17.05.2012, згідно пункту 2.1.4. (а.с.30).

Враховуючи, що в подальшому договір поруки № 32 від 17.05.2012 було визнано недійсним, позивач просить суд стягнути з відповідача безпідставно набуті та належні позивачу грошові коштів в сумі 150 000 грн. 00 коп., а також 72 359 грн. 65 коп. - проценти за користування чужими грошовими коштами за період з 28.05.2012 по 28.12.2015, оскільки списані грошові кошти відповідачем не повернуті. Вказане і є причиною спору.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із наступного.

Згідно зі статтею 1073 Цивільного кодексу України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Отже, заперечення відповідача, в яких він зазначає, що списання не є безпідставним, оскільки в момент списання договір поруки не був визнаний недійсним, не приймається до уваги судом, оскільки не змінює наслідків вказаного списання та факту визнання недійсним договору поруки в подальшому.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача безпідставно набутих грошових коштів в сумі 150 000 грн. 00 коп., оскільки договір, на виконання якого було здійснено перерахування вказаних грошових коштів з рахунку позивача, було визнано недійсним постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 22.09.2014 по справі 904/233/14.

В той же час, відповідно до частини 2 статті 1214 Цивільного кодексу України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Стаття 536 Цивільного кодексу України встановлює, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

При цьому, у позовній заяві позивач просить суд стягнути з відповідача 72 359 грн. 65 коп., вказуючи при цьому статті 625, 1073 та 1214 Цивільного кодексу України, з приводу чого суд зазначає наступне.

Обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (стаття 612 Цивільного кодексу України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 Цивільного кодексу України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Проценти річних, про які йдеться у частині 2 статті 625 Цивільного кодексу України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених статтею 536 названого Кодексу. Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов'язання і одночасно, як зазначалося, способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов'язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у статті 536 Цивільного кодексу України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми (стаття 1214 Цивільного кодексу України).

Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 Цивільного кодексу України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статті 1048, 1054, 1061 Цивільного кодексу України). Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються саме у зв'язку з користуванням чужими коштами. Положення ж частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України в частині сплати процентів річних застосовуються за наявності порушення грошового зобов'язання. Тому, зокрема, якщо в законі або в укладеному сторонами договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (стаття 536 Цивільного кодексу України), то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення як зазначених процентів, так і трьох процентів річних (якщо інший їх розмір не передбачено договором або Законом) - за наявності порушення боржником грошового зобов'язання.

Якщо договором або чинним законодавством не передбачено розміру процентів за користування чужими коштами, то припис частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України може бути застосований господарським судом лише за наявності порушення боржником грошового зобов'язання.

Така ж позиція викладена в пункті 5.2. та Розділі 6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань".

Отже, застосування до спірних правовідносин приписів частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України є безпідставним оскільки вимоги позивача не є грошовими в розумінні вказаної статті.

При цьому, умовами договору, укладеного між сторонами, розмір процентів за користування чужими грошовими коштами не встановлено, проте, звертаючись до суду із позовом про стягнення з відповідача відсотків за користування чужими коштами, позивач здійснив нарахування цих процентів на рівні облікової ставки Національного банку України.

Можливість визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України у разі, якщо розмір процентів не встановлений договором передбачено лише частиною 1 статті 1048 Цивільного кодексу України, яка регулює договір позики.

Таким чином, позивач здійснив нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами із застосуванням аналогії закону (частина 1 статті 8 Цивільного кодексу України) на підставі приписів частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що у разі не встановлення договором позики розміру процентів їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до частини 1 статті 8 Цивільного кодексу України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Відтак, аналогію закону можна застосовувати виключно у разі подібності спірних неврегульованих правовідносин.

Суд приходить до висновку щодо правомірності здійснення нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами, виходячи із рівня облікової ставки Національного банку України, оскільки спірне списання відбулося в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 по кредитному договору № НМРWGA00000809 від 29.01.2008, згідно договору поруки № 32 від 17.05.2012, у зв'язку з чим, суд вважає, що на вказані правовідносини можуть бути розповсюджені положення статті 1048 Цивільного кодексу України із застосуванням аналогії закону.

При цьому, перевіривши розрахунок позивача, судом було встановлено, що він здійснений арифметично невірно, та за розрахунком суду правомірними є проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 70 253 грн. 56 коп.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами підлягають частковому задоволенню в сумі 70 253 грн. 56 коп.

З приводу клопотання відповідача про зупинення провадження у справі та залучення до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - ОСОБА_3, суд зазначає наступне.

Останнє клопотання обґрунтоване тим, що кредитний договір № HMPWGA000000809 від 29.01.2008 у встановленому порядку недійсним не визнаний, про його неукладеність зазначено лише в мотивувальній частині рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 27.02.2012. При цьому, за відсутності закріплення даного факту в резолютивній частині рішення, він не може бути використаний як преюдиційний. Отже, відповідач вважає, що рішення у даній справі може вплинути на права та обов'язки ОСОБА_3

Суд відзначає, що оскільки вимога про встановлення факту неукладення договору не призводить до поновлення порушених прав, вона не може бути предметом спору самостійно розглядатися в окремій справі.

Вимога про визнання договору неукладеним є нічим іншим як встановленням факту, що має юридичне значення. Цей факт може встановлюватися господарськими судами лише при існуванні та розгляді між сторонами договору спору про право цивільне. Його встановлення є елементом оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості вимог.

Таким чином, встановлення судом факту відсутності укладення договору може мати місце лише при розгляді іншого господарського спору, проте, цей договір не може бути визнано неукладеним в судовому порядку шляхом задоволення відповідних позовних вимог, оскільки це суперечить частині 2 статті 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 8 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої (статті 1212 -1215) Цивільного кодексу України.

Крім того, позивач помилково вважає, що обставини, які будуть встановлені під час розгляду кримінальної справи щодо порушень під час укладення кредитного договору мають значення для вирішення даної справи. Так, договір поруки, на виконання якого було здійснено списання грошових коштів позивача, визнаний недійсним. Рішення у вказаній судовій справі набрало законної сили, а отже, будь-які наслідки розгляду кримінальної справи, на яку посилається відповідач, не змінять обставин, які стали підставою для ухвалення цього рішення суду. Результати розгляду вказаної кримінальної справи не можуть змінити також і підстави для звернення із даним позовом до суду, а також підстави для задоволення позовних вимог під час прийняття даного рішення.

Отже, суд вважає, що підстави для зупинення провадження у справі та залучення до участі у справі третьої особи відсутні.

Щодо тверджень відповідача про необхідність застосування наслідків спливу строку позовної давності, господарський суд зазначає, що у відповідності до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Проте, як встановлено положеннями частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, з огляду на норму частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України, строк позовної давності не можна вважати таким, що сплинув, оскільки лише 22.09.2014 Дніпропетровським апеляційним господарським судом прийнято постанову у справі № 904/233/14, якою було визнано недійсним договір поруки № 32 від 17.05.2012, (яка залишена в силі постановою Вищого господарського суду України від 12.11.2014), у зв'язку з чим позивачем і було подано в лютому 2016 року позов по даній справі.

Таким чином, вищевикладене спростовує твердження відповідача про сплив строку позовної давності.

Щодо розподілу судових витрат по справі суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 2 статті 44 Господарського процесуального кодексу України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно зі статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2016 рік", з урахуванням норм частини 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір", мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становила 1 378 грн. 00 коп.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати (1 378 грн. 00 коп.) та не більше 150 розмірів мінімальних заробітних плат (206 700 грн. 00 коп.).

Ціна позову становить 222 359 грн. 65 коп., отже, сума судового збору за подання даного позову мала складати 3 335 грн. 40 коп. (1,5 відсотка ціни позову).

При цьому, відповідно до квитанції № 15108722 від 01.02.2016 позивачем сплачено 3 336 грн. 00 коп. судового збору.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Враховуючи викладене, суд вважає за доцільне в порядку визначеному частиною 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" повернути позивачу суму надмірно сплаченого ним судового збору у розмірі 0 грн. 60 коп. (3 336,00 - 3 335,40).

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, судові витрати у справі покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 1, 4-5, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" (49094, м. Дніпропетровськ, вулиця Набережна Перемоги, будинок 50; ідентифікаційний код 14360570) на користь Фермерського господарства "Березенське" (30530, Хмельницька область, Полонський район, с. Велика Березна; ідентифікаційний код 36475553) - 150 000 грн. 00 коп. безпідставно набутих грошових коштів, 70 253 грн. 56 коп. процентів за користування чужими грошовими коштами, 3 303 грн. 80 коп. частину витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати накази після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 23.05.2016.

Суддя ОСОБА_12