ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" травня 2016 р.Справа № 922/1114/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Байбака О.І.

при секретарі судового засідання Зоріній О.Г.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "НАК "Нафтогаз України" м. Київ
до Державного підприємства "Новопокровський комбінат хлібопродуктів" Державного агенства резерву України, смт. Новопокровка, Чугуївський р.-н, Харківська обл.
про стягнення 18857,45 грн.
за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1 (довіреність № 14-125 від 13.05.2014 р.);

відповідача - ОСОБА_2 (довіреність № 3 від 11.01.2016 р.).

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ (далі за текстом позивач) звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Державного підприємства "Новопокровський комбінат хлібопродуктів" Державного агентства резерву України, смт. Новопокровка, Чугуївський р.-н, Харківська обл. (далі за текстом відповідач) 18857,45 грн., з яких:

7760,11 грн. пені;

9951,11 грн. втрат від інфляційних процесів;

1146,23 грн. трьох відсотків річних.

Позов обґрунтовано з посиланням на прострочення відповідачем своїх зобовязань щодо оплати поставленого позивачем природного газу за укладеним між сторонами договором № 1742/14-ТЕ-32 від 02.12.2013 р.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 07.04.2016 р. по справі № 922/1114/16 зазначений вище позов прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 26.04.2016 р.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 26.04.2016 р. розгляд справи відкладено на 17.05.2016 р. в звязку з необхідністю надання сторонами додаткових документів.

В судовому засіданні 17.05.2016 р. оголошено перерву до 24.05.2016 р.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву (вх. № 13955 від 25.04.2016 р.), в якому просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог, з посиланням на повне та своєчасне виконання своїх зобов'язань за договором купівлі-продажу природного газу № 1742/14-ТЕ-32 від 02.12.2013 р., та невжиття позивачем відповідних заходів щодо повідомлення відповідача про зміну власних платіжних реквізитів, тоді як заборгованість відповідачем сплачувалася на старі платіжні реквізити.

Також відповідач надав суду письмові пояснення у справі (вх. № 17135 від 24.05.2016 р.) в яких повідомив суд про те, що він в повному обсязі та майже без прострочень виконував взяті на себе зобовязання за укладеними з позивачем договорами на постачання природного газу; що при здійсненні оплати 29.01.2014 р. у сумі 90000 грн. відповідач помилково вказав в платіжному документі, як підставу оплати, попередній договір № 13/2668-ТЕ-32, що також укладався між позивачем та відповідачем, і вже в подальшому виявивши помилку листом № 541 від 05.09.2014 р. просив змінити підставу здійсненої оплати на договір № 1742/14-ТЕ-32 від 02.12.2013 р. При цьому відповідач вважає, що оскільки заборгованість ним була фактично сплачена, немає підстав вважати, що він прострочив виконання своїх зобовязань за договором № 1742/14-ТЕ-32 від 02.12.2013 р.

На судове засідання 24.05.2016 р. прибули представники позивача та відповідача.

Представник позивача підтримує вимоги, викладені в позовній заяві, просить суд її задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача підтримує доводи, викладені у відзиві на позов та додаткових поясненнях, та просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані суду докази та доводи, суд встановив:

Як свідчать матеріали справи, між позивачем, як продавцем, та відповідачем, як покупцем, укладено договір купівлі-продажу природного газу № 1742/14-ТЕ-32 від 02.12.2013 р. (далі за текстом договір; а.с. 11-16).

Згідно з п. 1.1 договору продавець зобовязується передати у власність покупцю у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» за кодом згідно УТК ЗЕД НОМЕР_1, а покупець зобовязується прийняти та оплатити цей природний газ (надалі газ), на умовах цього договору.

Газ, що продається за цим договором, використовується Покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, релігійними організаціями, національними творчими спілками та їх регіональними осередками (крім обсягів, що використовуються для виробничо-комерційної діяльності).

Відповідно до п. 2.1 договору, продавець передає покупцю з 01.01.2014 р. по 31.12.2014 р. газ обсягом до 490 тис. куб. м., у тому числі по місяцях кварталів: січень 100,0 тис. куб. м., лютий 100,0 тис. куб. м., березень 70,0 тис. куб. м., квітень 30,0 тис. куб. м., жовтень 40,0 тис. куб. м., листопад 70 тис. куб. м., грудень - 80,0 тис. куб. м.

Як зазначено у п. 3.3 договору, приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг споживання газу покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу покупця.

Ціна за природний газ відповідно до умов п. 5.2 договору та додаткової угоди № 1 до договору від 31.01.2014 р. становить 1309,20 грн. з ПДВ.

Згідно п. 6.1 договору, оплата за газ здійснюється покупцем виключено грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця наступного за місяцем поставки газу.

Пунктом 7.2 договору встановлено, що у разі невиконання покупцем умов п. 6.1 договору продавець має право не здійснювати поставку газу покупцю або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання покупцем умов п. 6.1 цього договору він зобовязується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми прострочення платежу.

Відповідно до розділу 11 договору, цей договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, і діє в частині реалізації газу до 31.12.2014 р., а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

Матеріали справи також свідчать, що на виконання умов договору позивач протягом січня квітня та жовтня грудня 2014 року поставив відповідачу природний газ на загальну суму 426824,07 грн., що підтверджується актами приймання-передачі від 31.01.2014 р., від 28.02.2014 р., від 31.03.2014 р., від 30.04.2014 р., від 31.10.2014 р., від 30.11.2014 р., від 31.12.2014 р. (а. с. 19-25).

Проте, відповідач за поставлений газ розрахувався з порушенням строків, встановлених умовами договору, внаслідок чого позивачем нараховано відповідачу 7760,11 грн. пені, 9951,11 грн. втрат від інфляційних процесів, 1146,23 грн. трьох відсотків річних за певні періоди прострочення з 15.02.2014 р. по 01.12.2014 р.

Обставини щодо стягнення зазначеної заборгованості стали підставою для звернення позивача до суду з позовом по даній справі.

Надаючи правову кваліфікацію відносинам, що стали предметом спору, суд виходить з наступного:

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до вимог ст. ст. 32, 34 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Факт наявності прострочення відповідачем виконання своїх зобовязань за договором купівлі-продажу природного газу № 1742/14-ТЕ-32 від 02.12.2013 р. щодо своєчасної та повної оплати на користь позивача вартості спожитого газу підтверджується матеріалами справи, зокрема виписками про рух коштів на рахунку позивача, передбаченому для сплати заборгованості (а.с. 32), наданими позивачем банківськими виписками, які підтверджують факт здійснення оплати, дати відповідних оплат та їх розмір (а.с. 50-79).

Зазначені обставини надають позивачу право на застосування до відповідача санкцій, передбачених законом та договором № 1742/14-ТЕ-32 від 02.12.2013 р.

При цьому, суд також зазначає що позивачем при здійсненні розрахунку інфляційних, пені та річних правомірно не враховано платіж, здійснений відповідачем 29.01.2014 р. в сумі 90000 грн., оскільки згідно з наданою відповідачем банківською випискою (а.с. 53-54) призначенням даного платежу відповідач визначив договір № 13/2668-ТЕ-32 від 28.12.2012 р., та в подальшому змінив цільове призначення зазначеного платежу на договір № 1742/14-ТЕ-32 від 02.12.2013 р. тільки шляхом направлення на адресу позивача листа № 541 від 05.09.2014 р. (а.с. 30). В подальшому позивач погодився здійснити відповідне зарахування тільки 09.09.2014 р., про що свідчить надана позивачем виписка щодо операцій по договору № 1742/14-ТЕ-32 від 02.12.2013 р. (а.с. 32).

Доводи відповідача стосовно того, що грошові кошти в сумі 90000 грн. позивач утримував у себе та таким чином мав право ними користуватися не спростовують факту наявності прострочення, яке мало місце при виконанні відповідачем умов договору № 1742/14-ТЕ-32 від 02.12.2013 р. В даному випадку оскільки відповідач при здійсненні платежу від 29.01.2014 р. на суму 90000 грн. зазначив як підставу платежу договір № 13/2668-ТЕ-32 від 28.12.2012 р., позивачем правомірно та на підставі відповідних вимог чинного законодавства України зараховано зазначений платіж як здійснений в рамках договору № 13/2668-ТЕ-32 від 28.12.2012 р.

Доказів того, що відповідач ініціював зміну цільового призначення платежу від 29.01.2014 р. на суму 90000 грн. в порядку, визначеному Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», та Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженою постановою Національного банку України від 21.04.2004 р. № 22 до моменту звернення до позивача з листом № 541 від 05.09.2014 р. матеріали справи не містять та відповідачем не надані.

За таких обставин, відповідач з моменту здійснення зазначеної оплати набув право вимоги повернення сплачених грошових коштів як таких, що були помилково перераховані за договором № 13/2668-ТЕ-32 від 28.12.2012 р., проте не мав право вимагати їх зарахування позивачем на свій розсуд в рахунок заборгованості за договором № 1742/14-ТЕ-32 від 02.12.2013 р.

Таким чином, факт наявності прострочення виконання зобовязань за договором № 1742/14-ТЕ-32 від 02.12.2013 р. відповідачем належними та допустимими доказами не спростований.

Тим більше, згідно зі ст. 614 ЦК особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобовязання. Особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів (ст. 617 ЦК).

В даному випадку, відповідач не довів відсутність своєї вини в порушенні зобовязань за договором № 1742/14-ТЕ-32 від 02.12.2013 р.

Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В пункті 3.2. постанови пленуму ВГСУ № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», зокрема зазначено, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Тобто, при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу.

Розглянувши здійснений позивачем розрахунок інфляційних (а. с. 26-29, суд приходить до висновку про те, що при його виготовленні останнім допущено певні арифметичні помилки та неточності, а також не враховано рекомендацій, які містить п. 3.2. постанови Пленуму ВГСУ № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» (зокрема, нараховано інфляційні за неповний місяць прострочення, тощо).

При цьому, суд констатує, що здійснений позивачем розрахунок річних є арифметично вірним та таким, що відповідає вимогам чинного законодавства України.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення 1146,23 грн. річних та 5187,71 грн. інфляційних.

В решті позову про стягнення інфляційних суд відмовляє в його задоволенні в звязку з безпідставністю їх нарахування до стягнення.

Стаття 216 ГК України передбачає відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами і договором.

Згідно з п. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частиною 1 ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Частиною 3 вказаної статті визначено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

За змістом ст. ст. 1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Враховуючи те, що умовами укладеного між сторонами договору (п. 7.2) передбачено відповідальність відповідача за прострочення своїх зобовязань з оплати отриманого товару у вигляді сплати пені, вимоги позивача про її стягнення суд визнає правомірними.

Однак, суд з власної ініціативи вважає за необхідне зменшити розмір пені, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за прострочення виконання зобовязань щодо сплати за договором.

За змістом п. 3 ст. 83 ГПК України, господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Згідно зі ст. 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Пунктом 3 ст. 551 ЦК України також передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

В пункті 3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», зокрема зазначено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо. Ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України і статтею 233 Господарського кодексу України.

За своєю правовою природою штрафні санкції, виконують стимулюючу функцію, спонукаючи боржника до належного виконання своїх зобовязань під загрозою застосування до нього цього виду відповідальності, та стягується в разі порушення такого зобовязання.

Як свідчать матеріали справи, відповідач у даній справі є державним підприємством, створеним Міністерством Аграрної політики та продовольства України. Останнє в процесі здійснення власної господарської діяльності щорічно укладає з позивачем договори на постачання природного газу. Зокрема, з цією метою між сторонами укладалися договори № 13/2668-ТЕ-32 від 28.12.2012 р., № 1742/14-ТЕ-32 від 02.12.2013 р. на постачання природного газу в 2013-2014 роках. По зазначених договорах відповідач не має перед позивачем заборгованості за поставлений газ, та проводив таку оплату майже без порушення відповідних строків.

Як вже було зазначено вище, підставою для звернення позивача до суду з позовом по даній справі стало прострочення відповідачем виконання своїх зобовязань за договором № 1742/14-ТЕ-32 від 02.12.2013 р.

Однак, як свідчать матеріали справи, таке прострочення в більшій мірі виникло в звязку з помилковим зазначенням відповідачем в платіжному документі при здійсненні платежу від 29.01.2014 р. на суму 90000 грн. підстави такого платежу (виписка а.с. 32), а саме, договору № 13/2668-ТЕ-32 від 28.12.2012 р. замість договору № 1742/14-ТЕ-32 від 02.12.2013 р.

Внаслідок зазначених обставин, та в звязку з ненадходженням оплати за договором № 1742/14-ТЕ-32 від 02.12.2013 р. позивачем нараховувалися відповідні санкції за відповідні прострочення, тоді як за договором № 13/2668-ТЕ-32 від 28.12.2012 р. у відповідача мала місце переплата на відповідну суму платежу. Відповідна помилка була відповідачем усунута тільки після надсилання на адресу позивача відповідного листа № 541 від 05.09.2014 р.

Разом з тим, суд констатує, що позивач отримавши від відповідача оплату від 29.01.2014 р. на суму 90000 грн. весь час користувався даними грошовими коштами одночасно нараховуючи відповідачу фінансові санкції за час фактичного прострочення та усунення відповідачем відповідної помилки, тобто не поніс в результаті невчасної сплати відповідачем боргу за договором № 1742/14-ТЕ-32 від 02.12.2013 р. жодних збитків, та більше того, в межах даної справи притягнув відповідача до відповідальності за відповідні порушення, отримавши згідно з даним рішенням, відповідну компенсацію у вигляді інфляційних, річних та пені в відповідних розмірах.

Зазначені обставини суд визнає винятковими, та такими, що можуть бути підставами для зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню з відповідача за порушення умов договору № 1742/14-ТЕ-32 від 02.12.2013 р. до 776,01 грн.

В решті позову про стягнення пені суд відмовляє в задоволенні з зазначених вище підстав.

Суд також зазначає, що в такому випадку, покладення на відповідача відповідальності у вигляді сплати пені у відповідному розмірі забезпечить баланс інтересів сторін, та буде відповідати встановленим законом критеріям цивільного законодавства та водночас і цивільного судочинства, а саме, справедливості, добросовісності та розумності.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

З урахуванням вимог ст. 44, 49 ГПК України, з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню судовий збір в сумі 1029,92 грн.

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 4-5, 22, 44, 49, 75, 84, 85 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства "Новопокровський комбінат хлібопродуктів" Державного агенства резерву України (адреса: 63523, Харківська обл., Чугуївський р.-н, смт. Новопокровка, вул. ім. В.Вєсіча, буд. 1; ) на користь Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, (адреса: м. Київ, вул. Б. Хмельницького, буд. 6; ) 776,01 грн. пені, 5187,71 грн. інфляційних втрат, 1146,23 грн. 3% річних, 1029,92 грн. судового збору.

В решті позову відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя ОСОБА_3