ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

23 травня 2016 р. Справа № 903/306/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Форвард-СВ», м.Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Аванта», м.Луцьк

про стягнення 188 823, 30 грн.

Суддя: Пахолюк В.А.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 представник, дов. від 31.12.2015 р.,

від відповідача: ОСОБА_2 представник, дов. № 1 від 04.01.2016 р.

Суть спору:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Форвард-СВ», звернувшись з позовом до суду, просить стягнути з відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Аванта» 194 567, 60 грн. заборгованості за поставлений товар.

23.05.2016 р. позивач звернувся до суду із заявою про зменшення розміру позовних вимог (вх..№ 01-65/104/16) у звязку з проведенням взаємозаліку між сторонами відповідно до заяви про зарахування однорідних зустрічних вимог від 31.06.2015 р. і просив стягнути з відповідача 188 823, 30 грн. основного боргу.

Зменшення розміру позовних вимог є процесуальним правом позивача, передбаченим ч. 4 ст. 22 ГПК України.

Вищий господарський суд України у п. 3.10 постанови пленуму від 26.12.2011р. №18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції вказав, що передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір.

Оскільки зменшення розміру позовних вимог не суперечить вимогам законодавства, судом приймається заява представника позивача, спір вирішується виходячи з нової ціни позову 188 823, 30 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги посилається на укладений між сторонами договір поставки № 490-15А від 28.05.2015 р., видаткові накладні № ЛЦ-0000270 від 29.05.2015 р., № ЛЦ-0000272 від 29.05.2015 р., № ЛЦ-0000314 від 10.06.2015 р., № ЛЦ-0000417 від 29.06.2015 р., № ЛЦ-0000601 від 21.07.2015 р., № ЛЦ-0000658 від 30.07.2015 р. згідно яких, як зазначає позивач, ним були поставлені відповідачу товар на загальну суму 230 980, 14 грн.

Відповідно до п.5.1 договору та Протоколу узгодження розбіжностей до договору строк оплати поставленого товару сторонами визначено протягом 60 календарних днів з моменту отримання Покупцем товару.

Відповідачем було здійснено часткове повернення товару на суму 36 412, 54 грн. на підставі накладної на повернення № 171807 від 19.10.2015 р. Відповідно до заяви ТзОВ «ТД «Аванта» про зарахування однорідних зустрічних вимог від 31.06.2015 р. між сторонами проведено взаємозалік на суму 5 744, 30 грн.

Представник позивача в судовому засіданні зменшені позовні вимоги підтримав.

Відповідач письмових пояснень-заперечень на адресу суду не подав. Представник в судовому засіданні на підставі клопотання № 01-54/4536/16 від 23.05.2016 р. до матеріалів справи долучив копію заяви № 1689 від 31.07.2015 р. про зарахування однорідних зустрічних вимог на суму 5 744, 30 грн.

Розглянувши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд встановив:

28.05.2015 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Форвард-СВ» (Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Аванта» (Покупець) укладено договір поставки № 490-15А відповідно до умов якого Постачальник зобовязався передавати у власність Покупця товар, а Покупець приймати та оплачувати товар відповідно до умов договору.

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини.

Як встановлено, між сторонами виникли цивільні права та обовязки на підставі договору № 490-15А від 28.05.2015 р., що за правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистими, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

На виконання умов вищезазначеного договору позивачем згідно накладних № ЛЦ-0000270 від 29.05.2015 р., № ЛЦ-0000272 від 29.05.2015 р., № ЛЦ-0000314 від 10.06.2015 р., № ЛЦ-0000417 від 29.06.2015 р., № ЛЦ-0000601 від 21.07.2015 р., № ЛЦ-0000658 від 30.07.2015 р. було передано відповідачу товар на загальну суму 230 980, 14 грн. Зауважень щодо неналежного виконання Постачальником зобовязань з боку Покупця не предявлялось.

Згідно п.5.1 договору визначено порядок розрахунків: оплата за товар здійснюється протягом 60 банківських днів з моменту поставки товару.

Між тим, відповідач в порушення умов договорів та чинного законодавства оплату за отриманий товар не провів. Згідно накладної на повернення № 171807 від 19.10.2015 р. відповідачем було здійснено часткове повернення товару на суму 36 412, 54 грн.; на підставі заяви ТзОВ «ТД «Аванта» про зарахування однорідних зустрічних вимог від 31.06.2015 р. між сторонами проведено взаємозалік на суму 5 744, 30 грн.

Станом на час розгляду справи заборгованість складає 188 823, 30 грн., що підтверджується наявними матеріалами справи та не заперечується відповідачем.

Відносини між Товариством з обмеженою відповідальністю «Форвард-СВ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Аванта» носять договірний характер, укладений між ними договір предметом судових розглядів не виступав, недійсним судом не визнавався, сторонами розірваний не був. Згідно п.9.1 термін дії договору до повного виконання зобовязань за договором.

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, ст.ст. 526, 527, 530 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено законом або договором, не випливає із суті зобовязання. Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності до ст. 599 Цивільного кодексу України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ст.ст. 34, 43 ГПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обовязковим.

За змістом статті 33 ГПК України, обовязок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

З огляду на викладене, враховуючи укладення між сторонами договору, передачу позивачем та отримання відповідачем визначеного угодою товару, а також не проведення боржником при цьому всіх належних розрахунків, господарський суд прийшов до висновку про підставність предявленого до відповідача позову щодо стягнення суми основного боргу в розмірі 188 823,30 грн., яка підтверджується наявними в матеріалах справи документами, у встановленому порядку не була спростована чи заперечена відповідачем.

Оскільки справу до розгляду в суді доведено з вини відповідача, то судовий збір в сумі 2 832, 36 грн. пропорційно розміру задоволених вимог слід покласти на нього.

Господарський суд, керуючись ст.ст.11, 509, 526, 527, 530, 599, 712 Цивільного кодексу України, ст.ст.173, 193 Господарського кодексу України, ст.ст.22, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, -

в и р і ш и в :

1. Позов задовольнити.

2.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Аванта» (43000, Волинська обл., м.Луцьк, провул. Макарова, 5, ) на користь

Товариства з обмеженою відповідальністю «Форвард-СВ» (01113, м.Київ, вул.Кутузова, 13, ) 188 823, 30 грн. заборгованості за поставлений товар.

Повне рішення складено 25.05.2016 р.

Суддя Пахолюк В.А.