Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "23" травня 2016 р. Справа № 906/404/16

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Шніт А.В.

при секретарі Антонюк Н.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - дов. №04-04/1 від 04.04.2016;

від відповідача: не з'явився.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Дімакс Україна"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євроазіатська група"

про стягнення 15298,15грн

Позивач звернувся з позовом до суду про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 15298,15грн, з яких: 12569,06грн - основного боргу, 1750,71грн - пені, 349,93грн - 3% річних, 628,45грн - інфляційних нарахувань.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем договірних зобов'язань щодо сплати коштів згідно умов договору поставки №29-04/1 від 29.04.2015.

Одночасно з позовною заявою позивачем подано заяву від 11.04.2016 про забезпечення позову, в якій останній просить накласти арешт на грошові кошти, що знаходяться на розрахунковому рахунку відповідача: №7800 в АТ "Укрсіббанк" м. Житомир, МФО 351005, або на інших рахунках відповідача, якщо вони в нього є, на суму 15298,15грн (а.с. 43-44).

Ухвалою суду від 10.05.2016 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Дімакс Україна" від 11.04.2016 про вжиття заходів до забезпечення позову задоволено та накладено арешт на грошові кошти, що знаходяться на розрахунковому рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю "Євроазіатська група" №7800 в АТ "Укрсіббанк" м. Житомир, МФО 351005, або на інших рахунках відповідача, на суму 15298,15грн (а.с. 65-66).

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про причину неявки суд не повідомив. На підтвердження факту направлення відповідачу копії ухвали суду від 10.05.2016 судом долучено до матеріалів справи копію реєстру Ф103 на відправку рекомендованої кореспонденції за 12.05.2016 (а.с. 68). Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач повідомлений про час та місце судового розгляду належним чином.

Оскільки, про час та місце розгляду справи відповідач був належним чином повідомлений, то на підставі ст.75 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

29.04.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Дімакс Україна" (постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Євроазіатська група" (покупець, відповідач) укладено договір поставки №29-04/1 від 29.04.2015 (далі - Договір) (а.с. 8-10).

Згідно п.1.1. Договору постачальник зобов'язаний передати у власність, а покупець прийняти та оплатити на умовах, викладених у даному договорі, товар, асортимент, кількість і ціна якого вказані у специфікаціях та рахунках, які є невід'ємними частинами цього договору.

Ціна на товар встановлюється за домовленістю між постачальником і покупцем, з врахуванням ПДВ, і вказується у рахунках та інших супровідних документах (п.2.1. Договору).

Відповідно до п.2.4. Договору ціна договору складає 10790,66грн, у т.ч. ПДВ 1798,44грн, що еквівалентно 431,63 євро за курсом 1 євро=25,00грн, установленим Національним банком України на дату укладення цього договору. Загальна вартість підлягає зміні у випадку зміни курсу євро, встановленого Національним банком України на дату оплати, по відношенню до курсу євро, встановленого Національним банком України на дату укладення цього договору.

Розрахунок по даному договору здійснюється в національній валюті України (гривні) у безготівковій грошовій формі (п.2.5. Договору).

Оплата всієї вартості товару, вказаного у рахунку, здійснюється шляхом 100% передплати шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника або на інших умовах, зазначених у специфікаціях до даного договору, які є невід'ємними частинами цього договору (п.2.6. Договору).

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ст.509 ЦК України).

Господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку (ч.1 ст.173 ГК України). Сторони можуть за взаємною згодою конкретизувати або розширити зміст господарського зобов'язання в процесі його виконання, якщо законом не встановлено інше (ч.3 ст.173 ГК України).

Майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч.1 ст.175 ГК України).

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Судом встановлено, що правовідносини між сторонами у справі виникли на підставі договору поставки №29-04/1 від 29.04.2015, який за своєю правовою природою є договором поставки.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму (ч.1 ст.712 ЦК України).

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч.2 ст.712 ЦК України).

Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу (ч.ч.1, 2 ст.692 ЦК України).

Абзацом 1 частини 1 статті 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 193 ГК України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч.2 ст.193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, на виконання умов договору поставки №29-04/1 від 29.04.2015 позивачем поставлено відповідачу товар на суму 10790,66грн, що підтверджується видатковою накладною №84 від 29.04.2015 (а.с. 13), довіреністю №25 від 29.04.2015 (а.с. 14) та специфікацією №001 від 29.04.2015 (а.с. 11). Також, даною специфікацією визначено, що умовами оплати є відстрочення платежу до п'яти банківських днів з дня поставки товару до покупця.

Разом з тим, як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, відповідач взяті на себе договором поставки №29-04/1 від 29.04.2015 зобов'язання щодо своєчасної оплати за поставлений позивачем товар належним чином не виконав.

Тому, станом на день звернення позивача з позовною заявою до суду в Товариства з обмеженою відповідальністю "Євроазіатська група" перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Дімакс Україна", з врахуванням умов п.2.4. Договору, існувала заборгованість у сумі 12569,06грн (при курсі євро 29,12грн встановленого Національним банком України станом на 11.04.2016).

Враховуючи викладене, позовні вимоги щодо стягнення 12569,06грн основного боргу підлягають задоволенню.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 1750,71грн - пені, 349,93грн - 3% річних і 628,45грн - інфляційних втрат.

Відповідно до п.3 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Пунктом 6.2. Договору визначено, що у випадку порушення своїх зобов'язань за цим договором сторони несуть відповідальність згідно чинного законодавства України.

Варто зазначити, що позивач, заявляючи вимогу про стягнення з відповідача 1750,71грн, обґрунтовує її посиланням на ч.3 ст.692 ЦК України та ч.6 ст.231 ГК України.

Відповідно до ч.3 ст.692 ЦК України у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

При цьому, ч.3 ст.692 ЦК України фактично конкретизовано передбачений ст.536 цього Кодексу обов'язок боржника сплачувати встановлений договором або законом розмір процентів за користування чужими грошовими коштами.

У розумінні зазначених статей проценти є не відповідальністю, а платою за весь час користування грошовими коштами, що не були своєчасно сплачені боржником.

Зі змісту цих статей випливає, що договором може бути встановлено лише інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення.

Проценти за користування чужими грошовими коштами, нараховані на підставі договору за кожен день прострочення невиконаного зобов'язання, за своєю правовою природою охоплюються визначенням пені (ст. 549 ЦК України).

Аналогічна правова позиція викладена і в листі Верховного суду України від 01.04.2015 "Висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 11116 ГПК України, за II півріччя 2014 р."

Водночас, відповідно до ч.6 ст.231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюється у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачений законом або договором.

Окрім того, відповідно до ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунки позивача сум пені та 3% річних, суд вважає їх правильними і такими, що здійснені згідно вимог чинного законодавства, а тому задовольняє позовні вимоги в частині стягнення 1750,71грн - пені (за період 08.05.2015-07.11.2015) та 349,93грн - 3% річних (за період 08.05.2015-11.04.2016).

Що стосується позовної вимоги про стягнення інфляційних нарахувань у розмірі 628,45грн, то суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині, з огляду на наступне.

Дійсно, як суд зазначав вище, ст.625 ЦК України встановлено зобов'язання боржника на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення за умови, що боржник прострочив виконання грошового зобов'язання.

Стаття 627 цього ж Кодексу визначає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписами статті 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Так, п.2.4. Договору передбачено, що ціна договору складає 10790,66грн, у т.ч. ПДВ 1798,44грн, що еквівалентно 431,63 євро за курсом 1 євро=25,00грн, установленим Національним банком України на дату укладення цього договору. Загальна вартість підлягає зміні у випадку зміни курсу євро, встановленого Національним банком України на дату оплати, по відношенню до курсу євро, встановленого Національним банком України на дату укладення цього договору.

Згідно з частинами першою, другою статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зазначена норма кореспондується з положеннями частини другої статті 198 ГК України.

Таким чином, вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, однак унеможливлює урахування розрахованого Державним комітетом статистики України індексу інфляції для обґрунтування вимог, пов'язаних із знеціненням валюти боргу, оскільки офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Аналогічна правова позиція викладена і в п.10 оглядового листа Вищого господарського суду України №01-06/767/2013 від 29.04.2013 "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань".

Як визначає ст.32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.34 ГПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом статті 33 ГПК України обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Відповідач позов за підставою та предметом не оспорив, доказів сплати боргу суду не надав, своїм правом на участь у судовому розгляді справи не скористався.

При цьому, позивач довів суду обґрунтованість заявлених позовних вимог щодо стягнення основного боргу, пені та 3% річних належними та допустимими доказами.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги щодо стягнення 12569,06грн - основного боргу, 1750,71грн - пені та 349,93грн - 3% річних є обґрунтованими, заявленими відповідно до чинного законодавства і такими, що підлягають задоволенню. У частині стягнення інфляційних втрат у сумі 628,45грн суд відмовляє в позові.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст.49 ГПК України покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, оскільки він спонукав позивача звернутись з позовом до суду.

Окрім того, відповідно до ст.68 ГПК України питання про скасування забезпечення позову вирішується господарським судом, що розглядає справу, із зазначенням про це в рішенні чи ухвалі.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне скасувати заходи до забезпечення позову, застосовані ухвалою суду від 10.05.2016.

Керуючись ст.ст.49, 68, 82-85 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Євроазіатська група" (11655, Житомирська обл., Малинський район, с. Ворсівка, вул. Ніни Сосніної, буд. 2; ідентифікаційний код 38318989) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Дімакс Україна" (03113, м. Київ, проспект Перемоги, буд. 62-Б; фактична адреса: 02662, м. Київ, вул. Євгена Сверстюка, буд. 23; ідентифікаційний код 39037394)

- 12569,06грн основного боргу;

- 1750,71грн пені;

- 349,93грн 3%річних;

- 1321,39грн судового збору.

3. У решті позову відмовити.

4. Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою господарського суду Житомирської області від 10.05.2016.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 25.05.16

Суддя Шніт А.В.

Віддрукувати:

1 - у справу

2 - позивачу за адресою: 04074, АДРЕСА_1 (рек. з повід.)

3 - відповідачу (рек. з повід.)