ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2016 р. Справа № 909/273/16

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Максимів Т. В., секретар судового засідання Масловський А.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: фермерського господарства "Прометей", вул. Довбуша, 5, с. Перерів, Коломийський район, 78268

до відповідача: Управління освіти Коломийської міської ради, вул. Кобринського, 10, м. Коломия, Івано-Франківська область, 78200

про стягнення 23501,82 грн.

за участю:

від позивача: ОСОБА_1 - представник, (довіреність №10 від 01.02.16),

від відповідача: ОСОБА_2 - юрисконсульт, (довіреність №22/01-17/05 від 03.02.16).

ВСТАНОВИВ:

Фермерське господарство "Прометей" звернулось в суд із позовом до управління освіти Коломийської міської ради про стягнення 23501,82 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на невиконання відповідачем прийнятих на себе зобов'язань згідно договору на закупівлю товарів №33 від 23.03.15 щодо оплати поставленого товару.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав викладених в позовній заяві та подав, на виконання вимог ухвали від 19.04.16, клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів (вх.№6910/16 від 19.05.16), яке судом задоволено.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив частково з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву (вх№1452/16 від 04.02.16), в якому відповідач визнав позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу, 3% річних та частково втрат від інфляції та зазначив, що управління освіти є бюджетною організацією, фінансується з міського бюджету, а дана заборгованість виникла внаслідок нестачі коштів і відповідних кошторисних призначень. Проти стягнення пені заперечив.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються вимоги, давши оцінку доказам, які мають значення для справи, суд вважає за правильне взяти до уваги наступне.

Предметом позову в даній справі є матеріально правова вимога фермерського господарства "Прометей" до управління освіти Коломийської міської ради про стягнення 23501,82 грн. заборгованості за отриманий товар.

23.03.15 між управлінням освіти Коломийської міської ради (замовником) та фермерським господарством "Прометей" (учасник), укладено договір №33 на закупівлю товарів (далі - договір), відповідно до умов якого позивач зобов'язався у 2015 році поставити замовникові товари, а замовник - прийняти і оплатити такі товари (п.1.1.).

Відповідно до п.1.2 даного договору, найменування товару: ДК 01.13.5 - коренеплоди та бульби їстівні з високим умістом крохмалю та інуліну (картопля, 01.13.51 - 00.00).

Згідно з п. 4.1 договору №33 розрахунки проводяться шляхом оплати замовником після пред'явлення учасником накладної на оплату товару або поетапної оплати замовником за поставлені товари. Оплата товарів здійснюється по мірі надходження бюджетних коштів (п.4.2. договору).

На виконання умов вищезазначеного договору, позивачем протягом 2015 року поставлено відповідачу товар на загальну суму 19555,48 грн., що підтверджується видатковими накладними, підписаними представниками відповідача, копії яких долучено до матеріалів справи.

Таким чином, станом на день винесення рішення заборгованість відповідача перед позивачем становить 19555,48 грн.

В силу статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених ГК України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші тощо), а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Наведена правова норма кореспондується зі ст.509 Цивільного кодексу України: зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має прав о вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За змістом ст.265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Реалізація суб'єктами господарювання товарів негосподарюючим суб'єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Аналогічні положення закріплено і у статті 712 Цивільного кодексу України: за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За змістом ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до пункту 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Пунктом 2 ст. 614 Цивільного кодексу України встановлено, що відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Відповідач доказів належного виконання своїх зобов'язань не надав, доводи позивача не спростував, позовні вимоги в частині основного боргу визнав.

З огляду на встановлення судом факту порушення відповідачем грошового зобов'язання, позовні вимоги щодо стягнення 19555,48 грн. заборгованості є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Приписами ст. 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ст.546 Цивільного кодексу України).

За приписами ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пеня, за визначенням ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

З ч.1 ст.547 Цивільного кодексу України вбачається, що правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

За змістом ч.4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Разом з тим, згідно зі ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно п.2.1 постанови №14 від 17.12.13 пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" вбачається, що якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Тобто, пеня стягується тільки у тому разі, коли її розмір визначено в договорі чи законодавчим актом.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони у договорі погодили істотні умови, разом з тим, не визначили розміру пені, що підлягає оплаті у разі порушення замовником строку оплати отриманого товару. Будь-яких додаткових угод та додатків до даного договору матеріали справи не містять.

Частиною другою ст. 14 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні обов"язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства; особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Виходячи із викладеного вище, у суду відсутні правові підстави для застосування до відповідача відповідальності у вигляді пені.

Відповідно до вимог частини 1 статті 4-7 Господарського процесуального кодексу України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд повинен перевірити обґрунтованість і правильність здійсненого позивачем нарахування таких сум, і в разі, якщо їх обчислення помилкове - зобов'язати позивача здійснити перерахунок відповідно до закону чи договору або зробити це самостійно.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором. Передбачена цією статтею сплата суми боргу за грошовим зобов'язанням з урахуванням встановленого індексу інфляції, а так само трьох процентів річних з простроченої суми, здійснюється незалежно від тієї обставини, чи був передбачений договором відповідний захід відповідальності.

На підставі вказаної норми закону, враховуючи порушення строків виконання грошового зобов'язання, позивачем за період з 01.10.15 по 22.03.16 нараховані 3% річних в сумі 210,57 грн. та 670,91 грн. - інфляційних нарахувань.

Судом, на підставі ст. 55 Господарського процесуального кодексу України, перевірено правильність нарахування позивачем 3% річних, які згідно арифметичного розрахунку, проведеного судом за допомогою ІПС "Законодавство" є арифметично вірними, тому суд задовольняє вимоги щодо стягнення 3% річних в межах заявлених позовних вимог в сумі 210,57 грн.

Також, судом перевірено правильність нарахування інфляційних втрат, які згідно арифметичного розрахунку, проведеного судом за допомогою ІПС "Законодавство" менші за суму, заявлену позивачем до стягнення, тому суд задовольняє вимоги щодо стягнення інфляційних втрат у сумі 241,43 грн. В решті суми нарахованих інфляційних втрат слід відмовити. У стягненні 3064,86 грн. - пені слід відмовити.

Судовий збір за правилами ст. 49 ГПК України покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі вищевикладеного, у відповідності до ст.124 Конституції України, ст.ст.11, 14, 509,525, 526, 530, 546, 547,549, 610, 611, 612, 614, 625, 629, 712 Цивільного Кодексу України, ст.ст.173, 231, 265 Господарського кодексу України, керуючись ст.ст.4-7, 43, 49, 55, ст. 82 -85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

позов фермерського господарства "Прометей" до Управління освіти Коломийської міської ради про стягнення 23501,82 грн. задовольнити частково.

Стягнути з Управління освіти Коломийської міської ради, вул. Кобринського, 10, м. Коломия, Івано-Франківська область, 78200 (код 02143442) на користь фермерського господарства "Прометей", вул. Довбуша, 5, с. Перерів, Коломийський район, Івано-Франківська область, 78268 (30344875) -19555,48 (дев"ятнадцять тисяч п"ятсот п"ятдесят п"ять гривень сорок вісім копійок) - основного боргу, 210,57 (двісті десять гривень п"ятдесят сім копійок) - 3 % річних, 241,43 (двісті сорок одну гривню сорок три копійки) - інфляційних втрат, а також 1173,15 (одну тисячу сто сімдесят три гривні п"ятнадцять копійок) - судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

В частині позовних вимог про стягнення 429,48 (чотирьохсот двадцяти дев"яти гривень сорока восьми копійок) інфляційних втрат та 3064,86 (трьох тисяч шістдесяти чотирьох гривень вісімдесяти шести копійок) пені - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 24.05.16

Суддя Максимів Т. В.