РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.05.2016Справа №910/9292/15

За позовом Міністерства оборони України
до Дочірнього підприємства Державної компанії з експорту та імпорту
продукції і послуг військового та спеціального призначення
"Укрспецекспорт" Державного госпрозрахункового
зовнішньоторговельного підприємства "Спецтехноекспорт"
про стягнення 10 919,74 грн.
Суддя Т.Ю. Трофименко
Представники сторін:
Від позивача: не з`явились
Від відповідача: Милостива І.О. по довіреності № Д-013/2016 від 14.01.2016р.

СУТЬ СПОРУ:
10.04.2015 Міністерство оборони України звернулися до господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з дочірнього підприємства Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення "Укрспецекспорт" Державного госпрозрахункового зовнішньоторговельного підприємства "Спецтехноекспорт" заборгованості за договором комісії про відчуження та реалізацію військового майна (на внутрішньому ринку) від 27.12.2012 №290/2/153-12вр у розмірі 10 919,74 грн., у тому числі 7 723,62грн. основного боргу, 418,35грн. 3% річних, 2 777,77грн. збитків від зміни індексу інфляції. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що грошова сума, яку ДП Державної компанії з експорту та імпорту продукції послуг військового та спеціального призначення "Укрспецекспорт" Державного госпрозрахункового зовнішньоторговельного підприємства "Спецтехноекспорт" зобов`язалися перерахувати Міністерству оборони України від виконання його доручення, є меншою, ніж передбачена пунктом 5 Додатку 2 до договору комісії.
Дочірнє підприємство Державної компанії з експорту та імпорту продукції послуг військового та спеціального призначення "Укрспецекспорт" Державного госпрозрахункового зовнішньоторговельного підприємства "Спецтехноекспорт" заперечуючи проти позовних вимог стверджували, що сума коштів, перерахованих ними Мінітерству оборони України за кожну одиницю майна є не меншою, ніж його вартість, визначена у звіті та зафіксована у додатку до договору, тому ними дотримано умови договору комісії. Зазначали, що не змогли належним чином виконати умови договору, оскільки сторонами не було досягнуто згоди стосовно продовження терміну дії договору комісії.
Рішенням господарського суду міста Києва від 23.06.2015 (суддя Стасюк С.В.), залишеним без змін 18.01.2013 постановою Київського апеляційного господарського суду (судді Зубець Л.П., Мартюк А.І., Тищенко А.І.) у задоволенні позову відмовлено, мотивуючи недоведеністю у відповідача зобов`язання щодо сплати заборгованості у відповідному розмірі та нарахованих на неї інфляційних втрат і 3-х % річних.
Постановою Вищого господарського суду міста Києва від 14.03.2016р., касаційну скаргу публічного акціонерного товариства "Холдінгова компанія Касаційну скаргу Міністерства оборони України задоволено частково. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 18.01.2016 та рішення господарського суду міста Києва від 23.06.2015 у справі №910/9292/15 скасовано та справу направлено на новий розгляд до господарського суду міста Києва.
Автоматичною системою документообігу Господарського суду міста Києва справу № 910/15971/15 передано на новий розгляд судді Трофименко Т.Ю.
За вказаних обставин суд визнав за необхідне прийняти справу до свого провадження та призначити розгляд даної справи у судовому засіданні за участю представників сторін на 18.04.2016р.
Ухвалою господарського суду міста Києва від 18.04.216р., відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 18.05.2016р., у зв`язку з неявкою в судове засідання представника позивача.
Відповідач заперечував проти позову, зазначаючи про безпідставність та непідтвердженість позовних вимог належними доказами. При цьому відповідач наголошував на наступному:
- між сторонами не було досягнуто згоди щодо продовження терміну дії договору комісії, внаслідок чого відповідач не зміг належним чином виконати умови договору, а держава недоотримала грошові кошти;
- відповідачем дотримувалися умови укладеного з позивачем договору;
- сума грошових коштів, перерахована позивачу за кожну одиницю майна є не меншою, ніж його вартість, визначена у звіті та зафіксована у додатку до договору комісії.
У судове засідання 18.05.2016р. позивач не з`явився, представника не направив, правами, що передбачені Господарським процесуальним кодексом України, під час слухання справи у вказаному засіданні суду не скористався. Проте, наведений учасник судового процесу був належним чином повідомлений про час та місце слухання справи, з огляду на таке.
Відповідно до ст.22 Господарського процесуального кодексу України прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов`язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.
Статтею 77 зазначеного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.
Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції у випадку нез`явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.
Наразі, в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі Смірнова проти України).
Судом враховано, що відповідачем вже було висловлено свою правову позицію по суті спору, а явка сторін в засідання суду 18.05.2016р. обов`язковою не визнавалась.
Таким чином, незважаючи на те, що позивач в процесі розгляду справи 18.05.2016р. не скористався правами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, враховуючи відсутність клопотань з боку сторін про відкладення розгляду справи, суд дійшов висновку, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка вказаного учасника судового процесу не перешкоджає вирішенню справи по суті.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши представлені заявником документи, господарський суд:

ВСТАНОВИВ:
З матеріалів справи вбачається, що 27.12.2012р. між позивачем, як комітентом, та відповідачем, як комісіонером, було укладено договір комісії про відчуження та реалізацію військового майна (на внутрішньому ринку) №290/2/153-12вр (далі Договір комісії).
За умовами Договору комісії (п.1.1) комітент доручає комісіонеру, а комісіонер бере на себе зобов`язання за комісійну плату укласти на умовах, що не суперечать цьому Договору, та виконати від свого імені в інтересах комітента та за рахунок останнього договір з покупцем на реалізацію надлишкового військового майна Збройних Сил України на умовах EXW в/ч НОМЕР_1 (смт. Оржів), відповідно до Офіційних правил тлумачення торговельних термінів Міжнародної торгової палати "Інкотермс" у редакції 2000 року (далі майно) на внутрішньому ринку згідно зі специфікацією майна, яке передається комітентом комісіонеру для реалізації покупцю (Додаток 1 до цього Договору, який є невід`ємною частиною цього Договору).
Номенклатура, категорія, кількість та комплектність майна, що передається для реалізації за цим Договором, визначені у Додатку 1 до цього Договору з урахуванням зазначеного в Актах технічного стану військового майна (п.2.1 Договору купівлі-продажу).
Загальна сума договору, за яким комітент передає для реалізації комісіонеру майно, підтверджується додатками до Договору і встановлюється сторонами у розмірі 4 697 014,32 грн., без ПДВ і включає вартість майна мінімальну вартість на умовах франко-завод згідно зі Звітом про незалежну оцінку щодо визначення ринкової вартості військового майна, невід`ємною частиною якого є рецензія на нього, оформлена згідно вимог чинного законодавства (Додаток 4 до цього Договору) (п.4.1 Договору комісії).
Умови прийому-передачі майна визначені сторонами в розділі 6 Договору комісії, згідно з п.п.6.4-6.7 якого прийом-передача майна здійснюється на підставі наряду (Форма наведена у наказі Міністра оборони України від 24.12.2010р. №690), оформленому Центром обліку надлишкового військового майна Збройних Сил України та наявності в уповноваженого представника комісіонера довіреності, виданої у встановленому порядку. При цьому передача здійснюється після отримання комітентом довідки від комісіонера про отримання від покупця коштів за майно. Остаточна прийом-передача майна від комітента до комісіонера (за кількістю та номенклатурою) здійснюється уповноваженими представниками сторін у пунктах, визначених умовами передачі відповідно до п.3.1 цього Договору з оформленням Актів прийому-передачі майна від комітента до комісіонера. У встановленому порядку укладені Акти прийому-передачі майна є підтвердженням повного виконання комітентом зобов`язань за цим договором в частині, що стосується передачі майна комісіонеру для його безпосередньої реалізації покупцю, якщо інше не буде письмово погоджено сторонами. Від комітента Акти прийому-передачі майна (частини майна) підписуються командиром військової частини, якому виписано наряд (форма 200) на передачу майна (частини майна), або іншими уповноваженими особами на підставі довіреності або наказу, виданих у встановленому порядку.
В п.11.1 Договору комісії передбачено, що останній набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє 31.03.2013р.
Протягом 2013 року між сторонами було укладено додаткові угоди №1, №2 та №3 (том справи 1, аркуші справи 20-22), було внесено зміни до Договору комісії, зокрема, скориговано строк дії Договору комісії до 31.05.2014р., доповнено розділ 4 п.4.4, змінено п.п.13.1, 15 договору.
На виконання умов Договору комісії позивач передав відповідачу 5 одиниць спецвиробів, про що сторонами було складено і підписано відповідний Акт технічної прийомки (інспекції) спецвиробів від 06.06.2013р.
Відповідачем було реалізовано надане позивачем військове майно. 06.06.2013р. між відповідачем, як продавцем, та Державним підприємством "Шепетівський ремонтний завод", як покупцем, було підписано акт приймання-передачі виробів на суму 705 400,78 грн.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав про те, що відповідач перерахував на рахунок державної казначейської служби України 554 360,67 грн. за реалізацію спецвиробів. На думку позивача, відповідач неналежним чином виконував свої договірні зобов`язання перед позивачем, оскільки реалізація майна, зазначеного в специфікації до Договору комісії, була здійснена не в повному обсязі. За умовами Договору комісії сума перерахувань за кожну одиницю майна не повинна бути меншою ніж його вартість, визначена згідно зі Звітом про незалежну оцінку щодо визначення ринкової вартості військового майна. За розрахунками позивача, від реалізації майна покупцю відповідачем не перераховано на рахунок позивача кошти у розмірі 7 723,62 грн., оскільки очікувані надходження коштів становили 562 084,29 грн., тоді як відповідач перерахував позивачу лише 554 360,67 грн.
Позивач звернувся до відповідача з претензією №79 від 06.10.2014р. (том справи 1, аркуші справи 29-30), в якій просив відповідача перерахувати на рахунок позивача 7 723,62 грн. боргу та 1 848,06 грн. штрафних санкцій.
Однак звернення позивача було залишено відповідачем без належного реагування.
Зважаючи на вищевикладене, окрім вимог про стягнення 7 723,62 грн. основного боргу, позивач просив суд стягнути з відповідача 418,35 грн. 3% річних та 2 777,77 грн. інфляційних втрат.
Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.
За договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента (ст. 1011 Цивільного кодексу України).
Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.
Зазначене також кореспондується зі ст. 526 Цивільного кодексу України, де встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 1014 Цивільного кодексу України комісіонер зобов`язаний вчиняти правочини на умовах, найбільш вигідних для комітента, і відповідно до його вказівок. Якщо у договорі комісії таких вказівок немає, комісіонер зобов`язаний вчиняти правочини відповідно до звичаїв ділового обороту або вимог, що звичайно ставляться.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. ст. 610, 612 Цивільного кодексу України).
В процесі провадження було встановлено, що на виконання умов Договору комісії позивач передав відповідачу на реалізацію 5 одиниць спецвиробів, що підтверджується наявним в матеріалах справи Актом технічної прийомки (інспекції) спецвиробів від 06.06.2013р. (том справи 1, аркуш справи 26). Відповідач реалізував вказане майно Державному підприємству "Шепетівський ремонтний завод" за ціною 705 400,78 грн., про що свідчить відповідний Акт приймання-передачі від 06.06.2013р.
В Додатку 2 до Договору комісії викладено Зведену відомість запланованих надходжень та витрат за договором. Посилаючись на вказану відомість, позивач наголошував на тому, що згідно з п.5 цієї відомості очікується надходження коштів на рахунок комітента (позивача) у сумі 5 202 982,61 грн., відсоток від суми договору становить 110,77%.
До матеріалів справи долучено наряд №181/2/263РАО від 04.06.2013р. (том справи 1, аркуш справи 24), в якому зазначено про те, що загальна вартість військового майна (п`ять одиниць 122 мм гаубиці Д-30 (2А18)), переданого відповідачу за Договором комісії, становить 507 433,68 грн.
За розрахунком позивача, відповідач повинен був перерахувати йому 562 084,29 грн., отриманих від реалізації майна (110,77 х 507 433,68 / 100 = 562 084,29). Натомість, в порушення укладеного між сторонами Договору комісії, відповідач перерахував відповідачу грошові кошти у загальній сумі 554 360,67 грн., у зв`язку з чим позивач вважає, що відповідач заборгував позивачу 7 723,62 грн. (562 084,29 554 360,67 = 7 723,62).
Проте, як вбачається з матеріалів справи, загальна сума Договору комісії встановлена сторонами у розмірі 4 697 014,32 грн. без ПДВ, про що прямо вказано у п.4.1 Договору комісії.
Порядок взаєморозрахунків визначений в розділі 5 Договору комісії, згідно з п.п.5.1, 5.5 якого за виконання доручення за даним Договором комісіонер, з коштів, що перераховані покупцем, отримує комісійну плату, розмір якої становить 4,32% від загальної суми коштів, в тому числі ПДВ, отриманих комісіонером від покупця за реалізоване майно (п.4 додатку 2 до цього Договору). За результатами складання акта про виконання умов та документальної звірки взаєморозрахунків розмір комісійної плати уточнюється. Кошти, отримані комісіонером від реалізації покупцю майна, за виключенням комісійної плати, ПДВ, який включається до ціни реалізації майна, та документально підтверджених сум витрат, понесених комісіонером при організації реалізації покупцю майна за цим договором (у розмірах, узгоджених з комітентом), протягом п`яти робочих днів з дати підписання Актів прийому-передачі майна від комітента до комісіонера, перераховуються у гривнях на рахунок комітента, зазначений у розділі 15 цього Договору, з обов`язковою позначкою в платіжному дорученні Для Міністерства оборони України. Надходження від реалізації військового майна Збройних Сил України за Договором комісії про відчуження та реалізацію військового майна на внутрішньому ринку від 27.12.2012р. №290/2/153-12вр.
В процесі судового розгляду було встановлено, що відповідачем реалізовано лише частину військового майна за Договором комісії. Від покупця військового майна було перераховано грошові кошти у загальній сумі 705 400,78 грн., з яких: 554 360,67 грн. кошти, перераховані відповідачем на користь позивача, 117 566,80 грн. - ПДВ, 3 000,00 грн. - витрати на незалежну оцінку майна, 30 473,31 грн. - комісійна плата відповідача у розмірі 4,32%.
Наведені обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи Актом приймання-передачі до Договору купівлі-продажу №STE-2-10-Д/КП-13 від 24.01.2013р., платіжним дорученням №1752 від 30.05.2013р. на суму 554 360,67 грн., а також доданим позивачем до позовної заяви Актом про виконання умов та документальної звірки взаєморозрахунків за Договором комісії.
Документи, які підтверджують факт купівлі-продажу військового майна направлялися відповідачем на адресу позивача листом №31.2/20/4267 від 15.07.2014р.
Посилання позивача на те, що в даному випадку відповідачем було перераховано грошові кошти від реалізації військового майна на 7 723,62 грн. менше, ніж підлягало перерахуванню за умовами укладеного Договору комісії не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки відповідачем було здійснено розрахунок з позивачем безпосередньо у відповідності до умов розділу 5 Договору комісії, яким врегульовано порядок проведення взаєморозрахунків між сторонами, зокрема, п.5.1 спірного Договору комісії.
Судом враховано посилання позивача на Зведену відомість запланованих надходжень та витрат за договором (Додаток 2 до Договору комісії), в якій вказано про те, що очікується надходження коштів на рахунок комітента (позивача) у сумі 5 202 982,61 грн. Однак при цьому позивач не зміг пояснити, який саме зміст вкладено у поняття очікується та яким чином має здійснюватися розрахунок коштів, що підлягають перерахуванню внаслідок часткової реалізації військового майна на рахунок позивача.
Водночас, в п.2 розділу Примітка у Зведеній відомості запланованих надходжень та витрат за договором (Додаток 2 до Договору комісії) вказано про те, що показники внесені на підставі розрахунків і підлягають коригуванню за фактичними витратами.
В п.4.3 Договору комісії зазначено, що грошова сума, яку комісіонер (відповідач) зобов`язується перерахувати комітенту (позивачу) від виконання його доручення, повинна бути не меншою ніж передбачено у п.5 Додатку 2 до цього договору. При цьому сума перерахувань за кожну одиницю майна не повинна бути меншою ніж його вартість, визначена згідно зі звітом про незалежну оцінку щодо визначення ринкової вартості військового майна.
З наведеного випливає, що вищезгадана сума у розмірі 5 202 982,61 грн. є приблизною (орієнтовною) сумою продажу всього військового майна, визначеного в Додатку 1 до Договору комісії, яка може бути скоригована. Натомість, як уже неодноразово зазначалося вище, в даному випадку фактично було здійснено продаж лише частини військового майна в обсязі п`яти одиниць і позивачем здійснено перерахування коштів на користь позивача відповідно до умов Договору комісії.
Належних та допустимих доказів на спростування викладеного позивачем не надано.
Враховуючи наведені вище обставини, суд приходить до висновку про необґрунтованість та непідтвердженість належними доказами вимоги позивача щодо стягнення з відповідача основного боргу у сумі 7 723,62 грн., а тому вказана вимога не підлягає задоволенню.
Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача 418,35 грн. 3% річних та 2 777,77 грн. інфляційних втрат.
Згідно з ч.1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Оскільки в процесі судового розгляду не було встановлено факту прострочення виконання відповідачем грошових зобов`язань перед позивачем, нарахування інфляційних втрат та 3% річних є безпідставним і в цій частині позов задоволенню не підлягає.
Судовий збір згідно із ст.49 Господарського процесуального кодексу України залишається за позивачем.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 23.05.2016р.

Суддя Т.Ю. Трофименко