РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2016Справа №910/5999/16
Суддя Мудрий С.М. розглянувши справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім Укрполімерконструкція"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Агура-Чародій"

про стягнення 1 629 188,80 грн.

Представники сторін:

від позивача: Клепацький М.М. - представник за довіреністю № 24/11-15-08 від 24.11.2015 р;

від відповідача: не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду м. Києва передані позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім Укрполімерконструкція" до товариства з обмеженою відповідальністю "Агура-Чародій" про стягнення 1 629 188,80 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 09.10.2012 року між ним та відповідачем укладеного договір поставки №02/10-12.

На виконання умов договору 22.05.2013 року позивачем здійснена поставка.

Проте, відповідачем зобов'язання з оплати не були виконані.

У зв'язку з чим, позивач звернувся в суд з вимогою про стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 792 320,10 грн., пені в розмірі 52 488,49 грн., штрафу у розмірі 79 232,01 грн., інфляційного збільшення в розмірі 643 998,45 грн. та 3% річних в розмірі 61 149,75 грн.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 05.04.2016 року порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 16.05.2016 року.

В судове засідання 16.05.2016 року представник відповідача не з'явився, вимоги ухвали суду від 05.04.2016 р. не виконав, про поважні причини неявки суд не повідомив, хоча про час та дату судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 017.

Як вбачається з повернутого конверта №017 з направленням ухвали про порушення провадження у справі від 05.04.2016 року він повернулися в суд у зв'язку з закінченням встановленого строку зберігання.

Відповідно до п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

У відповідності до ст. 87 ГПК України ухвали суду було надіслано відповідачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення на адресу, що зазначена в позовній заяві, а саме: 02222, м. Київ, вулиця Миколи Лаврухіна, будинок 4, яка згідно спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців станом на 05.04.2016 у є місцезнаходженням відповідача.

Стаття 64 ГПК України встановлює, що у разі відсутності сторін за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб -підприємців ухвала про порушення провадження у справі вважається врученою їм належним чином.

Представник позивача виконав вимоги ухвали суду від 05.04.2016 р.

Виступ представника позивача, відповідно до якого позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов.

Відповідно до ст. 75 ГПК України справа розглядається за наявними матеріалами.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково.

Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

09.10.2012 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім Укрполімерконструкція" (постачальник) та товариством з обмеженою відповідальністю "Агура-Чародій" (покупець) укладено договір поставки №02/10-12.

Відповідно до п.1.1 договору, постачальник зобов'язується постачати протягом строку дії цього договору, а покупець зобов'язується приймати та оплачувати труби поліетиленові та фасонні вироби, надалі за текстом - «товар» або «продукція», партіями в кількості, асортименті та за цінами відповідно до рахунків-фактур, виписаних постачальником на ім'я покупця, та/або узгодженими сторонами у специфікаціях та/або додаткових угодах до цього договору, які будуть його невід'ємними частинами.

Згідно з п. 1 статті 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Цей договір вступає в силу з дати його підписання сторонами і діє до 31 грудня 2014 року включно, а в частині взаєморозрахунків - до їх повного завершення (п.11.1 договору).

Поставка товару за цим договором здійснюється автомобільним транспортом (п.3.1 договору).

Згідно з п.3.3 договору, відвантаження товару відповідно до кожного рахунку-фактури та/або в межах кожної специфікації, та/або додаткової угоди до цього договору може проводитись окремими партіями.

«Партія товару» - кількість товару, відвантажена постачальником відповідно до однієї товарно-транспортної накладної.

Відповідно до специфікації №2 від 13.05.2013 року до договору, загальна вартість продукції складає 792 320,10 грн. (Сімсот дев'яносто дві тисячі триста двадцять гривень 10 копійок), в тому числі ПДВ (20%) - 132 053,35 грн.

Пунктом 2.1 специфікації передбачено, що постачальник здійснює поставку продукції не пізніше ніж через 30 робочих днів від дати укладення цієї специфікації №2.

Позивачем поставлено товар на загальну суму 792 320,10 грн., що підтверджується підписаною та скріпленою печатками сторін видатковою накладною №ТД-000330 від 22.05.2013 року.

Товар по вищезазначеній накладній зі сторони відповідача отримав Агура Микола Миколайович, що підтверджується довіреністю №52 від 21.05.2013 року.

Згідно із п. 6 статті 265 ГК України, до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Положеннями ч. 1 статті 656 ЦК України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Частинами 1-3 статті 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до п.4.1 договору, якщо інше не погоджено у відповідній додатковій угоді та/або специфікації до цього договору, покупець здійснює передплату за продукцію у розмірі 100% (ста відсотків) від вартості партії товару шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника.

Моментом оплати товару вважається час фактичного зарахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника (п.4.3 договору).

Згідно з п.3 специфікації, покупець здійснює розрахунок із постачальником за фактично поставлений останнім обсяг продукції у розмірі її вартості за цінами, визначеними у п.1 цієї Специфікації №2, не пізніше 30 липня 2013 року шляхом перерахування відповідної(-их) суми (сум) грошових коштів на поточний рахунок постачальника. Моментом (днем) здійснення оплати за продукцію вважається день зарахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника.

Як зазначено позивачем, відповідачем зобов'язання з оплати товару не були виконані належним чином ні в повному обсязі ні частково.

Будь-які докази оплати в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст.525, 526 ЦК України, відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Враховуючи вищезазначене, факт наявності основної заборгованості за договором поставки №02/10-12 від 09.10.2012 року у відповідача перед позивачем в сумі 792 320,10 грн. належним чином доведений, документально підтверджений та не спростований відповідачем, тому позовні вимоги визнаються судом обґрунтовані та такими, що підлягають задоволенню.

У зв'язку з простроченням оплати позивач просить стягнути з відповідача пеню в розмірі 52 488,49 грн., штраф у розмірі 79 232,01 грн., інфляційне збільшення в розмірі 643 998,45 грн. та 3% річних в розмірі 61 149,75 грн.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

Згідно ч. 1, 2 статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Частина 6 статті 232 ГК України передбачає, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п.7.4 договору у разі невиконання покупцем умов та строків оплати вартості товару, зазначених в цьому договорі, рахунку-фактурі, специфікації та/або додатковій угоді до цього договору, постачальник має право вимагати від покупця сплати (крім суми заборгованості) пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Згідно з п.7.3 договору, у разі порушення покупцем термінів оплати продукції, покупець, на вимогу постачальника, сплачує йому штраф у розмірі 10% (десять відсотків) від суми простроченого платежу.

Суд погоджується з розрахунком штрафу в розмірі 79 232,01 грн. та пені в розмірі 52 488,49 грн. ( за період з 31.07.2013 року по 31.01.2014 року) наданим позивачем і вважає його обґрунтованим, а вимоги такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд погоджується з розрахунком 3% річних в розмірі 61 149,75 грн. за період з 31.07.2013 року по 24.02.2016 року наданим позивачем і вважає його обґрунтованим, а вимоги такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до п.3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013 року, індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.97 N 62-97р; цього листа вміщено в газеті "Бизнес" від 29.09.97 N 39, а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство" і "Ліга".

При застосуванні індексу інфляції слід мати у виді, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць; тому умовно слід уважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад, травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунки починається з наступного місяця - червня.

Розрахунок індексу інфляції:

Період заборгованостіСума боргу (грн.)Сукупний індекс інфляції за періодІнфляційне збільшення суми боргуСума боргу з врахуванням індексу інфляції
31.07.2013 - 24.02.2016792 320,101.806638 253,171430573.27
За перерахунком суду індекс інфляції становить 638 253,17 грн.

Таким чином, вимоги позивача щодо стягнення індексу інфляції підлягає задоволенню частково в розмірі 638 253,17 грн.

Вимога позивача щодо стягнення індексу інфляції в розмірі 5 745,28 грн. не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ч. 5 статті 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на обидві сторони пропорційно задоволених вимог.

На підставі викладеного, керуючись ч.1 с. 32, ч.1 ст. 33, ст.ст. 34, 44, ч. 5 ст. 49, ст.ст. 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Агура-Чародій" (02222, м. Київ, вулиця Миколи Лаврухіна, будинок 4, ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім Укрполімерконструкція" (07501, Київська обл., Баришівський район, селище міського типу Баришівка, вул.. Торф'яна, будинок 28, ) основний борг в розмірі 792 320 (сімсот дев'яносто дві тисячі триста двадцять) грн. 10 коп., пеню в розмірі 52 488 (п'ятдесят дві тисячі чотириста вісімдесят вісім) грн. 49 коп., штраф в розмірі 79 232 (сімдесят дев'ять тисяч двісті тридцять дві) грн. 01 коп., три проценти річних в розмірі 61 149 (шістдесят одна тисяча сто сорок дев'ять) грн. 75 коп., індекс інфляції в розмірі 638 263 (шістсот тридцять вісім тисяч двісті п'ятдесят три) грн. 17 коп. та судовий збір в розмірі 24 352 (двадцять чотири тисячі триста п'ятдесят дві) грн. 31 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання рішення: 19.05.2016 року.

Суддя С.М. Мудрий