ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2016 року Справа № К2/107-12/13

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого Демидової А.М. (доповідач у справі),
суддів:Воліка І.М., Шевчук С.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства "Реверта"
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 16.07.2014
у справі№ К2/107-12/13 господарського суду Київської області
за позовомОСОБА_4
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Нісема"
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача1. ОСОБА_5; 2. ОСОБА_6; 3. ОСОБА_7; 4. ОСОБА_8
провизнання частково недійсним статуту товариства та зобов'язання передати майно,
за зустрічним позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Нісема"
доОСОБА_4
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Акціонерне товариство "Реверта"
провизнання права власності на нерухоме майно,
та за позовом третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору Акціонерного товариства "Реверта"
до1. ОСОБА_4; 2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Нісема"
провизнання недійсним частково статуту товариства та визнання права власності на нерухоме майно,
за участю представників:
від ОСОБА_4не з'явився
від ТОВ "Нісема"не з'явився
від ОСОБА_5ОСОБА_9, ОСОБА_10
від ОСОБА_6не з'явився
від ОСОБА_7ОСОБА_11
від ОСОБА_8не з'явився
від АТ "Реверта"Пророк В.В.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 (далі - ОСОБА_4) звернулася до господарського суду Київської області з позовом про визнання недійсним статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Нісема" (далі - ТОВ "Нісема") від 15.03.2012 у частині формування статутного капіталу за рахунок внесення до його складу нежитлового приміщення загальною площею 1 032,30 кв.м., розташованого в будинку АДРЕСА_1 (далі - спірне нерухоме майно), та зобов'язання ТОВ "Нісема" повернути ОСОБА_4 вказане нежитлове приміщення. 13.11.2013 ОСОБА_4 звернулася до суду із заявою про відмову від позову та припинення провадження у справі на підставі п. 4 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

ТОВ "Нісема" звернулося до суду із зустрічним позовом у даній справі, у якому просило визнати за ним право власності на спірне нерухоме майно. 13.11.2013 ТОВ "Нісема" звернулося до суду із заявою про відмову від зустрічного позову та припинення провадження у справі.

Третя особа з самостійними вимогами на предмет спору у даній справі - Акціонерне товариство "Реверта" (далі - АТ "Реверта") звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 та ТОВ "Нісема", у якому просила визнати недійсним статут ТОВ "Нісема", зареєстрований 15.03.2012, у частині формування статутного капіталу за рахунок внесення до його складу спірного нерухомого майна, та визнати за АТ "Реверта" право власності на це майно.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням господарського суду Київської області від 26.12.2013 у справі № К2/107-12/13 (суддя Бацуца В.М.) відмовлено ОСОБА_4 у задоволенні первісного позову до ТОВ "Нісема", треті особи у справі, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, про визнання частково недійсним статуту ТОВ "Нісема" та зобов'язання передати майно. Прийнято відмову ТОВ "Нісема" від зустрічного позову до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - АТ "Реверта", про визнання права власності на нерухоме майно і припинено провадження у справі у вказаній частині. Задоволено позов третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору - АТ "Реверта" до ОСОБА_4 та ТОВ "Нісема" про визнання недійсним частково статуту товариства та визнання права власності на нерухоме майно; визнано недійсним статут ТОВ "Нісема", зареєстрований Тетіївською районною державною адміністрацією Київської області від 15.03.2012, в частині формування статутного капіталу за рахунок внесення до його складу нежитлового приміщення загальною площею 1 032,30 кв.м., розташованого в будинку АДРЕСА_1 визнано право власності за АТ "Реверта" (попередня назва - Акціонерне товариство "Парекс Банка" (далі - АТ "Парекс Банка")) на спірне нерухоме майно.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.03.2014 рішення господарського суду Київської області від 26.12.2013 у справі № К2/107-12/13 скасовано в частині задоволення позову третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору - АТ "Реверта" і у цій частині припинено провадження у справі; в іншій частині рішення господарського суду Київської області від 26.12.2013 у даній справі залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 04.06.2014 скасовано постанову Київського апеляційного господарського суду від 19.03.2014 у справі № К2/107-12/13, справу передано на новий розгляд до Київського апеляційного господарського суду.

За результатами нового розгляду даної справи 16.07.2014 Київським апеляційним господарським судом (колегія суддів у складі: Кропивна Л.В. - головуючий, Андрієнко В.В., Калатай Н.Ф.) прийнято постанову, якою апеляційні скарги ОСОБА_4 на рішення господарського суду Київської області від 26.12.2013 у даній справі задоволені; рішення господарського суду Київської області від 26.12.2013 у справі № К2/107-12/13 в частині задоволення позову третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору - АТ "Реверта" скасовано та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено; в іншій частині рішення господарського суду Київської області від 26.12.2013 у даній справі залишено без змін.

АТ "Реверта", частково не погоджуючись із постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.07.2014 у даній справі, звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить суд скасувати оскаржувану постанову в частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ "Реверта" та залишити в силі рішення господарського суду Київської області від 26.12.2013 у справі № К2/107-12/13 у цій частині про задоволення позовних вимог АТ "Реверта".

Постановою Вищого господарського суду України від 12.01.2015 (колегія суддів у складі: Євсікова О.О. - головуючого, Барицької Т.Л., Гольцової Л.А., Губенко Н.М., Іванової Л.Б., Картере В.І., Козир Т.П.) касаційну скаргу АТ "Реверта" задоволено; постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.07.2014 у справі № К2/107-12/13 скасовано в частині повного задоволення апеляційних скарг ОСОБА_4 та в частині скасування рішення господарського суду Київської області від 26.12.2013 у справі № К2/107-12/13 і прийняття нового рішення про відмову АТ "Реверта" у позові. Рішення господарського суду Київської області від 26.12.2013 в цій частині залишено в силі. В іншій частині постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.07.2014 залишено без змін. У задоволенні клопотань представника ОСОБА_5 - ОСОБА_24 про припинення провадження у справі відмовлено.

Після постанови Вищого господарського суду України від 12.01.2015 у справі № К2/107-12/13, за заявою ОСОБА_5 від 12.02.2015 рішення господарського суду Київської області від 26.12.2013 у даній справі переглядалось за нововиявленими обставинами, і за наслідками перегляду рішення від 26.12.2013 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 30.03.2016 постанову Вищого господарського суду України від 12.01.2015 у справі № К2/107-12/13 скасовано, справу № К2/107-12/13 передано на новий розгляд до Вищого господарського суду України.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.04.2016, у справі № К2/107-12/13 визначено колегію суддів Вищого господарського суду України у складі: Демидова А.М. - головуючий (доповідач), Волік І.М., Шевчук С.Р.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 28.04.2016 колегією суддів у складі: Демидової А.М. - головуючого (доповідач у справі), Воліка І.М., Шевчук С.Р. прийнято зазначену касаційну скаргу АТ "Реверта" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.07.2014 до провадження і призначено її розгляд у судовому засіданні на 16.05.2016 об 11 год. 00 хв.

13.05.2016 до Вищого господарського суду України надійшли письмові пояснення АТ "Реверта" у справі № К2/107-12/13, які АТ "Реверта" просить суд врахувати під час розгляду його касаційної скарги на постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.07.2014 у даній справі.

16.05.2016, до початку судового засідання, через канцелярію Вищого господарського суду України подано клопотання порталу "Рупор 24" про надання дозволу на здійснення відеозйомки в залі судового засідання під час розгляду даної справи з метою підготовки відеорепортажу.

Крім того, 16.05.2016, до початку судового засідання, через канцелярію Вищого господарського суду України від представника ОСОБА_7 - ОСОБА_11 надійшло клопотання про здійснення технічної фіксації розгляду справи № К2/107-12/13 за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

За клопотанням представника ОСОБА_7 - ОСОБА_11, а також клопотанням представника ОСОБА_5 - ОСОБА_25 відповідно до положень ч. 7 ст. 811 ГПК України при розгляді касаційної скарги АТ "Реверта" у справі № К2/107-12/13 здійснювалось фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

У судове засідання, призначене на 16.05.2016, з'явились представники ОСОБА_5, ОСОБА_7 та АТ "Реверта". Інші учасники судового процесу, передбаченим законом правом на участь у розгляді скарги касаційною інстанцією не скористались, хоча згідно з приписами ст. 1114 ГПК України були належним чином повідомлені про день, час і місце розгляду касаційної скарги.

16.05.2016, до початку судового засідання, через канцелярію Вищого господарського суду України надійшло клопотання представника ОСОБА_4 - ОСОБА_26 про перенесення розгляду справи № К2/107-12/13, що призначено на 16.05.2016 об 11 год. 00 хв. Вказане клопотання обґрунтовано тим, що у цей же час зазначений представник представляє інтереси іншої особи - ОСОБА_27 у Вищому адміністративному суді України.

Розглянувши вказане клопотання, заслухавши думку представників учасників судового процесу, присутніх у судовому засіданні, зважаючи на те, що ухвалою Вищого господарського суду України від 28.04.2016 про призначення до розгляду касаційної скарги явка представників учасників судового процесу обов'язковою не визнавалася, додаткові документи від них не витребовувались, а також з урахуванням особливостей розгляду скарги судом касаційної інстанції, передбачених ст. 1117 ГПК України, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що заявлене клопотання про перенесення розгляду справи задоволенню не підлягає.

У судовому засіданні 16.05.2016 представник ОСОБА_5 заявив клопотання про призначення колегії суддів у складі семи осіб.

Відповідно до п. 13 Окремих засад використання автоматизованої системи документообігу та формування колегій суддів у Вищому господарському суді України, затверджених у новій редакції рішенням зборів суддів Вищого господарського суду України від 25.04.2016 № 5, питання щодо збільшення складу колегії суддів для розгляду конкретної справи вирішується Головою Вищого господарського суду України за зверненням колегії суддів, на розгляді якої знаходиться відповідна справа, або клопотанням сторони, прокурора, іншого учасника судового процесу.

Листом Голови Вищого господарського суду України від 16.05.2016 № 08.03-08/200 у задоволенні вказаного клопотання відмовлено.

Також, у судовому засіданні представниками ОСОБА_5 та ОСОБА_7 надано суду письмові пояснення у даній справі.

Заслухавши представників ОСОБА_5, ОСОБА_7 та АТ "Реверта", дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, беручи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_4 посилалась на те, що вона є єдиним учасником ТОВ "Нісема", статутний фонд якого формується за рахунок внесення нею до його складу нежитлового приміщення загальною площею 1 032,30 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1, яке передано ТОВ "Нісема" за актом приймання-передачі. Право власності на це майно зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва від 11.11.2011, яку у подальшому було скасовано, правові підстави для формування ОСОБА_4 статутного капіталу ТОВ "Нісема" за рахунок спірного нерухомого майна відсутні.

Вимоги зустрічного позову ТОВ "Нісема" до ОСОБА_4 обґрунтовані тим, що остання безпідставно і протиправно не визнає та оспорює право власності ТОВ "Нісема" на спірне майно, чим порушуються права ТОВ "Нісема".

АТ "Реверта" як третя особа у справі, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, обґрунтовуючи підстави позову, послалося на те, що статут ТОВ "Нісема" в частині формування статутного капіталу за рахунок спірного нерухомого майна не відповідає вимогам чинного законодавства та порушує права АТ "Реверта", оскільки з 23.08.2007 це майно передано ОСОБА_5 в іпотеку АТ "Парекс Банка" (нова назва - АТ "Реверта") на підставі договору іпотеки № 2.1.16.4.-07/22-ІЕ1 від 23.08.2007, на час затвердження статуту ТОВ "Нісема" на спірне майно звернуто стягнення шляхом набуття права власності в позасудовому порядку на підставі вказаного договору іпотеки; відсутня згода іпотекодержателя на передачу майна до статутного капіталу Товариства.

Місцевий господарський суд, відмовляючи у задоволенні первісного позову ОСОБА_4 до ТОВ "Нісема", виходив з безпідставності заявлених позовних вимог, оскільки ОСОБА_4 не надала суду жодних належних та допустимих доказів, які підтверджували б порушення спірним установчим документом (статутом ТОВ "Нісема") будь-яких корпоративних чи інших прав та охоронюваних законом інтересів ОСОБА_4 При цьому, суд, з урахуванням приписів ч. 6 ст. 22 ГПК України, відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_4 про відмову від позову з підстав порушення такими діями прав та законних інтересів третьої особи у справі - АТ "Реверта" як іпотекодержателя спірного нерухомого майна стосовно правової визначеності щодо права власності на спірне нерухоме майно та передачі цього майна без згоди іпотекодержателя до статутного капіталу ТОВ "Нісема".

Колегією суддів касаційної інстанції визнається обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про те, що відмова ОСОБА_4 від первісного позову порушує права і охоронювані законом інтереси третьої особи - АТ "Реверта" з вищенаведених місцевим господарським судом підстав, у зв'язку з чим судом першої інстанції, відповідно до положень ч. 6 ст. 22 ГПК України, правомірно не прийнято відмову від позову.

Задовольняючи клопотання ТОВ "Нісема" про відмову від зустрічного позову до ОСОБА_4, місцевий господарський суд обґрунтовано виходив з того, що реалізація ТОВ "Нісема" права на відмову від позову не суперечить законодавству та не порушує будь-чиїх прав і охоронюваних законом інтересів.

У частині розгляду позовної заяви третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору - АТ "Реверта", місцевий господарський суд задовольнив позовні вимоги Товариства з підстав їх обґрунтованості та доведеності.

Апеляційний господарський суд, переглядаючи в апеляційному порядку рішення місцевого господарського суду та скасовуючи його в частині задоволення позовних вимог АТ "Реверта" і приймаючи у вказаній частині нове рішення про відмову у позові, виходив із того, що судом не встановлено наявності суб'єктивного інтересу АТ "Реверта" у предметі спору. В іншій частині рішення місцевого господарського суду залишено без змін.

Вищий господарський суд України погоджується із висновками суду апеляційної інстанції щодо залишення без змін рішення господарського суду першої інстанції про відмову у задоволенні первісного позову ОСОБА_4 до ТОВ "Нісема" і припинення провадження за зустрічним позовом ТОВ "Нісема" до ОСОБА_4 Водночас, колегія суддів касаційної інстанції вважає, що постанова апеляційного господарського суду підлягає скасуванню в оскаржуваній частині, виходячи з наступного.

Як встановлено місцевим господарським судом, 23.08.2007 між АТ "Парекс Банка" (теперішня назва - Акціонерне товариство "Реверта") та Компанією "Lindmax LLP" (юридична особа за законодавством Великобританії та Північної Ірландії) був укладений договір кредитної лінії № 2.1.16.4.-07/22 (далі - Кредитний договір), відповідно до умов якого АТ "Парекс Банка" надало Компанії "Lindmax LLP" кредит в межах ліміту кредитної лінії для поповнення обігових коштів.

Згідно зі ст. 546 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Як визначено у ст. 1 Закону України "Про іпотеку", іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом;

З метою забезпечення виконання зобов'язань Компанією "Lindmax LLP" за Кредитним договором, 23.08.2007 між АТ "Парекс Банка" (Іпотекодержатель) та ОСОБА_5 (Іпотекодавець) був укладений договір іпотеки № 2.1.16.4.-07/22-ІЕ1, відповідно до умов якого Іпотекодавець передав в іпотеку Іпотекодержателю нерухоме майно - нежитлові приміщення, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 1 032,30 кв.м., та складають 13/100 від всього домоволодіння і що складаються з наступних приміщень:

- підвал: приміщення № 3: приміщення 1 пл. - 75,3 кв.м., приміщення 2 пл. - 43,7 кв.м, приміщення 3 пл. - 14,8 кв.м., приміщення 4 пл. - 24,9 кв.м., приміщення 5 пл. - 15,0 кв.м., приміщення 6 пл. - 2,0 кв.м., приміщення 7 пл. - 17,6 кв.м., приміщення 8 пл. - 28,6 кв.м, приміщення 9 пл. - 18,5 кв.м., приміщення 10 пл. - 8,5 кв.м., приміщення 11 пл. - 9,7 кв.м., приміщення 12 пл. - 6,4 кв.м., приміщення 13 пл. - 5,0 кв.м., приміщення 14 пл. - 10,8 кв.м., приміщення 15 пл. - 6,0 кв.м., приміщення 16 пл. - 55,5 кв.м., приміщення 17 пл. - 9,8 кв.м., приміщення 18 пл. - 11,3 кв.м., приміщення 19 пл. - 9,4 кв.м., всього по підвалу - 372,8 кв.м.;

- 1-й поверх: приміщення 1 пл. - 2,2 кв.м., приміщення 2 пл. - 84,1 кв.м., вітрина пл. - 2,1 кв.м., приміщення 3 пл. - 99,9 кв.м., вітрина пл. - 4,8 кв.м., приміщення 4 пл. - 72,8 кв.м., вітрина пл. - 2,5 кв.м., приміщення 5 пл. - 2,9 кв.м., приміщення 6 пл. - 58,3 кв.м., приміщення 7 пл. - 6,3 кв.м., приміщення 10 пл. - 44,8 кв.м., приміщення 11 пл. - 6,1 кв.м., приміщення 12 пл. - 1,8 кв.м., приміщення 13 пл. - 2,9 кв.м., приміщення 14 пл. - 7,3 кв.м., приміщення 14а пл. - 16,2 кв.м., приміщення 15 пл. - 10,2 кв.м., приміщення 16 пл. - 2,6 кв.м., приміщення 17 пл. - 1,5 кв.м., приміщення 18 пл. - 2,2 кв.м., приміщення 19 пл. - 9,1 кв.м., приміщення 20 пл. - 44,5 кв.м., вітрини пл. - 2,2 кв.м., приміщення 21 пл. - 18,3 кв.м., приміщення 22 пл. - 17,9 кв.м., приміщення 23 пл. - 25,0 кв.м., вітрина пл. - 1,0 кв.м., приміщення 24 пл. - 50,3 кв.м., вітрини пл. - 4, 0 кв.м., приміщення 25 пл. - 0,9 кв.м., приміщення 26 пл. - 1,5 кв.м., всього по 1-му поверху - 606,2 кв.м.;

- антресолі 1-го поверху: приміщення 8 пл. - 47,0 кв.м., приміщення 9 пл. - 6,3 кв.м., всього по антресолі 1-го поверху - 53,3 кв.м. (далі за текстом все вказане майно загальною площею 1 032,30 кв.м. - спірне майно).

Статтею 589 ЦК України передбачено, що у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 36 Закону України "Про іпотеку" унормовано, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: - передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; - право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Частиною першою статті 37 Закону України "Про іпотеку" встановлено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Як встановлено місцевим господарським судом, у зв'язку з невиконанням Компанією "Lindmax LLP" своїх зобов'язань за Кредитним договором АТ "Парекс Банка" у порядку, встановленому розділом 6.3 Іпотечного договору, звернуло стягнення на спірне майно у позасудовому порядку шляхом набуття права власності на це майно на підставі відповідного застереження в Іпотечному договорі.

Проте, 07.11.2011 Комунальне підприємство "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна" (далі - КП "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна") відмовило АТ "Парекс Банка" (з квітня 2012 року - АТ "Реверта") у реєстрації за ним права власності на спірне майно.

У силу положень ч. 3 ст. 4 ГПК України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" рішення Європейського суду з прав людини та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду.

Згідно з приписами п.п. 70 та 71 рішення Європейського суду з прав людини від 20.10.2011 "Справа "Рисовський проти України"" суд підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Аналогічні положення містяться в ч. 2 ст. 14 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з ч. 5 ст. 15 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у редакції Закону від 11.02.2010 № 1878-VI, державна реєстрація прав (надання відмови в ній) проводиться в строк, що не перевищує чотирнадцяти робочих днів (крім випадків, встановлених у частині сьомій цієї статті) з моменту надходження до органу державної реєстрації прав заяви про таку реєстрацію та передбачених цим Законом та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до нього, документів, необхідних для її проведення.

Як встановлено місцевим господарським судом, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.12.2011 у справі № 2а-17661/11/2670 за позовом ОСОБА_29 до КП "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна" за участю третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору - АТ "Парекс Банка", задоволений частково позов АТ "Парекс Банка" до КП "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна". У вказаній постанові встановлено подання 31.10.2011 АТ "Парекс Банка" до КП "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна" заяви про державну реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Зазначеною постановою визнано протиправною відмову КП "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна" у реєстрації права власності АТ "Парекс Банка" на спірне нерухоме майно; зобов'язано КП "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна" здійснити державну реєстрацію права власності АТ "Парекс Банка" на спірне нерухоме майно.

При цьому, як встановлено місцевим господарським судом, Окружний адміністративний суд міста Києва, розглядаючи вказану справу, встановив настання 14.07.2011 передбаченої Іпотечним договором обставини, яка є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки - спірне майно, шляхом набуття на нього права власності, а також те, що АТ "Парекс Банка" є набувачем спірного нерухомого майна відповідно до п. 6.3 Іпотечного договору. Постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.12.2011 у справі № 2а-17661/11/2670 залишена без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18.09.2012 у вказаній справі. Факти, встановлені в постанові Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.12.2011 у справі № 2а-17661/11/2670, в силу приписів ст. 35 ГПК України, є преюдиціальними при розгляді даної справи, тобто такими, що не потребують додаткового дослідження та доказування.

Частина 4 статті 41 Конституції України визнає непорушним право приватної власності. Стаття 321 ЦК України поширює принцип непорушності права власності, а саме закріплює принцип неприпустимості протиправного позбавлення цього права чи обмеження у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" від 17.07.1997 № 475/97-ВР ратифіковано Конвенцію про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року (далі - Конвенція), Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як вказувалося вище, рішення Європейського суду з прав людини та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду.

У п. 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федоренко проти України" від 01.06.2006 вказано, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Відповідно до приписів п. 32 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Стретч проти Сполученого Королівства" від 24.06.2003 поняття "майно" може означити "існуюче право" або активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні "законне сподівання" на отримання можливості ефективно здійснити майнове право; і в цілях статті 1 Першого протоколу Конвенції - таке законне сподівання можна вважати додатковою частиною майнових прав (п. 35 вказаного рішення).

Отже, забезпечуючи виконання Компанією "Lindmax LLP" своїх зобов'язань за Кредитним договором шляхом укладення зі ОСОБА_5 Іпотечного договору, предметом якого є спірне нерухоме майно, АТ "Парекс Банка" (теперішня назва - АТ "Реверта") мало законне сподівання на отримання, у разі порушення Компанією "Lindmax LLP" зобов'язань за Кредитним договором, компенсації за передані в кредит та неповернуті боржником кошти шляхом набуття права власності на передане в іпотеку спірне нерухоме майно та, відповідно, можливості використання (реалізації) права власності на це майно, зміст якого (права власності) відповідно до ст. 317 ЦК України полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном.

У той же час, звертаючись із позовом про визнання за АТ "Реверта" (попередня назва - АТ "Парекс Банка") права власності на спірне майно, що не суперечить позиції Верховного Суду України стосовно правової можливості звертатися до суду з відповідними позовами у разі навіть врегулювання сторонами в іпотечному договорі позасудового порядку задоволення вимог іпотекодержателів (постанови Верховного Суду України від 26.12.2011 у справі № 4/1 та від 19.08.2014 у справі № 5011-32/10471-2012), та про визнання недійсним статуту ТОВ "Нісема" в частині формування статутного капіталу вказаного товариства за рахунок внесення до його складу нежитлового приміщення загальною площею 1 032,30 кв.м., що розташоване в будинку АДРЕСА_1 (спірного іпотечного майна), АТ "Реверта" посилається на те, що дії ОСОБА_4 з передачі спірного нерухомого майна до статуту ТОВ "Нісема" в якості внеску до статутного капіталу вказаного товариства, незважаючи на скасування судом касаційної інстанції ухвали Печерського районного суду міста Києва від 11.11.2011 у справі № 2-4263/11, якою (ухвалою) було затверджено мирову угоду, за котрою ОСОБА_5 (Іпотекодавець спірного майна) передав у власність ОСОБА_4 спірне нерухоме майно, свідчать про невизнання та оспорення ОСОБА_4 та ТОВ "Нісема" права власності АТ "Реверта" (попередня назва - АТ "Парекс Банка") на спірне нерухоме майно.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про іпотеку" іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя відчужувати предмет іпотеки.

Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У разі якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до ст. 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно (такої правової позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 07.11.2012 № 6-107цс12).

Як встановив місцевий господарський суд, відповідачами за позовом АТ "Реверта" (ОСОБА_4 та ТОВ "Нісема") не надано будь-яких доказів на підтвердження надання згоди АТ "Реверта" (попередня назва - АТ "Парекс Банка") на відчуження ОСОБА_5 (Іпотекодавцем) спірного нерухомого майна на користь ОСОБА_4 на підставі мирової угоди, затвердженої ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 11.11.2011 у справі № 2-4263/11, і на підставі якої (ухвали) відбулася державна реєстрація за ОСОБА_4 права власності на спірне нерухоме майно, так само як і відсутні докази надання згоди АТ "Реверта" на подальше відчуження ОСОБА_4 спірного майна шляхом передання його до статутного капіталу ТОВ "Нісема". Навпаки, всі дії ОСОБА_4, ТОВ "Нісема", ОСОБА_5 саме й свідчать про оспорення та невизнання права власності на спірне майно за АТ "Реверта", позови про захист якого (права власності) можуть обґрунтовуватися "виправданим очікуванням" щодо отримання можливості ефективного використання права власності (п. 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федоренко проти України). Такими діями (які свідчать про оспорення та невизнання права власності за АТ "Реверта" на спірне нерухоме майно), як вірно зазначив місцевий господарський суд, є постійне ініціювання вказаними особами судових спорів та наступні судові рішення, прийняті різними судовими інстанціями:

- ухвала Печерського районного суду міста Києва від 11.11.2011 у справі № 2-4263/11 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 за участю третьої особи - Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна про стягнення заборгованості. Вказаною ухвалою визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, відповідно до якої ОСОБА_5 передав у власність ОСОБА_4 спірне нерухоме майно. Вказана ухвала залишена без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 06.03.2012. Проте ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.08.2012 скасовані ухвала Печерського районного суду міста Києва від 11.11.2011 та ухвала Апеляційного суду міста Києва від 06.03.2012, справу № 2-4263/11 передано на новий розгляд до суду першої інстанції;

- рішення Печерського районного суду міста Києва від 31.01.2012 у справі № 2-5315/11 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, яким визнано право власності за ОСОБА_4 на спірне майно, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 12.06.2012. Рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.09.2012 скасовані рішення Печерського районного суду міста Києва від 31.01.2012 та ухвала Апеляційного суду міста Києва від 12.06.2012 у вказаній справі, та прийнято нове рішення, яким у позові ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на спірне майно відмовлено;

- постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.03.2012 у справі № 2а-2756/12/2670 за позовом ОСОБА_4 до КП "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна" про зобов'язання КП "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна" зареєструвати право власності на спірне майно. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 19.06.2012, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 02.04.2013, скасовано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.03.2012 у справі № 2а-2756/12/2670 та відмовлено у задоволенні позову;

- рішення Печерського районного суду міста Києва від 09.04.2012 у справі № 2-1098/12 за позовом ТОВ "Нісема" до ОСОБА_5, за участю третьої особи ОСОБА_4, про визнання права власності, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 17.07.2012, яким позов задоволено та визнано право власності на спірне майно за ТОВ "Нісема". Рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.10.2012 скасовано рішення Печерського районного суду міста Києва від 09.04.2012 та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 17.07.2012 у справі № 2-1098/12 і прийнято нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову;

- постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.04.2012 у справі № 2а-5502/12/2670 за позовом ТОВ "Нісема" до КП "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна" про зобов'язання вчинити дії, якою позов задоволено повністю та зобов'язано КП "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна" зареєструвати право власності за ТОВ "Нісема" на спірне майно. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 14.06.2012 скасовано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.04.2012 у справі № 2а-5502/12/2670 та відмовлено у задоволенні позову.

Статтями 181 та 182 ЦК України визначено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення, а право власності та інші речові права на нерухомі речі, зокрема, їх виникнення, підлягають державній реєстрації.

Згідно з приписами ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до положень ст. 392 ЦК України суд підтверджує наявне право в разі, якщо його хтось заперечує або не визнає (такої правової позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 12.11.2014 у справі № 6-129цс14). Крім того, у вказаній постанові Верховний Суд України висловив правову позицію про те, що рішення суду про захист порушеного права та визнання за позивачем прав на спірне майно є підставою для реєстрації такого права.

Отже, встановивши факт невизнання та оспорювання, зокрема, відповідачами за позовом АТ "Реверта", права власності за вказаним товариством на спірне нерухоме майно, яке останнє набуло, про що вказувалося вище, шляхом звернення стягнення на спірне нерухоме майно у позасудовому порядку через набуття права власності на вказане майно на підставі відповідного застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя (п. 6.3 Іпотечного договору) та наявності судового рішення, яким зобов'язано КП "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна" здійснити державну реєстрацію права власності АТ "Парекс Банка" на спірне нерухоме майно, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що право власності АТ "Реверта" на спірне майно підлягає захисту шляхом його визнання у судовому порядку.

Стосовно іншої позовної вимоги АТ "Реверта" - про визнання недійсним статуту ТОВ "Нісема", зареєстрованого Тетіївською районною державною адміністрацією Київської області від 15.03.2012, в частині формування статутного капіталу за рахунок внесення до його складу нежитлового приміщення - спірного нерухомого майна, яка також була правомірно задоволена місцевим господарським судом, колегія суддів касаційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до положень ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У рішенні Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права. Під способами захисту права слід розуміти заходи, прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб'єктивних цивільних прав та усунення наслідків такого порушення. Після з'ясування фактичних обставин суд може зробити висновок про відповідність заявленої матеріально-правової вимоги способам захисту права і про порушення охоронюваного законом інтересу позивача. У разі встановлення, що заявлені вимоги за своїм змістом не відповідають матеріально-правовим способам захисту права, суд приймає рішення про відмову у позові. Підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Так, право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, закріплено статтею 15 ЦК України.

Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 ЦК України. Відповідно до приписів вказаної статті кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або Законом.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність права власності не встановлена судом.

Статтею 41 Конституції України унормовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Як вірно зазначив місцевий господарський суд, оскільки під час розгляду даної справи підтверджено (встановлено/визначено), з урахуванням вже встановлених Окружним адміністративним судом міста Києва у своїй постанові від 08.12.2011 у справі № 2а-17661/11/2670 обставин, які в силу ст. 35 ГПК України не потребують доказуванню, а саме: у зв'язку з невиконанням Компанією "Lindmax PPL" своїх зобов'язань за договором кредитної лінії, АТ "Реверта" в порядку, передбаченому п.п. 6.1, 6.2, 6.3, 6.4, 6.3.1 Іпотечного договору, звернуло стягнення на спірне нерухоме майно у позасудовому порядку шляхом набуття на нього права власності на підставі відповідного застереження в Іпотечному договорі. Враховуючи скасування 01.08.2012 Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвали Печерського районного суду від 11.11.2011 про визнання мирової угоди, на підставі якої ОСОБА_4 набула у власність спірне майно, то, відповідно, набуття вказаною особою права власності на це майно є незаконним, а відтак і формування статутного капіталу ТОВ "Нісема" за рахунок майна, що не належить ОСОБА_4, не можна визнати законним, оскільки здійснено всупереч відповідному законодавству (ст.ст. 57, 82 ГК України, ст.ст. 87, 143, 144 ЦК України, ст.ст. 4, 51, 52 Закону України "Про господарські товариства") та порушує права особи - власника цього майна. Тому положення статуту ТОВ "Нісема", зареєстрованого Тетіївською районною державної адміністрацією Київської області 15.03.2012, в частині формування статутного капіталу за рахунок спірного нерухомого майна, правомірно визнані місцевим господарським судом недійсними.

Крім того, місцевим господарським судом встановлено, що станом на дату відчуження нежитлового приміщення від ОСОБА_4 до ТОВ "Нісема" шляхом передачі цього майна у статутний капітал вказаного товариства та станом на дату звернення до суду із позовами у даній справі щодо нежитлового приміщення у Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна існували обтяження у вигляді арештів, а саме: арешт, накладений на підставі постанови ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві від 20.01.2012 про арешт майна боржника, у зв'язку із виконанням ухвали Подільського районного суду м. Києва від 16.03.2012 у справі № 2607/226/2012 (№ 2-К/2607/3/12) про забезпечення позову за заявою АТ "Реверта" (запис № 12079050); арешт, накладений постановою слідчого СУ ГУМВС України в м. Києві від 11.07.2012 про забезпечення можливого в майбутньому цивільного позову, (запис № 12734962); арешт, накладений ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30.11.2011 у справі № 2-5315/11 (запис № 12868666).

Проте суд апеляційної інстанції при скасуванні рішення місцевого господарського суду у відповідній частині та прийнятті нового рішення у цій частині про відмову у позові АТ "Реверта" не врахував наведеного, так само як і не спростував висновки місцевого господарського суду, покладені в основу прийнятого ним рішення, а обґрунтував постанову у вказаній частині, про що зазначалося вище, недоведенням АТ "Реверта" наявності у нього суб'єктивного інтересу у предметі спору, з чим погодитися не можна з огляду на таке.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Держава різними правовими засобами забезпечує захист прав і свобод людини і громадянина в особі органів законодавчої, виконавчої і судової влади та інших державних органів, які здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією межах і відповідно до законів України. Положення частини другої статті 8 Конституції України визначають, що її норми є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Це конституційне право не може бути скасованим (ч. 2 ст. 22 Конституції України). Відповідно до положень ч. 1 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту його порушення або оспорення.

Виходячи з положень ст. 21 ГПК України, сторонами в господарському процесі є учасники спірного матеріального правовідношення. Позивачем є особа, яка має право вимоги, а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов'язання, а в даному випадку особа, яка оспорює або не визнає право власності позивача на майно.

При цьому позивач самостійно визначає в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, і обґрунтовує позовні вимоги, а суд повинен перевірити доводи, на яких ґрунтуються ці вимоги, зокрема, щодо матеріально-правового інтересу у спірних правовідносинах, і залежно від установлених обставин вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.

Разом з тим, апеляційним господарським судом не спростовано правомірних висновків суду першої інстанції щодо наявності в АТ "Реверта" суб'єктивного інтересу щодо спірного нерухомого майна як Іпотекодержателя цього майна, що полягає у правовій визначеності щодо права власності на зазначене нерухоме майно.

Крім того, колегія суддів зазначає, що відхилення судом апеляційної інстанції доводів АТ "Реверта" щодо встановлення Окружним адміністративним судом міста Києва у своїй постанові від 08.12.2011 у справі № 2а-17661/11/2670 обставин набуття вказаним товариством права власності на спірне нерухоме майно здійснено з порушенням приписів ст. 35 ГПК України (в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваної постанови), відповідно до яких обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

До того ж, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4, звертаючись до Київського апеляційного господарського суду із апеляційними скаргами на рішення господарського суду Київської області від 26.12.2013, просила суд скасувати рішення місцевого господарського суду в даній справі та припинити провадження у справі.

Однак апеляційний господарський суд, зазначаючи в резолютивній частині постанови про повне задоволення апеляційних скарг ОСОБА_4, фактично скасував рішення місцевого господарського суду в частині задоволення позову третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору - АТ "Реверта" і в цій частині прийняв нове рішення про відмову у позові, а не припинив провадження у справі, як просив заявник апеляційних скарг. Тобто, суд апеляційної інстанції, зазначаючи про повне задоволення апеляційних скарг ОСОБА_4 на рішення господарського суду Київської області від 26.12.2013, не врахував їх фактичних вимог.

У силу ст.ст. 42, 43, 47 ГПК України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами; судове рішення приймається суддею за результатами обговорення усіх обставин справи.

Апеляційним господарським судом використано не у повному обсязі свої повноваження, передбачені процесуальним законом, щодо повного та всебічного з'ясування обставин справи, пов'язаних з предметом дослідження у даній справі, а відтак, наявні правові підстави для скасування прийнятої у даній справі судом апеляційної інстанції постанови в оскаржуваній АТ "Реверта" частині та залишення в цій частині в силі рішення місцевого господарського суду.

Доводи, викладені представником ОСОБА_5 - ОСОБА_25 у запереченнях на касаційну скаргу, про те, що справа за позовом АТ "Реверта" до ОСОБА_4 та ТОВ "Нісема" в частині визнання права власності на спірне нерухоме майно не могла розглядатися господарським судом Київської області, оскільки місцезнаходженням спірного нерухомого майна є місто Київ, чим порушено приписи ст. 16 ГПК України, не приймаються колегією суддів до уваги, виходячи з наступного.

Як вже вказувалося, провадження у даній справі було порушено господарським судом Київської області за первісним позовом ОСОБА_4 до ТОВ "Нісема" про визнання частково недійсним статуту ТОВ "Нісема". АТ "Реверта", в межах вказаного провадження, вже порушеного господарським судом Київської області за позовом ОСОБА_4, подало позов як третя особа із самостійними вимогами на предмет спору про визнання недійсним частково статуту товариства та визнання права власності на нерухоме майно.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 26 ГПК України треті особи, які заявляють самостійні вимоги на предмет спору, можуть вступити у справу до прийняття рішення господарським судом, подавши позов до однієї або двох сторін. Тобто, позов третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору розглядався в межах вже порушеної судом справи. Відповідно до ч. 3 ст. 17 ГПК України справа, прийнята господарським судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута по суті і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому господарському суду.

Щодо доводів, викладених у письмових поясненнях представника ОСОБА_7 - ОСОБА_11, та додаткових письмових поясненнях представника ОСОБА_5 - ОСОБА_10, які подано у судовому засіданні Вищого господарського суду України 16.05.2016, про те, що провадження у даній справі підлягає припиненню з посиланням на п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України, оскільки співвідповідачем за позовом третьої особи (АТ "Реверта") є фізична особа (ОСОБА_4.), яка не має статусу суб'єкта підприємницької діяльності, і позов третьої особи (АТ "Реверта") не є позовом з корпоративних відносин, а отже, спір не підлягає вирішенню в господарських судах, слід зазначити таке.

Як встановлено місцевим господарським судом, згідно з п. 6.3.3 статуту ТОВ "Нісема", затвердженого рішенням загальних зборів учасників ТОВ "Нісема" від 03.03.2012 (протокол № 1 від 03.03.2012) та зареєстрованого державним реєстратором Тетіївської районної державної адміністрації Київської області від 15.03.2012, статутний капітал формується за рахунок внесення ОСОБА_4 до його складу нежитлового приміщення загальною площею 1 032,30 кв.м., розташованого в будинку АДРЕСА_1, яке є предметом спору у даній справі.

На підставі акта приймання-передачі ТОВ "Нісема" прийняло від ОСОБА_4 вказане нерухоме майно як внесок до статутного капіталу цього Товариства.

Під час подання ОСОБА_4 первісного позову у даній справі і вирішення спору спірне майно фактично перебувало у статутному капіталі ТОВ "Нісема", про що свідчить саме подання первісного позову ОСОБА_4 про захист майнових прав на вказане майно до ТОВ "Нісема".

Відповідно до положень ч. 1 ст. 115 ЦК України власником майна, переданого господарському товариству учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу, є господарське товариство.

Позовні вимоги АТ "Реверта" пред'явлені до ТОВ "Нісема" як особи, положення статуту якої щодо формування статутного капіталу за рахунок внесення до його складу спірного нерухомого майна, порушують право власності АТ "Реверта" на вказане майно саме юридичною особою (ТОВ "Нісема"), відносно якої судом першої інстанції і прийнято рішення у даній справі.

Тобто позовні вимоги третьої особи пов'язані між собою підставою виникнення, а отже окремих позовних вимог до ОСОБА_4 не вбачається.

Таким чином, порушення правил підвідомчості у зв'язку із поданням третьою особою із самостійними вимогами на предмет спору - АТ "Реверта" позову у даній справі не вбачається.

Стосовно доводів представника ОСОБА_5 про визнання недійсним Іпотечного договору, у зв'язку з чим, на його думку, всі зобов'язання, що виникли на його підставі, є припиненими, колегія суддів зазначає, що вказані обставини виникли після прийняття місцевим господарським судом рішення у даній справі. Водночас, суд касаційної інстанції переглядає судове рішення з урахуванням обставин, які існували на момент його прийняття.

Інші доводи учасників судового процесу з посиланням на обставини, що виникли після прийняття судом першої інстанції рішення у даній справі, також не можуть бути прийняті Вищим господарським судом України до уваги, з огляду на межі перегляду справи в касаційній інстанції, встановлені ст. 1117 ГПК України, в силу якої касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Крім того, у своїх запереченнях на касаційну скаргу представник ОСОБА_5 ОСОБА_25 вказував про те, що на момент прийняття господарським судом Київської області рішення у даній справі була затверджена нова редакція статуту ТОВ "Нісема" від 02.12.2013, яка не передбачає формування статутного капіталу вказаного товариства за рахунок спірного нерухомого майна, що свідчить про відсутність предмета спору в цій частині.

Відносно вказаних пояснень колегія суддів зазначає, що, по-перше, АТ "Реверта" не позбавлено права в установленому законом порядку оскаржити попередню редакцію статуту ТОВ "Нісема" в частині внесення ОСОБА_4 до його статутного фонду майна, що належить АТ "Реверта"; по-друге, як вірно встановив місцевий господарський суд, нова редакція статуту ТОВ "Нісема" від 02.12.2013 в силу вимог ст. 56 Закону України "Про господарські товариства" не набрала чинності (відсутня публікація), тобто діяла редакція статуту від 15.03.2012 (відповідно до державної реєстрації) зі статутним капіталом, який є предметом даного спору.

З урахуванням наведеного, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення касаційної скарги АТ "Реверта".

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119-11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства "Реверта" задовольнити.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.07.2014 у справі № К2/107-12/13 скасувати в частині повного задоволення апеляційних скарг ОСОБА_4 та в частині скасування рішення господарського суду Київської області від 26.12.2013 у справі № К2/107-12/13 і прийняття нового рішення про відмову Акціонерному товариству "Реверта" у позові. Рішення господарського суду Київської області від 26.12.2013 у справі № К2/107-12/13 у цій частині залишити в силі.

В іншій частині постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.07.2014 у справі № К2/107-12/13 залишити без змін.

Головуючий суддя А.М. Демидова

Судді І.М. Волік

С.Р. Шевчук