РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.05.2016Справа №910/32215/15

За позовомПриватного акціонерного товариства «Український інститут по проектуванню підприємства оборонної промисловості та машинобудування «Укрпромпроект»
доДержавного підприємства «Український державний науково-технічний і проектний інститут промислових технологій»
простягнення 22 724 317,58 грн.
Суддя Босий В.П.

Представники сторін:

від позивача:Грицун Л.Л.
від відповідача:Марущак Т.О.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Український інститут по проектуванню підприємства оборонної промисловості та машинобудування «Укрпромпроект» (надалі - «Товариство») звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства «Український державний науково-технічний і проектний інститут промислових технологій» (надалі - «Підприємство») про стягнення 488 881,96 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі договору на обслуговування будівлі та прибудинкових територій №03/11/14 від 03.11.2014 р. відповідачем належним чином грошове зобов'язання по оплаті наданих послуг не виконано, у зв'язку із чим виникла заборгованість у розмірі 234 323,12 грн. Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені у розмірі 2 793,55 грн. та штрафу у розмірі 11 716,15 грн. за прострочення виконання грошового зобов'язання, а також відшкодування вартості здійснених поточних ремонтних робіт у розмірі 240 049,14 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 25.12.2015 р. порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 27.01.2016 р.

25.01.2016 р. представником позивача до канцелярії суду подано доповнення до позовної заяви, в який позивач просив суд додатково до заявлених позовних вимог стягнути з відповідача заборгованість за договором на обслуговування будівлі та прибудинкових територій №03/11/14 від 03.11.2014 р. у розмірі 27 266,96 грн., пеню у розмірі 4 352,12 грн., штраф у розмірі 1 363,34 грн., а також вартість здійснених поточних ремонтних робіт у розмірі 13 647,60 грн.

Також 14.03.2016 р. позивачем подано до суду доповнення до позовної заяви, в яких позивач просив суд стягнути з відповідача вартість здійснених невід'ємних поліпшень майна у розмірі 22 188 805,60 грн.

Відповідно до п. 3.11 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» №18 від 26.12.2011 р. ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог, або заявлення «додаткових» позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як:

- подання іншого (ще одного) позову, чи

- збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи

- об'єднання позовних вимог, чи

- зміну предмета або підстав позову.

У будь-якому з таких випадків позивачем має бути додержано правил вчинення відповідної процесуальної дії, а недотримання ним таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ГПК та зазначені в цій постанові.

Суд відзначає, що вказані доповнення за своєю правовою природою є заявами про збільшення розміру позовних вимог, які були прийняті судом для подальшого розгляду.

У наданому представником відповідача відзиві на позовну заяву останній вказував на те, що у зв'язку зі скрутним фінансовим становищем він не має можливості розрахуватися з позивачем за надані на підставі договору на обслуговування будівлі та прибудинкових територій №03/11/14 від 03.11.2014 р. послуги.

Розгляд справи неодноразово відкладався з незалежних від суду обставин.

В судовому засіданні 27.04.2016 р. судом оголошувалась перерва на 11.05.2016 р.

Стосовно строку розгляду даної справи суд відзначає наступне.

Статтею 77 зазначеного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст. 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

З огляду на наявність згоди представників сторін та неможливість розгляду даної справи у встановлені приписами Господарського процесуального кодексу України строки, справа була розглянута в межах розумного строку, передбаченого ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Представник позивача в судове засідання з'явилася, надала пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримала у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання з'явилася, вимоги ухвал суду виконала, надала пояснення по справі, проти задоволення позовних вимог заперечувала з огляду на викладені у відзиві на позовну заяву обставини.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях складались протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

03.07.1998 р. між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву (орендодавець) та Закритим акціонерним товариством «Укрпромпроект», правонаступником якого є Товариство (орендар) був укладений договір оренди цілісного майнового комплексу Українського інституту по проектуванню підприємств оборонної промисловості та машинобудування «Укрпромпроект» № 228.

Згідно з п. 1.1 вказаного договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування цілісний майновий комплекс Українського інституту по проектуванню підприємств оборонної промисловості та машинобудування, що знаходиться за адресою: м. Київ, провулок Тбіліський, 4/10, склад і вартість якого визначено відповідно до акта оцінки та передаточного балансу, складеного станом на 01.04.1998 р.

20.10.2014 р. між РВ ФДМУ по м. Києву (орендодавець) та Товариством (орендар) був укладений договір № 228/05 про розірвання договору оренди цілісного майнового комплексу від 03.07.1998 р. № 228, відповідно до якого чинність вказаного договору оренди припиняється за взаємною згодою сторін та вважається розірваним з 31.10.2014 р.

31.10.2014 р. між Товариством та Підприємством підписаний акт приймання-передачі державної частини цілісного майнового комплексу Українського інституту по проектуванню підприємств оборонної промисловості та машинобудування «Укрпромпроект», за змістом якого позивач передав відповідачу частку цілісного майнового комплексу, вартість якого становила: первісна вартість - 6 254 851,21 грн.; залишкова вартість - 2 542 228,09 грн.; вартість цілісного майнового комплексу - 5 151 502,17 грн.

03.11.2014 р. між Підприємством (замовник) та Товариством (виконавець) був укладений договір на обслуговування будівлі та прибудинкових територій №03/11/14 (надалі - «Договір»), за змістом п. 1.1 якого виконавець забезпечує обслуговування, експлуатацію та ремонт будівлі, що знаходиться за адресою: м. Київ, пров. Тбіліський, 4/10 (будівля) загальною площею 8 870,2 кв.м, а також утримання прибудинкової території, а замовник бере на себе витрати виконавця за виконання вказаних робіт.

Відповідно до п. 2.1.1 Договору виконавець зобов'язується забезпечити виконання всього комплексу робіт, пов'язаних з обслуговуванням та утриманням будівлі та прибудинкової території, та створення необхідних умов для здійснення господарської діяльності замовником. Не виключний перелік послуг з утримання будівлі та прибудинкової території зазначений в додатку №1 до договору, є невід'ємною частиною договору. Розмір плати за обслуговування і ремонт будівлі, прибудинкової території, утримання допоміжних приміщень будівлі залежить від складу робіт і послуг, які надаються виконавцеві залученими житлово-експлуатаційними, ремонтно-будівельними організаціями та іншими суб'єктами господарювання, і визначається розрахунком щомісячних платежів (кошторисом витрат) за обслуговування та ремонт будівлі, комунальні та інші послуги замовника.

Пунктом 2.2.3 Договору замовник зобов'язується не пізніше 15 числа, наступного за звітним місяцем, вносити плату на рахунок виконавця.

Згідно з п. 2.2.4 Договору у разі виникнення послуг, які не передбачені додатком 1 до цього договору, але виконавець змушений був здійснити за власний рахунок, замовник зобов'язаний додатково до п. 2.2.3 договору, сплатити не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним місяцем.

За змістом п. 5.1 Договору він діє з 01.11.2014 р. до моменту укладання замовником договорів з відповідними організаціями, що забезпечують надання комунальних послуг.

На виконання умов Договору у період з жовтня по грудень 2015 року позивачем були надані, а відповідачем прийняті послуги на загальну суму 261 590,08 грн., що підтверджується підписаними сторонами актами надання послуг №371 від 31.10.2015 р., №372 від 30.11.2015 р. та №423 від 31.12.2015 р.

Також на підставі договорів підряду №09/1 від 25.09.2014 р., №36 від 26.09.2014 р. та договору №2-11/2015 від 02.11.2015 р. були виконані поточні ремонтні роботи приміщень відповідача за адресою: м. Київ, провулок Тбіліський, 4/10, та повністю оплачені позивачем на загальну суму 253 696,74 грн.

Спір у справі виник у зв'язку із неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем грошового зобов'язання по оплаті наданих послуг, у зв'язку з чим позивач вказує на існування заборгованості у розмірі 261 590,08 грн. та 253 696,74 грн. відповідно.

Договір є договором надання послуг, а тому права та обов'язки сторін визначаються в тому числі положеннями глави 63 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Матеріалами справи (актами надання послуг №371 від 31.10.2015 р., №372 від 30.11.2015 р. та №423 від 31.12.2015 р.) підтверджується надання позивачем та прийняття відповідачем послуг у період з жовтня по грудень 2015 року на загальну суму 261 590,08 грн.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, з урахуванням положень ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України та п. 2.2.3 Договору грошове зобов'язання відповідача по сплаті заборгованості за надані послуги повинно було бути виконане не пізніше 15 числа, наступного за звітним місяцем.

Крім того, згідно з п. 2.2.4 Договору у разі виникнення послуг, які не передбачені додатком 1 до цього договору, але виконавець змушений був здійснити за власний рахунок, замовник зобов'язаний додатково до п. 2.2.3 договору, сплатити не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним місяцем.

На підставі договорів підряду №09/1 від 25.09.2014 р. та №36 від 26.09.2014 р. підрядними організаціями були виконані роботи з поточних ремонтних робіт приміщень за адресою: м. Київ, провулок Тбіліський, 4/10 на загальну суму 240 049,14 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання виконаних будівельних робіт та довідками про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за листопад 2014 року.

Крім того, згідно договору №2-11/2015 від 02.11.2015 р. підрядна організація виконала роботи з ремонту санвузлів IV та V поверхів в будинку по пер. Тбіліський, 4/10 у Шевченківському районі м. Києва на суму 13 647,60 грн.

Вказані роботи були повністю оплачені позивачем, що підтверджується копіями видаткових касових ордерів та банківськими виписками з рахунку позивача, долученими до матеріалів справи.

Таким чином, заборгованість відповідача за надані послуги за Договором за вказаний період становить 261 590,08 грн., за надані послуги з поточного ремонту приміщень - 253 696,74 грн., а строк виконання грошового зобов'язання відповідача по оплаті наданих послуг на момент звернення позивача із позовом до суду настав.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача грошового зобов'язання по сплаті на користь позивача 261 590,08 грн. та 253 696,74 грн. відповідно за надані на підставі Договору послуги. Відповідачем вказана заборгованість не спростована. Доказів її погашення не надано.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За змістом ст. 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Підприємством обставин, з якими чинне законодавство пов'язує можливість звільнення його від відповідальності за порушення зобов'язання, не наведено.

За таких обставин, позовні вимоги Товариства про стягнення з Підприємства заборгованості у розмірі 261 590,08 грн. та відшкодування вартості здійснених поточних ремонтних робіт у розмірі 253 696,74 грн. є правомірними та обґрунтованими.

Також позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені у розмірі 7 145,67 грн. та штрафу у розмірі 13 079,49 грн. за прострочення виконання грошового зобов'язання у період з 15.11.2015 р. по 21.01.2016 р.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений Договором строк свого обов'язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання, тому дії відповідача є порушенням договірних зобов'язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

За змістом ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Частиною 2 ст. 549 Цивільного кодексу України встановлено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Викладене підтверджується постановами Верховного Суду України від 28.02.2011 р. у справі №23/225 та 27.04.2012 р. у справі №06/5026/1052/2011.

Щодо позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 21.10.2015 р. у справі №6-2003цс/15, суд відзначає, що вказана постанова розглянута в межах цивільного судочинства із застосуванням приписів відповідного законодавства. Натомість провадження у цій справі здійснюється в порядку господарського судочинства. Відтак, при правовій оцінці господарських правовідносин, що склались між сторонами у цій справі варто враховувати практику судів вищої інстанції які розглядали відповідні справи на підставі норм законодавства господарського.

Аналогічні висновки містяться у постановах Київського апеляційного господарського суду від 14.03.2016 р. та Вищого господарського суду України від 19.04.2016 р. у справі №910/30582/15.

Пунктом 4.2 Договору сторонами погоджено, що у випадку невиконання умов передбачених у п. 2.2.3 та п. 2.2.4 договору, починаючи з наступного дня замовник повинен сплачувати пеню із розрахунку облікової ставки НБУ від несплаченої суми наданих послуг за кожен день прострочки.

Згідно з п. 4.3 Договору у разі не виконання замовником умов п. 2.2.3 та 2.2.4 договору, замовник зобов'язаний сплатити на користь виконавця штраф у розмірі 5% від неоплаченої суми, починаючи з наступного дня не виконання таких зобов'язань.

Таким чином, умовами Договору та Господарського кодексу України передбачено цивільно-правову (господарсько-правову) відповідальність за порушення умов Договору у вигляді сплати пені та штрафу.

Враховуючи, що судом встановлено факт прострочення виконання зобов'язання з оплати поставленого згідно Договору товару, то правомірним є стягнення з відповідача штрафу у розмірі 13 079,49 грн. (261 590,08 грн.*5%).

Суд перевірив наданий позивачем розрахунок та вважає за можливе стягнути з відповідача пеню у розмірі 7 145,67 грн.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача пені у розмірі 7 145,67 грн. та штрафу у розмірі 13 079,49 грн.

Стосовно заявлених позивачем до стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 22 188 805,60 грн. як вартості невід'ємних поліпшень орендованого майна суд відзначає наступне.

Як було встановлено судом, 03.07.1998 р. між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву (орендодавець) та Закритим акціонерним товариством «Укрпромпроект», правонаступником якого є Товариство (орендар) був укладений договір оренди цілісного майнового комплексу Українського інституту по проектуванню підприємств оборонної промисловості та машинобудування «Укрпромпроект» № 228, згідно умов якого орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування цілісний майновий комплекс Українського інституту по проектуванню підприємств оборонної промисловості та машинобудування, що знаходиться за адресою: м. Київ, провулок Тбіліський, 4/10, склад і вартість якого визначено відповідно до акта оцінки та передаточного балансу, складеного станом на 01.04.1998 р.

За актом прийому-передачі ЦМК орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування цілісний майновий комплекс Українського інституту по проектуванню підприємств оборонної промисловості та машинобудування «Укрпромпроект».

Пунктом 6.4 вказаного договору передбачено, що орендар має право з дозволу орендодавця вносити зміни до складу орендованого майна, проводити його реконструкцію, технічне переозброєння, що зумовлює підвищення його вартості.

Листами №30-03/3995 від 01.09.1998 р. та №30-04/8689 від 25.10.2006 р. Регіональне відділення Фонду державного майна України надало згоду позивачу на здійснення ним невід'ємних поліпшень орендованого майна за рахунок власних коштів.

Статтею 1 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» встановлено, що цей Закон зокрема регулює майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендар зобов'язаний використовувати та зберігати орендоване майно відповідно до умов договору, запобігати його пошкодженню, псуванню.

Згідно зі ст. 776 Цивільного кодексу України та ст. 18-1 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» поточний ремонт майна, переданого в оренду, проводиться орендарем за його рахунок, якщо інше не встановлено договором. Капітальний ремонт речі переданої у найм, провадиться наймодавцем за його рахунок, якщо інше не встановлено договором або законом. Капітальний ремонт проводиться у строк, встановлений договором. Якщо строк не встановлений договором, або ремонт викликаний невідкладною потребою, капітальний ремонт має бути проведений у розумний строк. Якщо наймодавець не провів капітального ремонту речі, що перешкоджає її використанню відповідно до призначення та умов договору, наймач має право: 1) відремонтувати річ, зарахувавши вартість ремонту в рахунок плати за користування річчю, або відшкодування вартості ремонту; 2) вимагати розірвання договору та відшкодування збитків.

За приписами ч. 3 ст. 23 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендар має право за погодженням з орендодавцем, якщо інше не передбачено договором оренди, за рахунок власних коштів здійснювати реконструкцію, технічне переоснащення, поліпшення орендованого майна.

Частиною 2 ст. 27 названого Закону передбачено, що орендар вправі залишити за собою проведені ним поліпшення орендованого майна, здійснені за рахунок власних коштів, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без заподіяння йому шкоди. Якщо орендар за рахунок власних коштів здійснив за згодою орендодавця поліпшення орендованого майна, які неможливо відокремити від майна без заподіяння йому шкоди, орендодавець зобов'язаний компенсувати йому зазначені кошти в межах збільшення в результаті цих поліпшень вартості орендованого майна, визначеної в установленому законодавством порядку, яке відбулося в результаті таких поліпшень, якщо інше не визначено договором оренди.

Статтею 778 Цивільного кодексу України визначено, що наймач може поліпшити річ, яка є предметом договору найму, лише за згодою наймодавця. Якщо поліпшення речі зроблено за згодою наймодавця наймач має право на відшкодування вартості необхідних витрат або на зарахування їх вартості в рахунок плати за користування річчю.

20.10.2014 р. між РВ ФДМУ по м. Києву (орендодавець) та Товариством (орендар) був укладений договір № 228/05 про розірвання договору оренди цілісного майнового комплексу №228 від 03.07.1998 р., відповідно до якого чинність вказаного договору оренди припиняється за взаємною згодою сторін та вважається розірваним з 31.10.2014 р.

31.10.2014 р. між Товариством та Підприємством був підписаний акт приймання-передачі державної частини цілісного майнового комплексу Українського інституту по проектуванню підприємств оборонної промисловості та машинобудування «Укрпромпроект», за змістом якого позивач передав відповідачу частку цілісного майнового комплексу, вартість якого становила: первісна вартість - 6 254 851,21 грн.; залишкова вартість - 2 542 228,09 грн.; вартість цілісного майнового комплексу - 5 151 502,17 грн.

У зв'язку з викладеними обставинами, є правомірним звернення позивача із даними вимогами про відшкодування вартості невід'ємних поліпшень до відповідача у даній справі, що додатково підтверджується постановою Вищого господарського суду України від 01.10.2015 р. у справі №911/2088/14, прийнятої за результати розгляду аналогічної справи.

В якості підтвердження вартості здійснених позивачем невід'ємних поліпшень орендованого майна у період з 2000 по 2008 роки позивачем долучено до матеріалів справи копію висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи у справі господарського суду міста Києва №910/25129/14.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Господарського процесуального кодексу України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 20.04.2015 р. призначено у справі №910/25129/14 судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз.

Висновком експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №8438/15-43 від 30.09.2015 р. встановлено, що ринкова вартість робіт та матеріалів, витрачених на здійснення невідокремлюваних поліпшень майна ЦМК по пров. Тбіліському, 4/10 в м. Києві, орендованого Товариством на підставі договору оренди №228 від 03.07.1998 р., визначена шляхом індексації вартості даних робіт, що виконувались у різні періоди часу протягом оренди даного ЦМК, станом на момент розірвання вказаного договору (31.10.2014 р.) становила б 16 686 014,40 грн. з ПДВ.

Згідно із ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Частинами 1, 2 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Із матеріалів висновку вбачається, що він обґрунтований, містить докладний опис проведеного дослідження, чіткий висновок з поставленого перед експертами питання, а будь-яких обставин, які б дозволяли стверджувати про необґрунтованість, неправильність Висновку чи суперечливість його іншим матеріалам справи сторонами не наведено, судом не встановлено, а відповідачем не наведено.

Відтак, наданий Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз висновок є належним та допустимим в розумінні ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказом у справі.

З огляду на викладене, станом на момент розірвання договору оренди №228 від 03.07.1998 р. та передання орендованого майна на користь відповідача у справі, вартість невід'ємних поліпшень такого майна, здійснених позивачем, становила 16 686 014,40 грн.

Вказаний факт встановлений постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.02.2016 р. у справі №910/25129/14 за позовом заступника прокурора Шевченківського району міста Києва в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву до Приватного акціонерного товариства «Український інститут по проектуванню підприємства оборонної промисловості та машинобудування «Укрпромпроект» про стягнення 1 320 256,19 грн.

Згідно з ч. 3 ст. 35 Господарського кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Пунктом 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус (наприклад, позивач у даній справі був відповідачем в іншій, а відповідач у даній справі - позивачем в іншій).

Отже, постанова Київського апеляційного господарського суду від 15.02.2016 р. у справі №910/25129/14 має преюдиціальне значення, а встановлені нею факти повторного доведення не потребують.

В той же час, з підписаного між сторонами акту від 31.10.2014 р. вбачається, що вартість витрат, понесених Товариством на здійснення невідокремлюваних поліпшень цілісного майнового комплексу у сумі 2 861 913,14 грн., що передаються, зараховується в рахунок заборгованості перед бюджетом, у тому числі у вигляді: - орендної плати у сумі 1 401 022,75 грн.; - суборендної плати - 669 778,88 грн.; - штрафних санкцій та пені у сумі 84 696,36 грн.; - залишку невикористаних амортизаційних відрахувань у сумі 706 415,12 грн.

Таким чином, зобов'язання орендодавця з відшкодування орендарю вартості невід'ємних поліпшень у розмірі 2 861 913,14 грн. станом на момент передання спірного майна відповідачу припинилися шляхом зарахування їх в рахунок наявності заборгованості позивача.

Крім того суд відзначає, що звертаючись до суду із вимогою про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 22 188 805,60 грн. як вартості невід'ємних поліпшень орендованого майна, позивач застосував в даному випадку індекс інфляції, проте не обґрунтував чому доданих правовідносин слід застосовувати вказані нарахування.

При цьому, із наданого висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №8438/15-43 від 30.09.2015 р. вбачається, що під час здійснення експертного дослідження з метою встановлення ринкової вартості робіт та матеріалів, витрачених позивачем на здійснення невідокремлюваних поліпшень майна ЦМК, експертом було застосовано метод індексації зміни ринкової вартості будівельно-монтажних робіт, а не індексу інфляції.

За таких обставин, правомірним є стягнення з відповідача на користь позивача вартості невід'ємних поліпшень орендованого майна у розмірі 13 824 101,26 грн. (встановлена вартість невід'ємних поліпшень станом на момент повернення майна відповідачу - зарахована заборгованість позивача перед бюджетом).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог та стягнення з Підприємства на користь Товариства заборгованості у розмірі 261 590,08 грн., відшкодування вартості здійснених поточних ремонтних робіт у розмірі 253 696,74 грн., пені у розмірі 7 145,67 грн., штрафу у розмірі 13 079,49 грн. та вартості невід'ємних поліпшень орендованого майна у розмірі 13 824 101,26 грн.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з викладених підстав.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Український інститут по проектуванню підприємства оборонної промисловості та машинобудування «Укрпромпроект» задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства «Український державний науково-технічний і проектний інститут промислових технологій» (02669, м. Київ, вул. Магнітогорська, 1-Б; ідентифікаційний код 13697008) на користь Приватного акціонерного товариства «Український інститут по проектуванню підприємства оборонної промисловості та машинобудування «Укрпромпроект» (03055, м. Київ, Тбіліський пров., 4/10; ідентифікаційний код 25399701) заборгованість у розмірі 261 590 (двісті шістдесят одна тисяча п'ятсот дев'яносто) грн. 08 коп., відшкодування вартості здійснених поточних ремонтних робіт у розмірі 253 696 (двісті п'ятдесят три тисячі шістсот дев'яносто шість) грн. 74 коп., пеню у розмірі 7 145 (сім тисяч сто сорок п'ять) грн. 67 коп., штраф у розмірі 13 079 (тринадцять тисяч сімдесят дев'ять) грн. 49 коп. та вартості невід'ємних поліпшень орендованого майна у розмірі 13 824 101 (тринадцять мільйонів вісімсот двадцять чотири тисячі сто одна) грн. 26 коп. Видати наказ.

3. В іншій частині в задоволені позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 20.05.2016 р.

Суддя В.П. Босий