РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" травня 2016 р. Справа № 903/3/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуюча суддя Сініцина Л.М.

судді Гудак А.В.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Кужель Є.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача - ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Золотий екватор" від 10.03.2016 р. на рішення господарського суду Волинської області від 24.02.16 р. у справі № 903/3/16

за позовом Департаменту фінансів Волинської обласної державної адміністрації

до відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Золотий екватор"

про зобов'язання передати майно

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_3 - заступник начальника відділу юридичного управління; ОСОБА_4- заступник начальника управління, довіреності в справі;

від відповідача: не з'явився.

Рішенням господарського суду Волинської області від 24.02.2016 р. у справі № 903/3/16 (суддя Вороняк А.С.) позов задоволено; зобов'язано ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Золотий Екватор" передати Департаменту фінансів Волинської обласної державної адміністрації бензин марки А-95 кількістю 2190 літрів; стягнуто з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Золотий Екватор" на користь Департаменту фінансів Волинської обласної державної адміністрації 1378 грн. витрат по оплаті судового збору. При прийнятті рішення суд виходив з того, що недійсність карток на пальне не тягне за собою втрату позивачем права власності на придбаний товар та припинення зобов'язання з боку відповідача по передачі вказаного товару, оскільки передача відповідачем карток на право отримання позивачем товару не свідчить про виконання відповідачем своїх зобов'язань у повному обсязі, з огляду на те, що відповідач продав товар, а позивач придбав його і передав на зберігання.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Золотий екватор" звернулося з апеляційною скаргою від 10.03.2016 р., в якій просило скасувати рішення господарського суду Волинської області від 24.02.2016 р. та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що зазначене рішення є таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи. З урахуванням норм цивільного та господарського законодавства за своїм змістом та правовою природою укладені між сторонами спору договори є договорами поставки, які підпадають під правове регулювання норм статті 712 ЦК та статей 264-271 ГК України. Сторони погодили строки та умови поставки товару. На виконання умов спірних договорів картки на пальне на 2190 л бензину було передано позивачу. Датами отримання карток згідно договору № 481шк від 28.08.2012 р. є 28.08.2012 p., що також підтверджується видатковою накладною № 6349 від 28.08.2012 p., а згідно договору № 425шк від 19.09.2013 р. - 19.09.2013 р. (видаткова накладна № 7200 від 19.09.2013 р.). Картки на пальне, не пред'явлені оператору АЗС протягом 1 року з моменту їх отримання покупцем, втрачають свою чинність і є недійсними. При укладанні спірного правочину на підставі внутрішньої волі сторін було погоджено, що товар передається покупцю шляхом надання облікових карток - талонів, які у наступному протягом одного року з моменту отримання, на автозаправних станціях реалізуються покупцем шляхом заправки транспортних засобів. Згідно умов договору та виданих на його виконання карток на отримання пального, сторонами відповідно до умов поставки EX-WORKS ІНКОТЕРМС 2000 були погоджені місця поставки (АЗС ТзОВ "Золотий Екватор") та визначено період часу, в межах якого позивач може отримати поставлений товар. Позивач був повідомлений про час і місце, коли і де товар може бути наданий у розпорядження останнього, шляхом зазначення про це у договорі та виданих картках на пальне. Відповідачем були виконані всі зобов'язання за договорами щодо поставки нафтопродуктів. Протягом терміну дії талонів позивач (покупець) не прийняв товар у визначеній сторонами кількості, доказів неможливості здійснити прийняття товару до спливу терміну дії талонів позивачем не надано. Цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Позивач не довів протиправних дій ТзОВ "Золотий Екватор", які перешкоджали позивачу отримати товар на АЗС, не надавши доказів таких неправомірних дій. Позивачу було відомо про строк отримання товару в обмін на талони. Позивач самостійно не отримав товар на АЗС в обмін на талони, тому факт пропуску строку виконання талонів виник виключно внаслідок безвідповідальних дій позивача, що вважається простроченням кредитора. Апелянт не міг виконати свій обов'язок по передачі товару з АЗС, без надання позивачем талонів оператору АЗС. В діях ТзОВ "Золотий Екватор" відсутні правові підстави для настання відповідальності. Позивач мав реалізувати своє право на заправку транспортних засобів на підставі отриманих карток на пальне (отримання в розпорядження товару в натурі) в погоджений між сторонами строк - один рік з моменту отримання карток на пальне. Лист-повідомлення за вих. № 62/3/9-04/3/2-15, згідно якого позивач повідомляв про заборону на використання для обслуговування органів виконавчої влади більше одного автомобіля, з посиланням на постанову КМУ від 01.03.2014 р № 65, надіслав на адресу ТзОВ "Золотий Екватор" лише у січні 2015 року. Належних та допустимих у розумінні статті 34 ГПК України доказів того, що наведений залишок бензину А-95 у кількості 2190 літрів виник внаслідок винних дій ТзОВ "Золотий Екватор" та відмови останнього здійснювати заправку транспортних засобів позивача на підставі карток на пальне, у період визначений умовами договору № 481шк та договору № 425шк, в межах строку їх дії, позивачем до матеріалів справи не надано.

Позивач - Департамент фінансів Волинської обласної державної адміністрації, у відзиві на апеляційну скаргу просить рішення господарського суду Волинської області від 24.02.2016 р. у справі № 903/3/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу ТзОВ "Золотий Екватор" - без задоволення, посилаючись на те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції прийнято у відповідності до вимог чинного законодавства України, враховуючи всі фактичні обставини справи, в межах наданих суду повноважень, та вірно застосовано як норми процесуального так і матеріального права. Судом в повному обсязі з'ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення господарського спору, доведено та всебічно обґрунтовано їх в рішенні, надано належну оцінку всім доказам, ґрунтуючись на повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності. Апеляційна скарга не підлягає до задоволення. Департамент фінансів повністю оплатив вартість товару згідно укладених договорів, а відповідач відповідно передав йому картки на пальне на придбану кількість літрів бензину. Пунктом 1.1 договорів сторони передбачили, що додатково до основного зобов'язання відповідач зобов'язався зберігати проданий товар до дати поставки на умовах даних договорів. Отже, з моменту передачі відповідачем позивачу карток на пальне за видатковими накладними між сторонами виникли правовідносини зберігання щодо придбаних позивачем у відповідача обсягів нафтопродуктів. З моменту передачі відповідачем за видатковими накладними карток на пальне "WOG" позивачу, останній набув право власності на нафтопродукти в об'ємах, які зазначені у видаткових накладних. Проте, відповідач через свою мережу АЗС відпустив лише 2460 літрів бензину, переданого за накладними та оплаченого позивачем, у зв'язку з чим у мережі АЗС ТзОВ "Золотий екватор" накопичився невибраний залишок бензину в кількості 2190 літрів. За своєю правовою природою укладені сторонами правочини є змішаними договорами, які містять ознаки договору поставки та договору зберігання. Закінчення строків дії договорів не є підставою для припинення визначених цими договорами зобов'язань, зокрема, зобов'язання відповідача щодо відпуску пального через мережу АЗС. Безпідставна невидача бензину у січні 2015 року за пред'явленими картками на пальне за спірними договорами фактично є односторонньою відмовою від виконання зобов'язання, що є прямим порушенням зобов'язального права. Саме по собі закінчення строку дії двостороннього правочину, виконання якого здійснено тільки однією стороною, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін цього правочину та не звільняє другу сторону такого правочину від відповідальності за невиконання нею свого обов'язку. Минання терміну зберігання товару не звільняє відповідача від обов'язку передати позивачу товар, придбаний ним згідно укладених договорів, оскільки позивач придбавав у відповідача безпосередньо товар (нафтопродукти), а не картки, які відповідно до норм права не є документами, котрі підтверджують право власності на майно, а є лише товарно-розпорядчим документом на товар, на підставі якого здійснюється відпуск на АЗС. Департамент фінансів звернувся з позовом про зобов'язання повернути майно із врахуванням правовідносин, які виникли саме на підставі договорів поставки нафтопродуктів уже як власник майна, отримання та набуття якого підтверджується первинними обліковими документами (видатковими накладними). Незважаючи на те, що строк зберігання договором був визначений у 1 рік, після минання цього строку ТзОВ "Золотий екватор" передавало бензин на АЗС згідно пред'явлених водіями позивача карток на пальне. Відповідачем не наведено обставин, які свідчили б про відмову позивача від договорів. Позивачем бензин марки А-95 у кількості 2190 л не отримано із зберігання відповідача, підтвердженням цього є саме наявність карток на пальне на відповідну кількість літрів.

Відповідач явку представника в судове засідання не забезпечив, причини неявки суду не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду апеляційної скарги, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення (ухвали суду) (а.с.164).

Оскільки явка представників сторін в судове засідання обов'язковою не визнавалася, сторони належним чином були повідомлені про день, час і місце розгляду апеляційної скарги, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило, колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги без участі представника відповідача.

Відповідно до частин 1, 2 статті 101 Господарського процесуального кодексу (далі ГПК України) у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Представники позивача в судовому засіданні апеляційну скаргу заперечили повністю, з підстав викладених у відзиві, пояснили, що картки за 2012 та 2013 роки отоварювалися і після закінчення річного терміну, у 2013 та 2014 роках, що підтверджується фіскальними чеками, які видавалися на АЗС, тому з листом про заміну невикористаних карток на пальне звернулися лише після того, як картки перестали отоварюватися, 14.01.2015 р.; просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду Волинської області - без змін.

Заслухавши пояснення представників позивача; розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу; перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

28.08.2012 р. та 19.09.2013 р. ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Золотий Екватор" в особі директора Волинської філії ТзОВ "Золотий Екватор" (далі постачальник) та Департаментом фінансів Волинської обласної державної адміністрації (далі покупець) укладено договори поставки нафтопродуктів, відповідно № 481шк та № 425шк (далі - договори) (а.с.13-18).

Пунктом 1.1 договорів передбачено, що постачальник зобов'язується поставити покупцю нафтопродукти в асортименті, а саме, бензин марок: Mustang-100, Mustang-95, А-92, А-80(А-76), газ СПБТ, а також дизельне паливо, в подальшому іменовані товар, а покупець зобов'язується прийняти товар та оплатити його вартість на умовах даних договорів. Додатково до основного зобов'язання постачальник зобов'язався зберігати проданий товар до дати поставки на умовах даних договорів.

Згідно пункту 1.2 договорів асортимент та кількість товару (об'єм товарної партії) погоджується сторонами у рахунку на оплату та видатковій накладній.

Пунктом 2.1 договорів передбачено, що ціна за одиницю товару встановлюється за погодженням сторін в рахунку на оплату та видатковій накладній. Ціна включає податки, збори та інші обов'язкові платежі до бюджетів, передбачені чинним законодавством України. До ціни товару входить також вартість зберігання товару постачальником в резервуарах АЗС протягом 1 календарного року.

Відповідно до пункту 3.1 договорів, після погодження сторонами асортименту, кількості та ціни товару (товарної партії) постачальник видає за видатковою накладною покупцю картки на пальне WOG встановленої форми відповідного номіналу.

Пунктом 3.2 договорів сторони домовилися, що картка на пальне виготовлена на глянцевому паперовому носії та заламінована плівкою містить емблему торгової марки WOG, вказівку на вид (марку) товару та номінал. На картку нанесено штрих-код, голографічне зображення та інші ступені захисту. Картка на пальне є товарно-розпорядчим документом на товар, на підставі якого здійснюється відпуск товару на АЗС. Картка на пальне не є розрахунковим чи платіжним засобом. Для отримання товару (заправки пальним транспортного засобу на АЗС) водій пред'являє оператору АЗС картку на пальне. Оператор АЗС здійснює відповідну ідентифікацію картки на пальне, і, на підставі цього, здійснює відпуск товару відповідної марки та кількості. При відпуску товару, картка на пальне залишається у оператора. що є підтвердженням факту отримання покупцем товару відповідного асортименту та кількості.

Згідно пункту 3.3 договорів товар постачається покупцю почастково (товарними партіями) на умовах - FСА завантажено в автомобільний транспорт покупця з резервуарів автозаправних станцій (АЗС) постачальника.

Датою поставки товару є дата отримання оператором АЗС картки на пальне від клієнта (пункт 3.4 договорів).

Розрахунки за товар покупець здійснює протягом 2 банківських/календарних днів з моменту поставки товару (пункт 4.2 договорів).

Пунктом 6.3 договорів сторони узгодили, що товар (партія товару) передається уповноваженим особам покупця на АЗС лише на підставі пред'явленої оператору АЗС картки на пальне.

Картки на пальне, не пред'явлені оператору АЗС протягом 1 року з моменту їх отримання покупцем, втрачають свою чинність і є не дійсними (пункт 6.6 договорів).

Відповідно до пункту 10.8 договорів вони набувають чинності з моменту їх підписання і діють до 31.12.2012 р. та 31.12.2013 р., відповідно, а в частині проведення розрахунків - до їх повного виконання сторонами.

Вказані договори підписані обома сторонами та скріплені відтисками їх печаток.

На виконання умов договору покупець отримав від продавця картки на паливно-мастильні матеріали, що підтверджується видатковими накладними № 6349 від 28.08.2012 р. на суму 31770,00 грн. і № 7200 від 19.09.2013 р. на суму 29918,50 грн. (а.с.19, 20-21) та повністю оплатив пальне, що підтверджується платіжними дорученнями № 398 від 30.08.2012 р. на суму 31770,00 грн. і № 417 від 23.09.2013 р. на суму 29918,50 коп. (а.с.152).

Однак, протягом року з моменту отримання карток на пальне, 134 картки не були використані покупцем (а.с.95-109).

Листом від 14.01.2015 р. Департамент фінансів Волинської обласної державної адміністрації просив відповідача замінити невикористані картки на пальне в кількості 134 штуки (49 штук по 10 літрів, 85 штук по 20 літрів), посилаючись на те, що пальне планувалося використовувати на 2 легкові та вантажопасажирський автомобілі, які обліковуються на балансі установи. У зв'язку із забороною використовувати для обслуговування органів виконавчої влади більше одного легкового автомобіля, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 1 березня 2014 року № 65 "Про економію державних коштів та недопущення втрат бюджету", картки на пальне не були використані протягом року з моменту їх отримання (а.с.31).

Відповідач відповіді на даний лист, отримання якого не заперечив, не надав.

24.03.2015 р. позивач направив на адресу відповідача претензію № 1 від 23.03.2015 р. з вимогою передати Департаменту фінансів Волинської обласної державної адміністрації бензин марки А-95 кількістю - 2190 літрів на суму 24581,10 грн. (а.с.22-30).

Вказана претензія залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

За наведених вище обставин, Департамент фінансів Волинської обласної державної адміністрації звернувся до господарського суду з позовом про зобов'язання ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Золотий Екватор" передати майно позивачу за договором поставки нафтопродуктів № 481шк від 28.08.2012 р. 480 л. бензину марки А-95 та за договором поставки нафтопродуктів № 425шк від 19.09.2013 р. 1710 л. бензину марки А-95 (а.с.2-8).

Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цивільними актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 174 Господарського кодексу України (далі ГК України) передбачено, що господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно частини 1 статті 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Абзацом 2 частини 1 статті 175 ГК України передбачено, що майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 статті 193 ГК України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини 4 статті 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК України).

Згідно статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частинами 1, 2, 4 статті 220 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частин 1,2 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами пункту 1 частини 1 статті 208 ЦК України визначено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини між юридичними особами.

Згідно частини 1 статті 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Правовідносини, що виникли між сторонами даного спору є змішаними відносинами - за договором поставки та договором зберігання.

Частинами 1, 2 статті 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Якщо право власності переходить до покупця раніше від передання товару, продавець зобов'язаний до передання зберігати товар, не допускаючи його погіршення (стаття 667 ЦК України).

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно частини 1 статті 662 ЦК України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлене договором або законом (частина 1 статті 334 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 664 ЦК України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним, зокрема, у момент надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Пунктом 3.4 договорів сторони встановили, що датою поставки товару є дата отримання оператором АЗС картки на пальне від клієнта.

Пунктом 1.1 договорів сторони передбачили, що додатково до основного зобов'язання постачальник зобов'язується зберігати проданий товар до дати поставки на умовах даних договорів.

Вартість зберігання товару постачальником в резервуарах АЗС протягом 1 календарного року входить до ціни товару (пункт 2.1 договорів).

Згідно частин 1, 3 статті 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності; договір зберігання є публічним, якщо зберігання речей здійснюється суб'єктом підприємницької діяльності на складах (у камерах, приміщеннях) загального користування.

Договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем (частини 1 статті 937 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 938 ЦК України зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Статтею 942 ЦК України передбачено, що зберігач зобов'язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі. Якщо зберігання здійснюється безоплатно, зберігач зобов'язаний піклуватися про річ, як про свою власну.

Згідно частини 1 статті 943 ЦК України зберігач зобов'язаний виконувати свої обов'язки за договором зберігання особисто. Зберігач має право передати річ на зберігання іншій особі у разі, якщо він вимушений це зробити в інтересах поклажодавця і не має можливості отримати його згоду.

Частинами 1, 2 статті 949 ЦК України визначено, що зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості; річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей.

У разі невиконання зобов'язання про передачу їй індивідуально визначеної речі (речей, визначених родовими ознаками) управнена сторона має право вимагати відібрання цієї речі (речей) у зобов'язаної сторони або вимагати відшкодування останньою збитків (частина 5 статті 226 ГК України).

Відповідно до частини 1 статті 598 та статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином не допускаються (частина 7 статті 193 ГК України).

Згідно статей 317, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Отже, враховуючи наведені норми чинного законодавства, фактичні обставини справи, з моменту передачі відповідачем позивачу карток на пальне за видатковими накладними та проплати повної вартості пального, між сторонами у справі виникли правовідносини зберігання придбаних позивачем у відповідача обсягів нафтопродуктів, а позивач набув право власності на нафтопродукти в об'ємах, які зазначені у видаткових накладних.

Факт передачі відповідачем позивачу за невикористаними картками придбаних останнім на підставі вищевказаних договорів нафтопродуктів, які зберігаються відповідачем у резервуарах АЗС, відповідачем не доведено, належними доказами не підтверджено.

Умовами договорів не врегулювано відносини сторін щодо наслідків неотримання позивачем пального в мережі АЗС відповідача після минання строку зберігання, а тому позивач, як власник переданого за накладними пального має право вимагати його передання, оскільки визначений договором обов'язок відповідача щодо відпуску бензину в мережі АЗС не припинився ні в силу умов договору, ні в силу вимог законодавства, хоча картки на пальне і втратили свою чинність.

Закінчення дії картки, яка підтверджує право на отримання пального, не звільняє відповідача від обов'язку передати позивачу товар, придбаний ним згідно вказаних вище договорів, оскільки позивачем придбавався безпосередньо товар - нафтопродукти в асортименті, а не картки, які підтверджують право власності на нього.

До того ж, як вбачається з копій фіскальних чеків, позивач у 2013 та 2014 роках отримував, а відповідач відпускав пальне по картках, термін дії яких закінчився (а.с.153-154, 166-167).

Судом першої інстанції правомірно встановлено, що відповідно до видаткових накладних відповідачем відпущено позивачу пальне не в повному об'ємі.

Так, згідно видаткової накладної № 6349 від 28 серпня 2012 року (а.с.19) позивачу продано 2000 л. бензину марки А-95, з котрих відпущено тільки 1520 л., не відпущено 480 л.; згідно видаткової накладної № 7200 від 19 вересня 2013 року (а.с.20-21) позивачу продано 2650 л бензину марки А-95, з котрих відпущено тільки 940 л., не відпущено 1710 л.

Таким чином, позивач не отримав із зберігання у відповідача бензин марки А-95 кількістю 2190 (480+1710) літрів (а.с.95-109).

Місцевим господарським судом, вірно встановлено, що недійсність карток на пальне, не тягне за собою втрату позивачем права власності на придбаний товар та припинення зобов'язання з боку відповідача по передачі вказаного товару, оскільки передача відповідачем карток на право отримання позивачем товару не свідчить про виконання відповідачем своїх зобов'язань у повному обсязі, з огляду на те, що відповідач продав товар, а позивач придбав його і передав на зберігання, а тому згідно статей 662, 936 ЦК України, продавець (зберігач) зобов'язаний передати його покупцю.

Враховуючи матеріали справи та наведені норми чинного законодавства, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги Департаменту фінансів Волинської обласної державної адміністрації про зобов'язання передати майно позивачу за договором поставки нафтопродуктів № 481шк від 28.08.2012 р. 480 л. та за договором поставки нафтопродуктів № 425шк від 19.09.2013 р. 1710 л. бензину марки А-95, є правомірними, обґрунтованими та доведеними матеріалами справи.

Відповідно до частини 1 статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Статтями 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За наведених обставин, заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, підставними, ґрунтуються на нормах законодавства, що регулюють спірні правовідносини, а тому підлягають до задоволення.

Судом першої інстанції правомірно прийнято рішення про задоволення позовних вимог позивача в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги та її обґрунтування нормами правил ІНКОТЕРМС 2000 та умов поставки EX-WORKS ІНКОТЕРМС 2000, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки спростовуються умовами укладених між сторонами договорів поставки нафтопродуктів № 481шк від 28.08.2012 р., № 425шк від 19.09.2013 р. Так, пунктом 1.1 договорів сторони визначили, що поставка покупцю нафтопродуктів, прийняття товару та оплата його вартості здійснюється на умовах даних договорів, а пунктом 3.3 договорів визначено, що товар постачається покупцю почастково на умовах - FCA завантажено в автомобільний транспорт покупця з резервуарів автозаправних станцій (АЗС) постачальника.

Інші доводи апеляційної скарги спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи, не ґрунтуються на нормах законодавства, що регулюють дані правовідносини, тому не впливають на висновки суду першої інстанції і не можуть бути підставою для скасування рішення місцевого господарського суду.

Рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права та повним дослідженням усіх обставин справи, висновки суду відповідають матеріалам справи та ґрунтуються на нормах чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу - без задоволення.

Апеляційний господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу - без задоволення, якщо рішення є законним та обґрунтованим.

За таких обставин, підстав для скасування рішення не вбачається.

Апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Волинської області від 24.02.2016 р. у справі № 903/3/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача - ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Золотий екватор" від 10.03.2016 р. - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуюча суддя Л.М. Сініцина

Судді А.В. Гудак

ОСОБА_1