ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2016 року Справа № 910/26281/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого Бакуліної С.В. (доповідач),
суддів :Данилової М.В.,
Данилової Т.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали касаційної скаргиТовариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Індіго"
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 17.12.2015
у справі№ 910/26281/15
господарського суду міста Києва
за позовомТовариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Індіго"
доПриватного акціонерного товариства "Страхове товариство "Іллічівське"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:ОСОБА_4
простягнення 3 921, 14 грн
в судовому засіданні взяли участь представники :
від позивача: від відповідача: від третьої особи:не з'явились ОСОБА_5 (довіреність № 438 від 16.12.2015) не з'явились

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Господарського суду міста Києва (суддя Ломака В.С.) від 27.10.2015, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду (головуючий суддя - Андрієнко В.В., судді - Шапран В.В., Жук Г.А.) від 17.12.2015, у справі № 910/26281/15 в задоволенні позову відмовлено.

В касаційній скарзі Товариство з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Індіго" просить скасувати ухвалені по справі судові акти, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, а саме: ч.ч.1, 3 ст.264 Цивільного кодексу України (далі ЦК України).

Відзиву на касаційну скаргу сторони не надіслали.

Позивач та третя особа не скористалися наданим процесуальним правом на участь у засіданні суду касаційної інстанції.

Заслухавши заперечення на касаційну скаргу представника відповідача, перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в постанові апеляційного господарського суду, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Товариство з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Індіго" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Страхове товариство "Іллічівське", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, ОСОБА_4 про стягнення 3 921,14 грн, мотивуючи свою позицію тим, що позивач після виплати по факту настання страхового випадку страхового відшкодування своєму страхувальникові, який є потерпілою особою у дорожньо-транспортній пригоді, отримав право вимоги потерпілої особи до відповідача, як страхової компанії, відповідальної за заподіювача шкоди.

Судами встановлено таке.

20.07.2010 між Товариством з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Індіго" (позивач, страховик) та ОСОБА_6 (страхувальник) було укладено Договір страхування наземного транспорту №206-02365-10 (далі - Договір) щодо автомобіля "MITSUBISHI", реєстраційний номер НОМЕР_1, 2009 року випуску.

Згідно з п.6.1. Договору до страхових ризиків віднесено, зокрема, ДТП, безумовна франшиза за яким складає 0,00 грн.

Пунктом 9 Договору передбачено територію його дії: Україна, Грузія, країни Європи, СНД.

09.12.2011 о 07:20 год. по вулиці Енергетичній у смт. Новий Світ Старобешівського району Донецької області відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу "Opel Caddet", реєстраційний номер НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_4, через те, що останній при зміні напрямку руху не переконався, що це буде безпечно і не створить перешкод та небезпеки для інших учасників дорожнього руху, та скоїв зіткнення із застрахованим позивачем автомобілем "MITSUBISHI", реєстраційний номер НОМЕР_1, що призвело до пошкодження транспортних засобів.

Постановою Страбешівського районного суду Донецької області від 26.12.2011 у справі №3-1452/2011 водій автомобіля "Opel Caddet", реєстраційний номер НОМЕР_3, ОСОБА_4, був визнаний винним в порушенні ПДР України та притягнутий до адміністративної відповідальності.

Відповідно до Полісу серії НОМЕР_2 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, цивільна правова відповідальність водія автомобіля "Opel Caddet", реєстраційний номер НОМЕР_3, була застрахована у ПрАТ "СТ "Іллічівське" на строк з 04.09.2011 по 03.09.2012 з встановленим розміром франшизи - 510,00 грн та лімітом відповідальності страховика - 50 000,00 грн за шкоду заподіяну майну.

Листом №12/02/12 від 06.02.2012 вигодонабувач - ТОВ "Фінансова компанія "Ніко-Капітал" просив позивача перерахувати страхове відшкодування за спірним страховим випадком на станцію технічного обслуговування ТОВ "Ніко-Донецьк".

08.02.2012 ТОВ "Ніко-Донецьк" було виставлено рахунок №00279 на оплату вартості відновлювального ремонту автомобіля "MITSUBISHI", реєстраційний номер НОМЕР_1, на суму 17 065, 50 грн.

12.03.2012 позивачем було затверджено Страховий акт №15658/206, відповідно до якого вирішено здійснити виплату страхового відшкодування в сумі 3 203, 13 грн.

08.10.2012 позивачем було затверджено Страховий акт №15667/206, відповідно до якого вирішено здійснити виплату страхового відшкодування в сумі 12 957,99 грн.

Платіжним дорученням №5177 від 08.10.2012 позивач перерахував на користь ТОВ "Ніко-Донецьк" 12 957, 99 грн з призначенням платежу: "Страх. відшк.зг.акту №15667/206 від 08.10.2012, заяви №15606/11 від 23.12.2011, рах.№279 від 08.02.2012 (за ОСОБА_6), без ПДВ".

Згідно з листом №7/2-20312/1 від 12.03.2012 частина страхового відшкодування у розмірі 3 203, 13 грн була зарахована страхувальнику у рахунок погашення страхових платежів.

В подальшому позивач звернувся до відповідача із заявою про відшкодування збитків за спірним страховим випадком.

Відповідач вимоги позивача задовольнив частково та 28.11.2012 перерахував 11 729, 98 грн, що підтверджується наявною в матеріалах справи банківською випискою.

Задовольняючи позовні вимоги, суди правомірно виходили із такого.

За змістом положень ч.1 ст.355 Господарського кодексу України об'єкти страхування, види обов'язкового страхування, а також загальні умови здійснення страхування, вимоги до договорів страхування та порядок здійснення державного нагляду за страховою діяльністю визначаються ЦК України, цим Кодексом, законом про страхування, іншими законодавчими актами.

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 ЦК України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Згідно з п.1.6. Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003 №142/5/2092, відновлювальний ремонт - комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів, а вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу відповідно до п.2.3. Методики - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісних транспортних засобів.

Враховуючи вищенаведені положення чинного законодавства, суди дійшли вірного висновку, що в разі пошкодження транспортного засобу розмір шкоди, завданої транспортному засобу, що підлягає відшкодуванню страховиком, визначається виходячи з оцінки вартості витрат, які несе власник пошкодженого транспортного засобу при здійсненні його відновлювального ремонту.

Встановлені судами обставини свідчать, що суди дійшли до правомірного висновку, що до позивача дійсно перейшло право вимоги до відповідача, згідно зі ст.993 ЦК України, ст.27 Закону України "Про страхування" та п.22.1. ст.22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у сумі здійсненого на користь потерпілої особи-страховика страхового відшкодування 3 921,14 грн, виходячи із розрахунку: (12 957, 99 грн + 3 203, 13 грн - 510,00 грн - 11 729,98 грн = 3 921,14 грн), і в цій частині правових висновків касаційна скарга не містить доводів про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Стосовно доводів касаційної скарги про невірне застосування судами положень закону про позовну давність, то колегія суддів відзначає таке.

Згідно зі ст.ст.512, 514 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

Таким законом, зокрема, є норми ст.993 ЦК України та ст.27 Закону України "Про страхування", відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов'язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов'язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов'язків свого попередника.

Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов'язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов'язок із відшкодування шкоди не виконала.

Заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності (ч.1 ст.262 ЦК України).

Оскільки у спірному зобов'язанні відбулася заміна кредитора - страхувальник передав страховикові, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки, тому строк позовної давності є загальним (три роки), а його перебіг починається від дня настання страхового випадку.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом України у постановах від 25.12.2013 року у справі №6-112цс13, від 23.09.2015 №910/22731/14.

Підсумовуючи викладене, можна зробити висновок, що позивач набув право вимоги до відповідача 09.12.2011, і строк позовної давності закінчився 09.12.2014, тоді як з даним позовом позивач звернувся лише 28.04.2015.

Враховуючи вищевикладені обставини суди дійшли до вірного висновку, що позивач звернувся до суду з даним позовом після спливу позовної давності.

Згідно зі ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Представник відповідача подав відповідну заяву про застосування позовної давності.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Вимоги позивача про стягнення суми страхового відшкодування не суперечать закону та є обґрунтованими, проте не підлягають задоволенню з підстав пропуску позивачем позовної давності, про що було заявлено відповідачем, і з чого вірно виходили суди попередніх інстанцій.

Наявні в матеріалах справи докази перерахування 28.11.2012 відповідачем позивачу суми страхового відшкодування в розмірі 11 729, 98 грн, суди правомірно не визнали перериванням позовної давності, оскільки з розрахунку страхового відшкодування, складеного відповідачем, вбачається, що вказана сума була перерахована виключно з обставин визнання ним боргу лише у вказаній частині.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Оскільки суду не надано доказів визнання відповідачем спірної частини вимог, правові висновки судів є законними і обґрунтованими.

Беручи до уваги все наведене та вимоги чинного законодавства в їх сукупності, колегія суддів не вбачає підстав для скасування постанови Київського апеляційного господарського суду.

Керуючись ст.ст.1115, 1117, 1118, п.1 ч.1 ст.1119, ст.11111 ГПК України, Вищий господарський суд України ,-

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Індіго" залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.12.2015 у справі № 910/26281/15 залишити без змін.

Головуючий-суддя С. Бакуліна

Судді М. Данилова

Т. Данилова