ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

18.05.16р. Справа № 904/1438/16

За позовом Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" (м. Київ)

до Публічного акціонерного товариства "Дніпрогаз" (м. Дніпропетровськ)

про стягнення заборгованості за договором на транспортування природного газу магістральними трубопроводами № /П05 від 28.09.2011 у загальному розмірі 1 661 285 грн. 37 коп.

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 - провідний юрисконсульт (довіреність № 1859 від 29.12.2015)

від відповідача: ОСОБА_2 - начальник відділу правового забезпечення (довіреність

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" (далі - позивач) звернулось до господарського суду Дніпропетровської області із позовом, в якому просить суд стягнути з Публічного акціонерного товариства "Дніпрогаз" (далі - відповідач) заборгованість за договором на транспортування природного газу магістральними трубопроводами № /П05 від 28.09.2011 у загальному розмірі 1 661 285 грн. 37 коп.

Ціна позову складається з наступних сум:

- 1 125 707 грн. 37 коп. - основний борг;

- 339 873 грн. 03 коп. - пеня;

- 119 350 грн. 89 коп. - штраф;

- 55 753 грн. 45 коп. - інфляційні втрати;

- 20 600 грн. 63 коп. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань за договором на транспортування природного газу магістральними трубопроводами № /П05 від 28.09.2011 в частині повного та своєчасного розрахунки за надані в період з січня 2015 року по грудень 2015 року послуги з транспортування газу магістральними трубопроводами у встановлений договором строк, наявністю боргу у сумі 1 125 707 грн. 37 коп. За прострочення виконання зобов'язання на підставі пункту 7.3. договору (в редакції додаткової угоди № 3 від 17.01.2013) позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за загальний період прострочення з 21.05.2015 по 25.01.2016 в сумі 339 873 грн. 03 коп., а також відповідно до статті 231 Господарського кодексу України позивач просить суд стягнути з відповідача штраф у сумі 119 350 грн. 89 коп. На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з липня 2015 року по грудень 2015 року у сумі 55 753 грн. 45 коп., а також 3% річних за загальний період прострочення з 21.05.2015 по 25.01.2016 у сумі 20 600 грн. 63 коп.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 10.03.2016 порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні на 04.04.2016.

Від позивача надійшло клопотання (вх.суду 19902/16 від 01.04.2016), в якому він просить суд долучити до матеріалів справи витребувані ухвалою суду від 10.03.2016 документи.

Від відповідача надійшла заява (вх.суду 20062/16 від 04.04.2016), в якій він просить суд розгляд справи відкласти, у зв'язку із зайнятістю його представника в іншому судовому процесі.

У судове засідання 04.04.2016 з явився представник позивача.

Представник відповідача у судове засідання 04.04.2016 не з'явився, при цьому, судом враховано, що від відповідача наявна в матеріалах справи заява про відкладення розгляду справи, яка була задоволена судом.

Враховуючи викладене, ухвалою суду від 04.04.2016 в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 25.04.2016, у зв'язку з необхідністю повторного виклику сторін, витребування додаткових документів по справі, а також задоволенням заяви відповідача.

Від позивача надійшло клопотання (вх.суду 25296/16 від 22.04.2016), в якому він просить суд долучити до матеріалів справи витребувані ухвалою суду від 04.04.2016 документи, а саме: банківські виписки за період з 01.01.2015 по 31.12.2015.

Від відповідача надійшла заява (вх.суду 25660/16 від 25.04.2016) про продовження строку вирішення спору на 15 днів. Вказана заява була погоджена з представником позивача.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх.суду 25663/16 від 25.04.2016), в якому він проти задоволення позовних вимог заперечує, посилаючись на те, що в період дії спірного договору, з 2011 року по 2014 рік сторонами були погоджені річні планові обсяги транспортування природного газу, а в спірний період дія договору була продовжена додатковою угодою № 6 від 01.10.2014, але вказаною угодою сторонами не було узгоджено річний плановий обсяг транспортування природного газу на 2015 рік, отже, на думку відповідача, не досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору. Відповідач вказує, що у випадку недосягнення згоди щодо усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним, а отже правовідносини позивача та відповідача регулюються не спірним договором, а загальними нормами Цивільного кодексу України. Також, у відзиві на позов відповідач наголошує на неправомірності позовних вимог в частинні стягнення 7% штрафу на підставі частини 2 статті 231 Господарського кодексу України, оскільки вказана норма не розповсюджується на зобов'язання, з якого допущено прострочення його виконання та яке є предметом спору у даній справі. У відзиві на позовну заяві відповідач також просить суд на підставі статті 83 Господарського процесуального кодексу України зменшити розмір штрафних санкцій, враховуючи його неспіврозмірність, тяжкий фінансовий стан відповідача, недоведеність завдання позивачу збитків, а також відсутність умислу щодо неналежного виконання зобов'язань зі сторони відповідача.

Ухвалою суду від 25.04.2016 заяву відповідача про продовження строку вирішення спору задоволено та продовжено строк розгляду спору по справі на 15 днів, терміном по 25.05.2016 включно.

У судове засідання 25.04.2016 з'явилися представники позивача та відповідача.

У судовому засіданні 25.04.2016 представник позивача виклав та обґрунтував позовні вимоги, просив суд задовольнити їх у повному обсязі з підстав, що наведені у позові.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог у судовому засіданні заперечував у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву.

Також, у судовому засіданні 25.04.2016 було зауважено, що з метою всебічного і повного з'ясування всіх фактичних обставин у справі, а також надання об'єктивної оцінки доказам, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, є необхідність у витребуванні додаткових доказів по справі.

Ухвалою суду від 25.04.2016 в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 18.05.2016, у зв'язку з необхідністю повторного виклику сторін, витребування додаткових документів по справі.

Вказане свідчить про достатність часу для підготовки сторін до судового розгляду, подання заперечень та доказів в обґрунтування своєї позиції.

Від позивача надійшли письмові пояснення (вх.суду 30679/16 від 18.05.2016), в яких він вказує про те, що останнім днем оплати спожитих в звітному періоді послуг є 20 число наступного місяця. Також до пояснень позивач долучив акт звірки розрахунків, підписаний та скріплений печатками позивача та відповідача, відповідно до якого станом на 27.04.2016 основний борг складає 1 095 158 грн. 35 коп.

Від відповідача надійшли письмові пояснення (вх.суду 30681/16 від 18.05.2016), в яких він наголошує на викладених у відзиві обставинах щодо неукладеності спірного договору на 2015 рік, безпідставності позовних вимог в частині стягнення штрафу, а також просить суд врахувати під час винесення рішення наявність підстав для зменшення штрафних санкцій.

У судове засідання 18.05.2016 з'явилися представники позивача та відповідача.

Представник позивача у судовому засіданні 18.05.2016 наполягав на задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 18.05.2016 просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі з підстав, що наведені у відзиві на позов.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

У пункті 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина 1 статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

У порядку статті 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 18.05.2016 оголошувалася вступна та резолютивна частини рішення.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частинами 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, 28.09.2011 між Дочірньою компанією "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", правонаступником якої відповідно до пункту 1.2. статуту є Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" (далі позивач, газотранспортне підприємство) та Публічним акціонерним товариством "Дніпрогаз" (далі відповідач, замовник) було укладено договір на транспортування природного газу магістральними трубопроводами № /П05 (далі - договір, а.с.48-54), у відповідності до умов якого газотранспортне підприємство зобов'язується надати замовнику послуги з транспортування магістральними трубопроводами природного газу замовника від пунктів приймання-передачі газу в магістральні трубопроводи до пунктів призначення - газорозподільних станцій (далі - ГРС), а замовник зобов'язується сплатити за надані послуги з транспортування газу магістральними трубопроводами у розмірі, у строки та порядку, передбаченому умовами договору (пункт 1.1. договору).

У пункті 1.2. договору, з урахуванням протоколу розбіжностей від 30.09.2011, сторони визначили річний плановий обсяг транспортування природного газу, у тому числі по місяцях, згідно графіку передбаченого договором.

У пункті 10.1. договору сторони узгодили, що договір набирає чинності з дня його підписання сторонами, умови договору застосовуються до відносин сторін, які виникли до його укладення, а саме з 01 жовтня 2011 року. Договір діє в частині транспортування газу до 31 грудня 2012 року, а в частині проведення розрахунків за надані газотранспортним підприємством послуги - до повного виконання замовником своїх зобов'язань за договором. Договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо не менше ніж за місяць до закінчення строку дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

Додатковими угодами № 3 від 17.01.2013 та № 4 від 30.01.2014, зокрема, сторонами дія договору продовжувалась на 2013 та 2014 рік, відповідно, із погодженням умов та порядку надання послуг. Як вказував позивач під час розгляду справи, дія договору на 2015 рік була продовжена автоматично з огляду на положення частини 2 пункту 11.1. договору, оскільки за місяць до закінчення строку дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов, як цього не було зроблено жодною із сторін і на теперішній час. Крім того, матеріалами справи підтверджується, що, фактично, відносини між сторонами з приводу транспортування природного газу існували на підставі договору № /П05 від 28.09.2011, що підтверджується посиланням на цей договір у кожному з актів наданих послуг в період з 31.01.2015 по 31.12.2015. Отже, заперечення відповідача щодо неукладеності договору на 2015 рік не приймається до уваги судом, а у випадку не погодження нових обсягів послуг за договором продовжують діяти обсяги, які були погоджені у договорі на попередній період дії.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Доказів зміни, розірвання, припинення або визнання недійсним вказаного договору сторонами суду не надано.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором про надання послуг, який підпадає під правове регулювання норм глави 63 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

У розділі 3 договору, з урахуванням змін, внесених додатковою угодою № 3 від 17.01.2013, сторони визначили порядок оформлення актів послуг з транспортування газу магістральними трубопроводами, а саме:

- послуги по транспортуванню природного газу оформлюються газотранспортним підприємством і замовником актами наданих послуг з транспортування природного газу магістральними трубопроводами. У випадку, якщо замовник та/або його споживач (споживачі) безпосередньо підключені до магістрального трубопроводу газотранспортного підприємства, кількість протранспортованого газотранспортним підприємством газу замовнику та/або його споживачу визначається за даними комерційних вузлів та приладів обліку газу, установлених на ГРС. У випадку, якщо замовник та/або споживачі замовника отримують газ з мережі газорозподільного підприємства, даними для складання актів наданих послуг є дані газорозподільного підприємства про обсяги протранспортованого ним газу замовнику та/або його споживачам (пункт 3.1. договору);

- акти наданих послуг є підставою для проведення остаточних розрахунків замовника з газотранспортним підприємством (пункт 3.4. договору).

У розділі 5 договору, з урахуванням змін, внесених додатковою угодою № 3 від 17.01.2013, сторони визначили вартість послуг за договором, зокрема:

- розрахунки за послуги з транспортування природного газу магістральними трубопроводами здійснюється за тарифами, які встановлюються Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики. Газотранспортне підприємство зобов'язується розміщувати інформацію про чинні тарифи на своєму офіційному веб-сайті та в засобах масової інформації (пункт 5.1. договору);

- розрахунковий період за договором становить один місяць, з 9:00 години першого дня місяця по 09:00 години першого дня наступного місяця включно. Вартість послуг з транспортування природного газу визначається як добуток тарифу на загальну кількість протранспортованого природного газу, визначеного згідно з розділом 4 договору, та податку на додану вартість (пункт 5.3. договору);

- вартість фактично наданих газотранспортним підприємством замовнику послуг за звітний місяць визначається на підставі акта наданих послуг (пункт 5.4. договору).

На виконання умов договору позивачем у період з 01.01.2015 по 31.12.2015 було надано відповідачу послуги з транспортування природного газу на загальну суму 13 466 413 грн. 97 коп., що підтверджується наступними актами наданих послуг з транспортування природного газу магістральними трубопроводами:

- актом № 01-15-/П05 від 31.01.2015 на транспортування природного газу обсягом 13 617,202 тис. куб. м. на суму 3 246 885 грн. 65 коп. (а.с.69);

- актом № 02-15-/П05 від 28.02.2015 на транспортування природного газу обсягом 11 703,007 тис. куб. м. на суму 2 790 464 грн. 99 коп. (а.с.70);

- актом № 03-15-/П05 від 31.03.2015 на транспортування природного газу обсягом 7 697,320 тис. куб. м. на суму 1 835 348 грн. 98 коп. (а.с.71);

- актом № 04-15-/П05 від 30.04.2015 на транспортування природного газу обсягом 5 160,228 тис. куб. м. на суму 2 453 378 грн. 80 коп. (а.с.72);

- актом № 05-15-/П05 від 31.05.2015 на транспортування природного газу обсягом 3 424,363 тис. куб. м. на суму 1 628 079 грн. 14 коп. (а.с.73);

- актом № 06-15-/П05 від 30.06.2015 на транспортування природного газу обсягом 3 157,912 тис. куб. м. на суму 1 501 397 грн. 68 коп. (а.с.74);

- актом № 10-15-/П05 від 31.10.2015 на транспортування природного газу магістральними трубопроводами обсягом 7,879 тис. куб. м. на суму 1 574 грн. 22 коп. (а.с.75);

- актом № 11-15-/П05 від 30.11.2015 на транспортування природного газу магістральними трубопроводами обсягом 17,045 тис. куб. м. на суму 3 405 грн. 59 коп. (а.с.76);

- актом № 12-15-/П05 від 31.12.2015 на транспортування природного газу магістральними трубопроводами обсягом 29,424 тис. куб. м. на суму 5 878 грн. 92 коп. (а.с.99).

Вказані акти підписані позивачем та відповідачем без будь-яких зауважень щодо обсягів та якості наданих послуг, акти підписані представником відповідача та скріплені відтиском його печатки. У кожному акті сторонами вказано, що послуги надаються відповідно до договору № /П05 від 28.09.2011.

Заперечення відповідача щодо якості та обсягів наданих послуг в матеріалах справи також відсутні.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до пункту 5.5. договору оплата вартості послуг за транспортування природного газу здійснюється замовником (крім гарантованого постачальника) шляхом перерахування грошових коштів на рахунок газотранспортного підприємства на умовах 100 відсотків попередньої оплати за 10 дні до початку місяця, у якому буде здійснюватися транспортування газу.

Замовник самостійно визначає розмір суми платежу попередньої оплати як добуток тарифу та планового обсягу газу на відповідний місяць. Остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться замовником до 20 числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акта наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів.

У платіжних дорученнях замовник повинен обов'язково вказувати номер договору, дату його підписання та звітний період (місяць, рік), за який здійснюється оплата. У випадку, якщо в платіжних дорученнях замовника не зазначений номер договору, дата його підписання, звітний період (місяць, рік), за який здійснюється оплата, газотранспортне підприємство зараховує кошти, що надійшли від замовника, у першу чергу як погашення заборгованості за надані послуги по транспортуванню газу, що виникла перша за часом у попередніх періодах.

В порушення вказаних умов договору, відповідач надані позивачем в період з січня по грудень 2015 року послуги у повному обсязі не оплатив. Так, матеріалами справи підтверджується, що станом на момент звернення із позовом до суду, надані в спірний період послуги, з урахуванням проведених коригувань боргу, були оплачені відповідачем в сумі 12 352 523 грн. 61 коп. Вказане підтверджується банківськими виписками, наявними в матеріалах справи (а.с.113-250 том 1, а.с.1-20 том 2); актами звірки, які підписані обома сторона та скріплені їх печатками.

Враховуючи вищевикладене, свої зобов'язання щодо повної та своєчасної оплати наданих позивачем в період з січня по грудень 2015 року послуг відповідач порушив, надані у вказаний період послуги оплатив лише частково, внаслідок чого, станом на момент звернення із позовом до суду, у нього утворилась заборгованість перед позивачем в сумі 1 113 890 грн. 36 коп.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, якщо строк виконання зобов'язання не встановлений або визначений моментом витребування, кредитор вправі вимагати виконання, а боржник вправі провести виконання в будь-який час. Боржник повинен виконати таке зобов'язання в семиденний строк з дня пред'явлення вимоги кредитором, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із закону, договору або із змісту зобов'язання.

Так, відповідно до умов договору, остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться замовником до 20 числа місяця, наступного за звітним.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Враховуючи визначені контрагентами порядок та строки оплати наданих в період з січня по грудень 2015 року послуг, приймаючи до уваги прийняття відповідачем наданих послуг в рамках спірного правочину, господарський суд встановив, що строк оплати вказаних послуг є таким, що настав, у зв'язку з чим суд вважає наявність основної заборгованості відповідача перед позивачем, станом на момент звернення із позовом до суду, в сумі 113 890 грн. 36 коп. коп. обґрунтованою та підтвердженою належними доказами.

При цьому, позивачем під час складання позовної заяви не було враховано, що 30.12.2015 сторонами було проведено коригування боргу на загальну суму 11 817 грн. 01 коп. (10 630,50 + 1 186,51), що в подальшому було відображено в акті звірки від 27.04.2016. Крім того, вказаний факт визнається позивачем та відповідачем. Отже, у задоволенні позовних вимоги в частині стягнення основного боргу в сумі 11 817 грн. 01 коп. слід відмовити.

Судом зауважено, що провадження у даній справі було порушено ухвалою суду від 10.03.2016.

Після порушення провадження у справі, 11.03.2016 сторонами було проведено коригування боргу на суму 18 732 грн. 01 коп., що в подальшому відображено в акті звірки від 27.04.2016, підписаному та скріпленому печатками як позивача так і відповідача. Вказаний факт також визнається обома сторонами.

При цьому, згідно з пунктом 1-1 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне припинити провадження у справі в частині вимог щодо стягнення з відповідача частини основного боргу в сумі 18 732 грн. 01 коп. у зв'язку з відсутністю предмету спору.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України, статті 33 та статті 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Доказів повної оплати наданих в спірний період послуг відповідач не надав, доводи позивача щодо наявності боргу за спірний період у сумі 1 095 158 грн. 35 коп., шляхом надання належних доказів, не спростував. Крім того, в матеріалах справи наявні акти звірки взаєморозрахунків за спірним договором, підписані позивачем та відповідачем та скріплені печатками обох сторін, відповідно до яких сторонами зафіксований факт наявності заборгованості відповідача в сумі 1 095 158 грн. 35 коп.

Враховуючи вищезазначене, факт наявності основної заборгованості за договором у відповідача перед позивачем в сумі 1 095 158 грн. 35 коп. належним чином доведений, документально підтверджений, відповідачем не спростований, а отже позовні вимоги щодо стягнення основного боргу в сумі 1 095 158 грн. 35 коп. визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім цього, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо оплати газу у строки, визначені умовами договору, позивачем на підставі статті 625 Цивільного кодексу України були заявлені до стягнення інфляційні втрати за період з липня 2015 року по грудень 2015 року у сумі 55 753 грн. 45 коп., а також 3% річних за загальний період прострочення з 21.05.2015 по 25.01.2016 у сумі 20 600 грн. 63 коп.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку інфляційних втрат (а.с.85), зробленого позивачем, та встановлено, що періоди прострочення визначені позивачем вірно, арифметично розрахунок здійснений також правильно.

Отже, вимоги щодо стягнення інфляційних втрат в сумі 55 753 грн. 45 коп. є правомірними та підлягають задоволенню.

Господарським судом здійснено також перевірку розрахунку 3% річних, зробленого позивачем (а.с.83), та встановлено, що під час його проведення позивачем помилково було визначено, що заборгованість по оплаті наданих у червні 2015 року послуг існувала до 25.01.2016 в сумі 1 114 848 грн. 64 коп. та не враховано, що 30.12.2015 сторонами було проведено коригування боргу, внаслідок чого з 30.12.2015 вказана заборгованість зменшилась на 11 817 грн. 01 коп. та стала складати 1 103 031 грн. 63 коп.

Так, розрахунок 3% річних, здійснений позивачем та доданий до матеріалів справи, визнається судом в цій частині необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

Згідно з пунктом 1.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013 з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Суд відзначає, що в період прострочення по 29.12.2015 включно слід здійснювати нарахування на суму 1 114 848 грн. 64 коп., а в період з 30.12.2015 по 25.01.2016 на суму 1 103 031 грн. 63 коп.

Так, враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання та суми заборгованості в них, застосувавши межі періодів, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок 3% річних за вказаними періодами, судом було встановлено що 3% річних за загальний період прострочення з 21.05.2015 по 25.01.2016 складають 20 568 грн. 22 коп.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення 3% річних підлягають частковому задоволенню в сумі 20 568 грн. 22 коп.

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно зі статтями 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У відповідності з пунктом 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

В пункті 6.3. договору сторони передбачили, що у разі порушення замовником строків оплати, передбачених розділом 4 договору, із замовника стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Так, на підставі вказаного пункту договору, з урахуванням того, що позивачем його зобов'язання за договором були виконані у повному обсязі, а відповідачем порушені, була нарахована пеня за загальний період прострочення виконання грошового зобов'язання відповідачем з 21.05.2015 по 25.01.2016 в сумі 339 873 грн. 03 коп.

Дослідивши здійснений позивачем розрахунок пені, що доданий до позовної заяви, судом встановлено, що він містить таку ж помилку, що і розрахунок 3% річних, зокрема, позивачем помилково було визначено, що заборгованість по оплаті наданих у червні 2015 року послуг існувала до 25.01.2016 в сумі 1 114 848 грн. 64 коп. та не враховано, що 30.12.2015 сторонами було проведено коригування боргу, внаслідок чого з 30.12.2015 вказана заборгованість зменшилась на 11 817 грн. 01 коп. та стала складати 1 103 031 грн. 63 коп.

Так, розрахунок пені, здійснений позивачем та доданий до матеріалів справи (а.с.82), визнається судом в цій частині необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

Враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, застосувавши межі періодів, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок пені за вказаними періодами, судом було встановлено що пеня за загальний період прострочення з 21.05.2015 по 25.01.2016 складає 346 117 грн. 22 коп. Отже, розрахована сума пені є більшою, ніж визначена позивачем у розрахунку та позовній заяві.

Приймаючи до уваги те, що фактично позивачем заявлена до стягнення сума пені в розмірі 339 873 грн. 03 коп., а клопотання в порядку пункту 2 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України до позовної заяви не додано та в судовому засіданні позивачем не подано, а також беручи до уваги пункт 1.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для виходу за межі позовних вимог в частині стягнення пені.

Враховуючи викладене, вимоги позивача про стягнення пені є правомірними та обґрунтованими в сумі 339 873 грн. 03 коп.

При цьому, згідно зі статтею 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

В пункті 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України також зазначено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно до пункту 3.17.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", передбачено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. В аспекті права на справедливий суд, передбаченого міжнародним договором, суд звертає увагу на наступні обставини та вважає за необхідне використати надане національним законодавством України право суду на зменшення розміру штрафних санкцій.

Отже, зі змісту наведених норм випливає, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки (штрафу), суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення розміру штрафних санкцій. При цьому, розмір, до якого вони підлягають зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Суд об'єктивно оцінивши даний випадок, приймає до уваги причини неналежного виконання зобов'язання відповідачем, а також матеріальний стан відповідача, враховуючи те, що:

- відповідачем належними доказами підтверджено, що підприємство знаходиться в скрутному матеріальному становищі;

- матеріалами справи підтверджується, що із загальної суми, на яку було надано послуги в спірний період - 13 466 413 грн. 97 коп., неоплаченою залишилася сума лише 1 095 158 грн. 35 коп., тобто близько 10%;

- інтереси, визначені Законом України "Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу", а саме: сприяння поліпшенню фінансового становища підприємств паливно-енергетичного комплексу, запобіганню їх банкрутству та підвищенню рівня інвестиційної привабливості, шляхом урегулювання процедурних питань та впровадження механізмів погашення заборгованості, надання суб'єктам господарської діяльності права їх застосування, визначення порядку взаємодії органів державної влади та органів місцевого самоврядування, розпорядників бюджетних коштів із суб'єктами господарської діяльності щодо застосування механізмів погашення заборгованості;

- пеня є лише санкцією за невиконання грошового зобовязання, а не основним боргом, а тому будувати на цих платежах свої доходи та видатки позивач не може, окрім стягнення пені позивач нараховує та стягує проценти річних та інфляційні, які в певній мірі компенсують знецінення несплачених коштів відповідачем. Тому при зменшенні розміру пені позивач не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому стані.

При цьому, суд також враховує, що представник позивача у судовому засіданні 18.05.2016 заперечував проти зменшення штрафник санкцій, посилаючись на те, що їх застосування, порядок та розмір, визначені сторонами у договорі, відповідачем допущено прострочення виконання грошового зобов'язання, крім того, підприємство позивача також знаходиться у тяжкому фінансовому становищі.

Надаючи оцінку всім обставинам справи в їх сукупності, суд вважає за необхідне частково задовольнити клопотання відповідача про зменшення суми штрафних санкцій та зменшити розмір пені в сумі 339 873 грн. 03 коп. на 10%, а саме: до 305 885 грн. 73 коп., а отже вимога позивача про стягнення з відповідача пені підлягає задоволенню частково в сумі 305 885 грн. 73 коп.

Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача 119 350 грн. 89 коп. штрафу за прострочення зобовязань, така вимога задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Згідно з частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Згідно з пунктом 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань" штрафні санкції, передбачені абзацом 3 частини 2 статті 231 Господарського кодексу України, застосовується за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Відповідно до інформаційного листа Вищого господарського суду України від 01.07.2014 № 01-06/841/2014 "Про доповнення інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2011 № 01-06/249 "Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів" грошове зобов'язання - це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку; до грошових зобов'язань не застосовуються положення абзацу 3 частини 2 статті 231 Господарського кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 04.02.2014 у справі № 903/610/13.

Позивач здійснює нарахування штрафу в сумі 119 350 грн. 89 коп. за порушення відповідачем саме грошового зобов'язання.

Таким чином, у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача штрафу у розмірі 7 % вартості послуг в сумі 119 350 грн. 89 коп. слід відмовити.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат по справі суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується статтею 49 Господарського процесуального кодексу України.

У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Крім того, згідно з приписами пункту 4.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", у разі коли господарський суд на підставі пункту 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Крім того, оскільки спір в частині стягнення основного боргу в сумі 18 732 грн. 01 коп. щодо якого провадження у справі припинено, доведено до судового розгляду з вини відповідача, судовий збір в цій частині судом також покладається на відповідача.

Так, судові витрати у справі покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 1, 4-5, 33, 34, 49, пунктом 1-1 статті 80, статтями 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити частково.

Припинити провадження у справі в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства "Дніпрогаз" основного боргу в сумі 18 732 грн. 01 коп.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Дніпрогаз" (49029, м.Дніпропетровськ, вулиця Володарського, будинок 5, ідентифікаційний код 20262860) на користь Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" (01021, м. Київ, Кловський узвіз, будинок 9/1, ідентифікаційний код 30019801) 1 095 158 грн. 35 коп. - основного боргу, 55 753 грн. 45 коп. - інфляційних втрат, 20 568 грн. 22 коп. - 3% річних, 305 885 грн. 73 коп. - пені, 22 951 грн. 28 коп. - частину витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 20.05.2016.

Суддя ОСОБА_3