КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" травня 2016 р. Справа№ 925/54/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Отрюха Б.В.

Михальської Ю.Б.

за участю представників сторін:

від позивача: Міхай - Седова Б.С. - представник

від відповідача:не з'явився

від третьої особи: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

на рішення

Господарського суду Черкаської області

від 23.02.2016р.

у справі № 925/54/16 ( Васянович А.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль»

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

третя особа на стороні відповідача: Приватне підприємство «Сандра-Ч»

про зобов'язання звільнити приміщення

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 23.02.2016р. у справі № 925/54/16 позов задоволено повністю. Рішенням суду звільнено від фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 та її майна, незаконно зайняті приміщення нерухомого майна, а саме: двоповерхову нежитлову будівлю з підвалом, загальною площею 1 052,3 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2, які належать на праві приватної власності Приватному підприємству "Сандра-Ч".

На підставі рішення суду з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 підлягає стягненню на користь Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 378 грн. 00 коп.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, просить оскаржуване рішення скасувати та повністю відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки вважає, що судом неповністю з»ясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки місцевого суду не відповідають обставинам справи, а також на порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на те, що місцевим судом не було з»ясовано питання: чим підтверджується документально в матеріалах справи факт перебування у всьому приміщенні (загальною площею 1052,3 кв.м.,) ФОП ОСОБА_3 та її майна, а посилання суду на те, що представник третьої особи підтвердив усно зазначений факт, є некоректним і не відповідає дійсності, оскільки у своїх запереченнях як усних так і письмових представник третьої особи доказував право ПП «Сандра Ч» надавати в оренду приміщення тому що видом діяльності ПП «Сандра Ч» є саме здача в оренду, та не підтверджував факту укладання договору оренди з відповідачем. Апелянт вважає, що у даній справі не доведено самого факту існування договору оренди і правовідносин між ФОП ОСОБА_3 та ПП «Сандра-Ч».

Апелянт зазначає, що у Статуті Приватного підприємства «Сандра-Ч», а також у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців щодо даного підприємства вказується, що видом господарської діяльності підприємства є надання в оренду й експлутацію власного чи орендованого нерухомого майна, це підтверджується укладеними договарими про оренду та бухгалтерськими звітами.

Крім того, апелянт зазначає, що правові наслідки порушення обов'язків іпотекодавця встановлені ст. 12 України "Про іпотеку", згідно якої у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Зазначеною нормою чітко визначені правові наслідки порушення іпотекодавцем умов договору іпотеки. Вимоги, з якими звернувся позивач, ст. 12 Закону України "Про іпотеку" не відповідають.

Апелянт зазначає, що місцевий суд в оскаржуваному рішенні взяв до уваги як судову практику висновки судів в інших справах, а саме в постанові Вищого господарського суду України від 12 травня 2010 року зі справи №28/22, а також в постанові Київського апеляційного господарського суду від 13 жовтня 2015 року зі справи №925/1008/15. Однак згідно ст. 111-28 ГПК України тільки рішення Верховного Суду України, прийняті за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

В судове засідання представник відповідача не з»явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, через відділ документального забезпечення суду від представника відповідача надійшло клопотання про розгляд справи у відсутності повноважного представника відповідача та його представника.

Представник третьої особи не з»явився, по час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомлено.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Дослідивши матеріали справи, враховуючи строки розгляду справи, вислухавши думку представника відповідача, колегія приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності представника відповідача та третьої особи, оскільки вони не скористалися своїми правами, передбаченими статтею 22 ГПК України, та виходячи з того, що явка сторін не визнавалася обов'язковою судом апеляційної інстанції, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статті 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення представника позивача, колегія встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи 03.06.2008 року між Відкритим акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" (в подальшому найменування банку було змінено на Публічне акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль") та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір №010/02-44/757-08, згідно умов якого фізичній особі було надано кредит в сумі 250 000 доларів США строком до 02 червня 2018 року зі сплатою 15% річних.

В забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_6 за вищевказаним правочином, між банком та Приватним підприємством "Сандра-Ч" було укладено договір іпотеки №010/02-44/757-08і.

Згідно п. 1.2. договору іпотеки предметом іпотеки є нерухоме майно: двоповерхова нежитлова будівля з підвалом, загальною площею 1 052,3 кв.м., з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, яка належить іпотекодавцю на праві власності.

Умовами п. 4.1.4 договору іпотеки іпотекодавець зобов'язаний не відчужувати предмет іпотеки у будь - який спосіб та не обтяжувати його зобов'язанням з боку третіх осіб (зокрема, не передавати його в оренду, найом, не передавати в наступну заставу, тощо) не видавати довіреності на користування та розпорядження предметом іпотеки, а також не виступати поручителем за третіх осіб без отримання попередньої письмової згоди на це іпотекодержателя.

Внаслідок порушення ОСОБА_6 умов кредитного договору, позивач звернувся до Господарського суду Черкаської області з позовом про стягнення кредитної заборгованості за рахунок заставного майна.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 26 липня 2011 року зі справи №08/5026/186/2011 року позов задоволено повністю та стягнуто з Приватного підприємства "Сандра-Ч" на користь банку 1 163 009 грн. 55 коп. заборгованості за кредитом шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - двоповерхову нежитлову будівлю з підвалом загальною площею 1 052,3 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2.

Постановою державної виконавчої служби від 11 листопада 2014 року було відкрито виконавче провадження з примусового виконання вищевказаного рішення суду.

В межах виконавчого провадження було звернуто стягнення на нерухоме майно, яке належить Приватному підприємству "Сандра-Ч", а саме: двоповерхову нежитлову будівлю з підвалом загальною площею 1 052,3 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2.

Представник позивача в судовому засіданні пояснив, що під час чергового огляду майна переданого в іпотеку, працівниками банку було встановлено, що у внутрішніх приміщеннях об'єкту здійснює свою господарську діяльність фізична особа-підприємець ОСОБА_3.

16 липня 2015 року працівники банку намагалися вручити позивачу повідомлення про звільнення приміщення, однак відповідач відмовився від підпису про його отримання, про що працівниками позивача було зазначено на відповідному повідомленні (а.с. 30-31).

Як пояснив представник позивача в судовому засіданні, під час розгляду справи у місцевому господарському суді представник третьої особи вказав, що відповідач орендує спірне приміщення у Приватного підприємства "Сандра-Ч" на підставі договору оренди, однак не надав відповідних доказів.

У зв»язку із вищевикладеними обставинами позивач звернувся до суду з позовом про звільнення приміщення в обґрунтування своїх вимог зазначав, що оскільки іпотекодержатель (банк) не надавав згоди на передачу нерухомого майна в користування відповідачу, то дії третьої особи щодо передачі іпотечного майна в користування відповідачу є порушенням вимог ч. 3 ст. 9 Закону України "Про іпотеку".

При користуванні предметом іпотеки іпотекодавець повинен не припускати погіршення стану предмета іпотеки та зменшення його вартості понад норми його звичайної амортизації (зносу).

Іпотекодавець повинен своєчасно повідомляти іпотекодержателя про будь-яку загрозу знищення, пошкодження, псування чи погіршення стану предмета іпотеки, а також про будь-які обставини, що можуть негативно вплинути на права іпотекодержателя за іпотечним договором.

Іпотекодержатель має право у будь-який час протягом строку дії іпотечного договору за умови попереднього письмового повідомлення іпотекодавця перевіряти документально і в натурі наявність, стан, умови збереження та користування предметом іпотеки. Іпотекодавець зобов'язаний не перешкоджати реалізації цього права іпотекодержателем, надавати йому всі документи, необхідні для перевірки наявності, стану, умов збереження та користування предметом іпотеки, а також негайно на вимогу іпотекодержателя забезпечити йому фізичний доступ до предмета іпотеки.

Відповідно до абз. 4 ч. 3 ст. 9 Закону України "Про іпотеку" іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Іпотекодержатель - позивач не надавав згоди на передачу нерухомого майна, що розташоване за адресою АДРЕСА_2 в користування відповідачу.

Статтею 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 1 ГПК підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Позивач в силу договору та Закону має зареєстроване в установленому порядку речове право на чуже майно, а саме майно, яке передано йому в іпотеку.

Згідно ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

За таких обставин позивач в силу положень ст. ст. 391, 396 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним свого права на розпорядження майном.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 Закону України "Про іпотеку" правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Під час розгляду даного спору відповідач своїм правом на захист не скористався, не надав суду жодного доказу, що підтверджує право на користування приміщенням за адресою АДРЕСА_2, зокрема, погодженого з позивачем договору оренди спірного майна.

Враховуючи вищевикладене, колегія приходить до висновку про те, що у відповідача відсутні правові підстави перебувати у приміщені за адресою АДРЕСА_2, а отже місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про правомірність вимоги позивача про звільнення відповідача та його майна зі спірного приміщення, яке використовується відповідачем незаконно.

Колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що у банку відсутнє право на звернення до суду за захистом свого права з даними позовними вимогами оскільки у нього відсутнє речове право на іпотечне майно, колегія зазначає, що частиною 2 ст. 395 ЦК України встановлено, що «Законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно».

Відповідно ж до п. 2 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» іпотека є речовим правом, що підлягає державній реєстрації.

Твердження апелянта про те, що ПП «Сандра-Ч» передаючи предмет іпотеки в оренду, діяло в межах норм чинного законодавства України, а також в рамках статуту підприємства, а судове рішення про звільнення приміщення підприємства від орендаря є порушенням законних прав та інтересів власника, основною діяльністю якого є передача майна в оренду третім особам колегія до уваги не приймає, оскільки оскаржуване рішення суду не забороняє ПП «Сандра-Ч» передавати в оренду третім особам належне йому на праві приватної власності нерухоме майно, що перебуває в іпотеці Банку. Крім того Закон України «Про іпотеку», а також Договір іпотеки (який є чинний) № 010/02-44/757-08І від 05.06.08, надає право власнику майна передавати його в оренду третім особам, але лише за попередньої письмової згодою іпотекодержателя.

Крім того, місцевим судом були лише враховані відповідні правові висновки, що викладені в постанові Вищого господарського суду України від 12 травня 2010 року зі справи №28/22, а також в постанові Київського апеляційного господарського суду від 13 жовтня 2015 року зі справи №925/1008/15. Місцевий суд зазначеними висновками не керувався, як помилково вважає апелянт.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 43 ГПК України Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об»єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, оскільки відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, оскільки апелянтом не надано суду доказів, які б свідчили про обґрунтованість позовних вимог, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для скасування рішення місцевого господарського суду, оскільки були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду Черкаської області відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже підстав для його скасування або зміни не вбачається, в зв'язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 80, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на рішення Господарського суду Черкаської області від 23.02.2016р. у справі № 925/54/16 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Черкаської області від 23.02.2016р. у справі № 925/54/16 залишити без змін.

Матеріали справи № 925/54/16 повернути до Господарського суду Черкаської області.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Б.В. Отрюх

Ю.Б. Михальська