ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.05.2016р. Справа № 914/594/16

За позовом:Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», м. Львів;
до відповідача:Комунальної установи Львівської обласної ради «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр», м. Львів;
про:стягнення 3% річних та інфляційних втрат за договором про постачання теплової енергії в гарячій воді №59/А
Суддя - Крупник Р.В. Секретар Цяпка О.І.
Представники сторін:
від позивача:ОСОБА_1 представник (довіреність б/н від 16.02.2016р.);
від відповідача:не зявився.

Представникам сторін роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Заяв про відвід судді та здійснення технічної фіксації судового засідання не надходило.

СУТЬ СПОРУ:

02.03.2016р. на розгляд господарського суду Львівської області поступила позовна заява Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» (надалі Позивач) до Львівського регіонального фтизіопульмонологічного лікувально-діагностичного центру (на підставі заяви позивача уточнено повне найменування Комунальна установа Львівської обласної ради «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» (надалі Відповідач) про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за договором про постачання теплової енергії в гарячій воді №59/А.

Ухвалою суду від 04.03.2016р. порушено провадження у справі, її розгляд призначено на 28.03.2016р. Розгляд справи відкладався на 11.04.2016р., 25.04.2016р., 12.05.2016р. та 17.05.2016р., про що судом винесено відповідні узвали. Ухвалою від 25.04.2016р. суд продовжив строк розгляду справи на п'ятнадцять днів.

Представник позивача в судове засідання з'явився, подав для долучення до матеріалів справи рахунки, які виставлялися відповідачу за квітень, травень 2015р. Заявлені позовні вимоги обґрунтовує тим, що 01.02.2003р. між позивачем та відповідачем укладено договір про постачання теплової енергії в гарячій воді №59А, за умовами якого позивач зобовязувався постачати відповідачу теплову енергію в гарячій в потрібних йому обсягах, а відповідач отримувати теплову енергію та оплачувати її в строки, визначені договором. Згідно п. 10.3. вказаного договору, такий був укладений до 01.10.2003р. У звязку з відсутністю заперечень сторін щодо його припинення, дія такого неодноразово поновлялася та відповідно станом на день розгляду договір є чинним. За умовами договору відповідач зобовязувався до 15 числа місяця, наступного за звітним оплачувати поставлену йому теплову енергію, однак взяті на себе зобовязання належним чином не виконав, зокрема, оплатив теплову енергію зі значним запізненням. Відтак, позивач просить суд стягнути з відповідача 10324,61 грн. 3% річних та 261771,85 грн. інфляційних втрат.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час, дату та місце судового розгляду. В попередніх судових засіданнях представник відповідача просив суд в задоволенні позову відмовити. Заперечуючи проти позовних вимог зазначав, що станом на 01.11.2014р. і до 31.12.2014р. відносини щодо постачання теплової енергії до обєктів відповідача регулювалися на підставі укладеного між сторонами договору про закупівлю теплової енергії за державні кошти №59/З від 20.02.2014р., дія якого продовжена додатковою угодою від 15.01.2015р. на строк, достатній для проведення процедури закупівлі на початку 2015р. в обсязі, що не перевищує 20% суми договору від 20.02.2014р., а саме 336890,00 грн. В подальшому, а саме 04.02.2015р. між сторонами укладено договір про закупівлю теплової енергії за державні кошти №59/3, а 09.04.2015р. укладено договір на закупівлю теплової енергії за державні кошти №59/З. За умовами вказаних договорів, розрахунки за поставлену теплову енергію проводяться відповідно до виставлених позивачем рахунків в порядку та на умовах, визначених договором. Таким чином, оплата за теплову енергію проводилася відповідачем без зволікань, на підставі одержаних від позивача рахунків. Строк оплати отриманих рахунків цілком відповідний і пояснюється необхідністю встановленої процедури оплати органами казначейства. Таким чином, виставлені позивачем рахунки для оплати є єдиною підставою для розрахунку за теплову енергію, а тому виставлення їх з запізненням не може слугувати для стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних, оскільки зі сторони споживача прострочення оплати не відбулося.

Відповідно до п. 3.9.2. Постанови Пленуму ВГС України від 26.12.2011р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» не перешкоджає вирішенню спору, оскільки, дослідивши наявні матеріали справи, суд визнав їх достатніми для того, щоб розглянути спір за цими матеріалами.

Заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

01.02.2003р. між позивачем та Львівським регіональним фтизіопульмонологічним лікувально-діагностичним центром (перейменованого на Комунальну установу Львівської обласної ради «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр») укладено Договір про постачання теплової енергії в гарячій воді №59/А (надалі Договір), відповідно п. 1 якого Енергопостачальна організація (позивач) бере на себе зобовязання постачати споживачу (відповідачу) теплову енергію в гарячій воді в потрібних йому обсягах, а споживач (відповідач) зобовязується отримувати та оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим договором.

Згідно п. 10.1., 10.4. Договору, такий набуває чинності з дня його підписання та діє до 01.10.2003 року. Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення терміну його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін.

В судовому засіданні та додаткових письмових поясненнях б/н від 24.03.2016р. позивач вказав, що у звязку з відсутністю волевиявлення сторін на відмову від продовження дії Договору, дія такого щороку поновлялася. Доказів протилежного відповідачем не представлено. Таким чином, судом зясовано, що станом на день розгляду справи Договір про постачання теплової енергії в гарячій воді №59/А від 01.02.2003р. є чинним.

Факт чинності вказаного Договору підтверджується також тим, що 1707.2015р. між сторонами було підписано Додаткову угоду №6 до цього Договору, відповідно до умов котрої у звязку з проведеним уточненням обсягів споживання теплової енергії Сторони погоджуються додаток №1 до Договору №59/а від 01.02.2003р. про постачання теплової енергії в гарячій воді викласти в редакції, вказаній в Додатку №1, який є невідємною частиною даної додаткової угоди і вважати зобовязання, які випливають з даної угоди, чинними з 17.04.2015р.

В Додатку №1 до Договору (зі змінами) визначено обєкти до котрих постачається теплова енергія.

Акт про включення системи теплоспоживання від 30.09.2013р. та Акт про включення системи теплоспоживання від 08.10.2015р. свідчать про те, що система теплоспоживання відповідача в опалювальних сезонах 2013/2014р., 2014/2015р. була включена на опалення. Акт підписаний повноважними представниками сторін Договору та скріплений його печатками.

За умовами п. 6.2.-6.3. Договору, розрахунковим періодом є календарний місяць. Споживач до 15-го числа місяця, наступного за звітним, сплачує енергопостачальній організації вартість фактично спожитої теплової енергії.

На підставі наявних в матеріалах справи документів, зокрема, банківських виписок по рахунку, платіжних доручень судом встановлено, що одержана відповідачем теплова енергія (в т.ч. приєднане теплове навантаження) за період з листопада 2014р. по серпень 2015р. включно) оплачена останній в повному обсязі.

Разом з тим, звертаючись з даним позовом до суду позивач стверджує, що теплова енергія сплачена споживачем всупереч строкам, визначених п. 6.3. Договору, що є підставою для стягнення з відповідача 10324,61 грн. 3% річних та 261771,85 грн. інфляційних втрат.

Встановивши наведені обставини справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконану роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання обов'язку.

У відповідності із ст. 193 ГК України, положення якої є аналогічні до положень ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Так, нормами ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вбачається з п. 6.3. Договору, сторони чітко визначили строк оплати поставленої теплової енергії, а саме до 15 числа місяця, наступним за звітним.

Детально проаналізувавши наявні в матеріалах справи банківські виписки по рахунку та платіжні доручення на оплату у відповідності до встановленого Договором строку оплати, судом встановлено, що оплата одержаної відповідачем теплової енергії, починаючи з грудня 2014р. здійснювалася споживачем поза строками, визначеними Договором. Таким чином, відповідач є таким, що прострочив виконання зобовязання за Договором.

Доводи відповідача про факт укладення договорів про закупівлю теплової енергії за державні кошти, положеннями яких передбачено, що підставою для оплати теплової енергії являється виставлений позивачем рахунок судом відхиляються.

Як вбачається зі змісту п. 4.1., 4.2. укладених між позивачем та відповідачем договорів про закупівлю теплової енергії за державні кошти №59/З від 20.02.2014р., №59/З від 26.12.2014р., №59/З від 04.02.2015р., №59/З від 09.04.2015р., розрахунки за вказаними договорами проводяться відповідно до виставлених учасником (позивачем) рахунків, в порядку та на умовах, визначеним Договором про постачання теплової енергії. Оплата замовником (відповідачем) за закуплену теплову енергію за цими договорами зараховується як оплата за теплову енергію за Договором про постачання теплової енергії.

Таким чином, уклавши на виконання вимог законодавства договори про закупівлю теплової енергії за державні кошти сторони погодили, що розрахунок за теплову енергію здійснюється за умовами, встановленими Договором про постачання теплової енергії, в даному випадку Договором про постачання теплової енергії в гарячій воді №59/А від 01.02.2003р., котрий досі є чинним.

Разом з тим варто зазначити, що рахунок є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти, ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні ст. 212 ЦК України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 ЦК України, а тому відсутність рахунку не звільняє відповідача як споживача від обов'язку оплатити поставлену йому теплову енергію. Аналогічна правова позиція викладена в постанові ВГС України від 19.11.2014р. у справі №914/1559/14. Відтак, одержання відповідачем рахунків на оплату зі значним запізненням (як останній стверджує), не звільняє його від обовязку, передбаченого п. 6.3. Договору, а саме оплатити теплову енергію до 15 числа місяця, наступного за звітним .

Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок трьох відсотків річних суд зазначає, що такі розраховані позивачем невірно, зокрема, не враховано всіх оплат проведених відповідачем, що призвело до неправильних періодів їх нарахувань, наявні арифметичні помилки в сумах нарахувань. Здійснивши перерахунок річних, суд прийшов до висновку, що 3% річних пілягають стягненню з відповідача частково, в розмірі 5008,75 грн. В решті цих вимог суд відмовляє.

З приводу нарахованих інфляційних втрат суд зазначає на наступне.

Пунктом 3.2. Постанови Пленуму ВГС України №14 від 17.12.2013р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» визначено, що згідно з Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті «Урядовий кур'єр». Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України «Про інформацію» є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат позивача судом встановлено, що такий не відповідає вищевикладеним приписам постанови Пленуму ВГС України. Здійснивши перерахунок інфляційних, суд прийшов до висновку, що інфляційні втрати підлягають частковому стягненню з відповідача, в розмірі 107926,01 грн. В решті цих вимог суд відмовляє.

З огляду на викладені обставини, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтовані та підтверджені належними та допустимими доказами, відповідачем не спростовані, а тому підлягають до часткового задоволення.

Судовий збір відповідно до положень ст. 49 ГПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст.ст. 4-3, 12, 33, 34, 43, 49, ст.ст. 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Комунальної установи Львівської обласної ради «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» (79008, м. Львів, вул. Зелена, 477; ) на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» (79040, м. Львів, вул. Д. Апостола, 1; ) 5008,75 грн. 3% річних, 107926,01 грн. інфляційних втрат та 1632,17 грн. судового збору.

3. В решті позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили відповідно до ст. 116 ГПК України.

5. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 85 ГПК України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст. 91-93 ГПК України.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано 23.05.2016 р.

Суддя Крупник Р.В.