ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Рішення

10.05.2016 р. Справа № 907/142/16

За позовом Агроторгового підприємства радгосп завод „Мукачівський, м. Мукачево

до відповідача ОСОБА_1 сільської ради, с. Станово Мукачівського району

про визнання права власності за позивачем на телятник з прибудовою в с. Станово, 276 Мукачівського району та сарай до сільськогосподарської техніки в с. Станово, 276А Мукачівського району,

Суддя господарського суду Пригара Л.І.

представники:

Позивача ОСОБА_2, довіреність б/н від 09.03.2016 року

Відповідача

СУТЬ СПОРУ: Агроторговим підприємством радгосп завод „Мукачівський, м. Мукачево заявлено позов до відповідача ОСОБА_1 сільської ради, с. Станово Мукачівського району про визнання права власності за позивачем на телятник з прибудовою в с. Станово, 276 Мукачівського району та сарай до сільськогосподарської техніки в с. Станово, 276А Мукачівського району.

Представник позивача просить суд задоволити позов в повному обсязі. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідно до книги обліку основних засобів, яка ведеться на підприємстві, в першій групі основних засобів зареєстровано телятник з прибудовою на 334 голів рогатої худоби, який введено в експлуатацію в 1986 році та сарай до сільськогосподарської техніки, який введено в експлуатацію в 1978 році, які знаходяться в селі Станово Мукачівського району та якими позивач володіє, користується та експлуатує станом на сьогоднішній день.

Наголошує на тому, що у відповідності до вимог інвентаризації обєктів нерухомості, позивачем виготовлено технічні паспорти на спірні обєкти нерухомості, які згідно вказаних паспортів значаться за адресою: с. Станово, 276 Мукачівського району Закарпатської області та с. Станово, 276А Мукачівського району Закарпатської області. Відповідно до проведеного звіту про незалежну оцінку нерухомого майна від 03.03.2016 року ринкова вартість будівлі сараю для сільськогосподарської техніки в с. Станово, 276А Мукачівського району Закарпатської області становить - 50 000 грн., ринкова вартість будівлі телятника в с. Станово, 276 Мукачівського району Закарпатської області становить - 200 000 грн., а всього майна на загальну суму - 250 000 грн. Стверджує про те, що зазначені об'єкти нерухомості містяться на земельній ділянці, яка на підставі державного акту на право постійного користування землею передана АТП радгосп-заводу Мукачівський і перебуває в його володінні та в постійному користуванні.

Зазначає, що керівником підприємства було подано до відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Мукачівського міськрайонного управління юстиції заяву з проханням провести державну реєстрацію прав на нерухоме майно, оскільки така реєстрація відсутня за підприємством, однак реєстраційною службою рішеннями від 29.01.2015 року та 31.01.2015 року було відмовлено у державній реєстрації прав на спірне нерухоме майно.

Посилаючись на ст. 392 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, просить визнати за ним право власності на телятник з прибудовою в с. Станово, 276 Мукачівського району та сарай до сільськогосподарської техніки в с. Станово, 276А Мукачівського району.

Письмовими поясненнями б/н від 21.03.2016 року (вх. № 02.5.1-14/3973/16 від 22.03.2016 року) зазначає про те, що відповідно до діючого законодавства у 2012 році, позивачем було подано до ОСОБА_1 сільської ради заяву з проханням провести державну реєстрацію прав на спірне нерухоме майно, оскільки така реєстрація відсутня у позивача. Однак, відповідачем така заява розглянута не була, державну реєстрацію прав на нерухоме майно проведено не було, а тому вважає, що відповідачем таким чином порушено право позивача на спірне нерухоме майно. Разом з тим, покликається на те, що документальними доказами позову про визнання права власності на спірне нерухоме майно є наявність у позивача сукупності доказів на підтвердження факту приналежності йому спірного майна, а саме: копія книги основних засобів майна позивача, копії технічних паспортів на сарай для с/г техніки та телятник з прибудовою, копія державного акту на право користування землею позивача, копія звіту про незалежну оцінку спірного нерухомого майна.

Додатковими письмовими поясненнями б/н від 29.04.2016 року (вх. № 02.5.1-14/6155/16 від 05.05.2016 року) проінформував суд про те, що керівником підприємства 26.12.2012 року було подано нарочним курєром до ОСОБА_1 сільської ради лист та документи з проханням провести державну реєстрацію прав на спірне нерухоме майно, оскільки відповідачем не було вчинено відповідних дій, державна реєстрація прав на нерухоме майно проведена не була, а тому слід вважати, що відповідачем було порушено права позивача на спірне нерухоме майно. Посилається також на застосування до спірних правовідносин ст. 392 Цивільного кодексу України.

У судових засіданнях 28.04.2016 року та 10.05.2016 року представником позивача було надано для огляду письмовий документ (рішення щодо зазначення обєктів, які знаходяться на території ОСОБА_1 сільської ради у аварійному стані), датований 2015 роком, який на думку представника позивача, підтверджує те, що позивач є власником спірного нерухомого майна та таке майно знаходиться на території відповідача.

Відповідач письмовим відзивом на ухвалу про порушення провадження у справі б/н від 12.04.2016 року (вх. № 02.5.1-14/5069/16 від 12.04.2016 року) та письмовими відзивом № 115 від 19.04.2016 року (вх. № 02.5.1-14/5704/16 від 25.04.2016 року) наголошує на тому, що відповідач не має ніякого відношення до реєстрації нерухомого майна, яке є предметом спору. Зазначає також те, що рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень надав державний реєстратор, а не ОСОБА_1 сільська рада. До того ж, ОСОБА_1 сільська рада не заперечує про право власності позивача. Крім того, просить суд розглянути справу без його участі.

У судових засіданнях 22.03.2016 року та 12.04.2016 року голова ОСОБА_1 сільської ради неодноразово наголошував на тому, що відповідач право власності позивача на спірне нерухоме майно не оспорює та не заперечує його право власності, а тому до нього і не може бути заявлений позов.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, який був присутній у судових засіданнях 22.03.2016 року та 12.04.2016 року,

суд встановив:

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України). Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України може бути визнання права власності.

Як на підставу звернення з даним позовом, позивач посилається на те, що останнім було подано до відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Мукачівського міськрайонного управління юстиції заяву про проведення державної реєстрації прав на нерухоме майно, однак рішеннями від 29.01.2015 року та 31.01.2015 року йому відмовлено у здійсненні такої реєстрації. Крім того, позивач звертався і до ОСОБА_1 сільської ради про проведення державної реєстрації прав на нерухоме майно, однак відповідачем така заява не була розглянута і державна реєстрація прав на нерухоме майно проведена не була. А тому, позивач просить визнати за ним право власності посилаючись на ст. 392 Цивільного кодексу України.

Дослідивши наявні в справі матеріали на предмет їх допустимості та доказової сили, заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову повністю виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 328 Цивільного кодексу України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Набуття права власності регулюється главою 24 Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст. 392 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Верховний Суд України, аналізуючи деякі питання застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ, у листі від 01.07.2013 року зазначив, що відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності:

1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобовязальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобовязальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобовязального права);

2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Таким чином, виходячи із змісту ст. 392 Цивільного кодексу України обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач є те, що позов предявлено власником майна і при цьому, його право власності оспорюється або не визнається іншою особою.

Крім того, згідно позиції Верховного Суду України відмова органу державної реєстрації прав в оформленні права власності на обєкт нерухомого майна та видачі свідоцтва у звязку з ненаданням необхідних документів для оформлення такого права не є оспорюванням права власності на обєкт нерухомого майна (постанова Верховного Суду України від 20.06.2011 року у справі № 3-55гс11). Зазначено також про те, що відповідачем у позові про визнан ня права власності є будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес.

З наведених норм Цивільного кодексу України випливає, що позов про визнання права власності може предявлятися у тих випадках, коли належне певній особі право або набуття цією особою права не визначається, оспорюється іншою особою або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй такого права.

Виходячи зі змісту вищенаведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність субєктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

Як визначено ст. 182 Цивільного кодексу України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Згідно зі ст. 210 Цивільного кодексу України визначено перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом. При цьому, державна реєстрація прав на нерухоме майно здійснюється відповідно до спеціального Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, відповідно до якого державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ст. 2 Закону).

Частиною 1 статті 4 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження встановлено, що обовязковій державній реєстрації прав підлягають, зокрема, і право власності. При цьому статтею 6 вказаного Закону визначено систему органів та субєктів, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав. До таких органів віднесено Міністерство юстиції України та його територіальні органи.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач звернувся до відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Мукачівського міськрайонного управління юстиції з проханням провести реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно, однак, позивачу було відмовлено в реєстрації права власності, що підтверджується відповідними рішеннями реєстраційної служби. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду, однак вказані рішення реєстраційної служби позивачем у передбаченому законодавством порядку оскаржені не були.

Натомість, ухвалою господарського суду Закарпатської області від 22.12.2015 року у справі № 907/1162/15 позов Агроторгового підприємства радгосп завод „Мукачівський, м. Мукачево до ОСОБА_1 сільської ради, с. Станово Мукачівського району про визнання права власності на спірні об'єкти залишено без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 81 ГПК України, враховуючи неподання позивачем доказів наявності порушення або оспорюванння прав чи охоронюваних законом інтересів позивача відповідачем; доказів наявності спору з позивачем з приводу предмету позову по даній справі; доказів оскарження рішень про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 18957287 від 29.01.2015 року та № 19003469 від 31.01.2015 року.

З аналізу ст. 392 Цивільного кодексу України вбачається, що дана стаття підлягає застосуванню у випадку, коли існуючий документ, який підтверджує право власності, позивачем було втрачено або у випадку, коли у позивача, що набув право власності за встановлених законодавством підстав, існує спір про право з іншою особою.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, в розумінні ст. 34 ГПК України щодо оспорення чи невизнання ОСОБА_1 сільською радою (відповідачем) будь-якого речового права позивача на спірні нерухомі об'єкти, а саме, телятник з прибудовою в с. Станово, 276 Мукачівського району та сарай до сільськогосподарської техніки в с. Станово, 276А Мукачівського району.

За відсутності доказів оспорювання чи невизнання відповідачем права власності позивача на спірні об'єкти нерухомості, відсутні й підстави для визнання права власності на оспорюванні об'єкти нерухомості на підставі ст. 392 Цивільного кодексу України.

Оскільки, відповідач - ОСОБА_1 сільська рада не оспорює та не заперечує право власності позивача на спірне нерухоме майно, що свідчить про відсутність порушення ним права або інтересу позивача, а відтак, підстави для задоволення позовних вимог Позивача до ОСОБА_1 сільської ради відсутні. При цьому, важливим є і факт відсутності виникнення будь-якого спору стосовно права власності позивача на спірні об'єкти нерухомості, оскільки жодна особа не оспорила та не заперечила такого права.

Таким чином, суд прийшов до висновку, про відсутність спору між позивачем та відповідачем стосовно права власності на спірні об'єкти нерухомості. Іншого суду не доведено.

Посилання позивача на лист № 218 від 26.12.2012 року (арк. спр. 83) як на підставу порушення прав позивача відповідачем, оскільки останнім вказана заява не була розглянута та не було проведено державну реєстрацію прав на нерухоме майно судом до уваги не приймається, оскільки позивачем не подано суду жодних документальних доказів щодо надіслання вказаної заяви ні поштовим зв'язком (поштова квитанція про відправлення, тощо), ні поданням вказаної заяви нарочно на адресу відповідача (відмітка ОСОБА_1 сільської ради про прийняття вказаної заяви). Разом з тим, у матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо здійснення ОСОБА_1 сільською радою яких-небудь дій, які б свідчили про невизнання чи оспорювання ним права власності позивача на спірне нерухоме майно.

Суд зазначає також, що документ, який був наданий позивачем для огляду у судових засіданнях 28.04.2016 року та 10.05.2016 року, з якого на думку позивача вбачається, що власником спірного нерухомого майна являється Агроторгове підприємство радгосп завод „Мукачівський та яке знаходиться на території ОСОБА_1 сільської ради судом відхиляється, оскільки зазначене рішення, яке було оглянуто в судових засіданнях стосувалося виключно аварійності певних об'єктів. Крім того, вказаний документ не підтверджує того, що відповідач по справі ОСОБА_1 сільська рада якимось чином оспорює або не визнає право власності позивача на спірне нерухоме майно, зазначений документ стосувався виключно посилання на те, що є певні об'єкти, які перебувають у аварійному стані.

За відсутності в матеріалах справи будь-яких документальних доказів оспорювання чи невизнання відповідачем - ОСОБА_1 сільською радою права власності позивача на спірні об'єкти нерухомості, а саме, телятник з прибудовою в с. Станово, 276 Мукачівського району та сарай до сільськогосподарської техніки в с. Станово, 276А Мукачівського району, відсутні й підстави для визнання права власності на оспорюванні об'єкти нерухомості у відповідності до ст. 392 Цивільного кодексу України.

Судові витрати підлягають віднесенню на позивача у відповідності до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 34, 44, 49, 82 85 Господарського процесуального кодексу України,

СУД ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судові витрати покласти на позивача.

3. Рішення набирає законної сили в порядку ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 16.05.2016 року

Суддя Пригара Л.І.