РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

"16" травня 2016 р. Справа № 906/64/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Петухов М.Г.

судді Гулова А.Г. ,

судді Розізнана І.В.

розглянувши апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Брусилів"

на рішення господарського суду Житомирської області від 29.03.2016 р.

у справі № 906/64/16 (суддя Ляхевич А.А.)

за позовом ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Брусилів"

до відповідача ОСОБА_2 селищної ради

про визнання незаконним та скасування п. 2 рішення 62 сесії 6 скликання від 28 квітня 2015р. за

участю представників сторін:

від позивача: не з`явився.

від відповідача: не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області від 29.03.2016 р. у справі №906/64/16 (суддя Ляхевич А.А.) відмовлено у позові ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Брусилів" до відповідача ОСОБА_2 селищної ради про визнання незаконним та скасування п. 2 рішення 62 сесії 6 скликання від 28 квітня 2015р. (арк.справи 106-108).

Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржене рішення прийнято ОСОБА_2 селищною радою в межах наданої компетенції відповідно до вимог чинного законодавства, зокрема на основі, ст.ст.632, 651-653 Цивільного кодексу України, ч.1 ст.124 Земельного кодексу України, ст.288 Податкового кодексу України (в редакції Закону № 1166-VII від 27.03.2014), ст.ст.15, ч.2 ст.13, 16, 21, 30 Закону України «Про оренду землі», та чинні умови Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014р. Тому, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Брусилів".

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач - ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Брусилів" звернулося до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (арк.справи 113-116).

Скаржник вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним зясуванням обставин справи, що мають значення для справи, та невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, та таким, що підлягає скасуванню.

При цьому, звертає увагу, що відповідно до Інформаційного листа «Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів «Вищого господарського суду України від 12.12.2012 року №01-06/1821/2012 передбачено, що до спірних правовідносин має застосовуватись саме та редакція закону, яка була чинною на момент їх виникнення, оскільки згідно зі статтею 58 ОСОБА_3 України закони та інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії у часі крім випадків коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

Статтею 8 ОСОБА_3 України передбачено, що ОСОБА_3 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно - правові акти приймаються на основі ОСОБА_3 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_3 України є нормами прямої дії.

Відповідно до ст.58 ОСОБА_3 України Закони та інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії у часті, крім випадків коли вони помякшуть або скасовують вину особи.

Рішення 62 сесії 6 скликання ОСОБА_2 селищної ради від 28 квітня 2015 року, яке було надруковане в районній газеті «ВІДРОДЖЕННЯ» 15 травня 2015 року «Про приведення договорів оренди у відповідність до чинного законодавства», а саме п.2 «Встановити в договорах оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення на території ОСОБА_2 селищної ради, орендну плату в розмірі 3% /три відсотки/ від нормативної грошової оцінки землі з урахуванням індексації для всіх орендарів є таким, що протирічить ОСОБА_3 України та підлягає скасуванню у звязку з незаконністю та протиправністю.

Апелянт стверджує, що ці обставини не були враховані господарським судом Житомирської області та ухвалено незаконне та необгрунтоване рішення.

На підставі викладеного просить скасувати рішення господарського суду Житомирської області від 29.03.2016р. у справі №906/64/16, та прийняти нове рішення, яким позов задоволити повністю.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 21.04.2016р. апеляційну скаргу ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Брусилів" прийнято до провадження та призначено до розгляду на 16 травня 2016 року о 15:00 год.

04.05.2016р. на адресу суду від ОСОБА_2 селищної ради надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника відповідача (арк.справи 129) та відзив на апеляційну скаргу (арк.справи 130-135).

У відзиві відповідач, зокрема, зазначає, що оскільки нормами чинного законодавства передбачено можливість зміни умов договору за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у випадках, встановлених договором або законом, і оскільки укладений між сторонами договір (п.13 вищевказаних договорів оренди земельних ділянок) передбачає можливість зміни розміру орендної плати, а орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є регульованою ціною, то законодавча зміна граничного розміру цієї плати є підставою для перегляду розміру орендної плати, встановленого умовами договору.

При цьому, відповідач посилається на положення ст.ст.632, 651-653 Цивільного кодексу України, ч.1 ст.124, 126 Земельного кодексу України, ст.288 Податкового кодексу України (в редакції Закону № 1166-VII від 27.03.2014), ст.ст.1, 13, 15, ч.2 ст.16, 21, 30 Закону України «Про оренду землі», та чинні умови Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014.

Звертає увагу, що аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 06.12.2010 №2-1/10068-2008, від 27.12.2010 №27/15-10 та Вищого господарського суду України від 13.10.2011 №5002-21/1425-2011 та від 12.06.2012 у справі № 17/5005/8502/2011.

З Постанови Верховного Суду України від 20.11.2012р. у справі №28/5005/640/2012 вбачається, що встановлення ст.288 Податкового кодексу України граничних розмірів річної орендної плати за земельну ділянку є підставою для приведення положень спірного договору оренди земельної ділянки у відповідність до вимог закону в частині визначення розміру орендної плати.

Зазначає, що у пункті 2.19 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 травня 2011 року №6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин», що у разі прийняття уповноваженим органом рішення про внесення змін до ставок орендної плати за землю та затвердження нових коефіцієнтів, що використовуються для розрахунку орендної плати за земельні ділянки, такі обставини можуть не братися судом до уваги лише у разі скасування відповідного рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування в установленому законом порядку. Оскільки орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є регульованою ціною, то законодавча зміна граничного розміру цієї плати може бути підставою для перегляду розміру орендної плати, встановленої умовами договору.

Відповідач також звертає увагу, що Верховний Суд України у постанові від 20.11.2012р. справа №28/5005/640/2012 (№3-53гс12) вказав, що встановлення ст.288 Податкового кодексу України граничних розмірів річної орендної плати за земельну ділянку є підставою для приведення положень спірного договору оренди земельної ділянки у відповідність до вимог закону в частині визначення розміру орендної плати.

Стверджує, що право ініціювання внесення змін до договорів оренди землі в частині зміни розміру орендної плати належить ОСОБА_2 селищній раді і має здійснюватись шляхом прийняття відповідних колегіальних рішень сесією ради. За відсутності такого рішення встановити волю орендодавця щодо внесення змін до договору оренди неможливо (відповідну правову позицію викладено у постановах ВГСУ від 07.12.2011 р. у справі №5/5009/3229/11, від 06.08.2014р. у справі №922/538/14, від 04.06.2014р. у справі №13/262-10, від 18.06.2014 у справі №33/5005/7726/2011, від 18.02.2015р. у справі № 922/3871/14).

На підставі викладеного, відповідач просить суд відмовити ТОВ «Агрофірма Брусилів» в задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі.

У судове засідання апеляційної інстанції 16.05.2016р. представники сторін не зявилися, представник відповідача, як зазначалося, подав клопотання про розгляд справи за відсутності його представника.

Представник позивача надіслав на електронну адресу суду заяву про перенесення розгляду справи на іншу дату, так як представник товариства приймає участь в іншому судовому засіданні (арк.справи 139).

Розглянувши клопотання про відкладення розгляду справи колегія суддів вважає, що в його задоволенні слід відмовити враховуючи наступне.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Відповідно до п.3.9.2. постанови Пленуму Вищого Господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18, від 26.12.2011 року, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Позивачем не доведено, а судом не встановлено наявності обставин, які б унеможливлювали вирішення спору без участі представника позивача. При цьому, судом враховується, що представник позивача не додав до заяви жодних доказів доказів на підтвердження участі представника в іншому судовому засіданні.

Враховуючи те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників провадження у справі про час і місце розгляду справи, явка сторін в судове засідання обов`язковою не визнавалась, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні за відсутності представників сторін за наявними у справі матеріалами, у відповідності до вимог ст.101 ГПК України.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Рівненський апеляційний господарський суд прийшов до висновку про безпідставність та необгрунтованість апеляційної скарги виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 31 березня 2010 року ОСОБА_2 селищною радою було прийнято рішення про передачу строком на 10 /десять/ років земельної ділянки площею 18,0478 га, в тому числі забудованих земель 18,0478 га в оренду ТОВ «Агрофірма Брусилів» для ведення товарного с.г виробництва в смт.Брусилів по вул.Чапаєва, 2 (арк.справи 15).

31 березня 2010 року між ОСОБА_2 селищною радою та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Брусилів" укладено договір оренди земельної ділянки (арк.справи 10-12) площею 18,0478 га за адресою смт.Брусилів, вул.Чапаєва,2, строком на 10 років та зареєстровано у ОСОБА_2 районному відділі Житомирської регіональної філії Центру ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис 03.11.2010р. за №41.

Згідно пункту 9 Договору орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в розмірі 2% від нормативної грошової оцінки в рік на рахунок ОСОБА_2 селищної ради.

Пунктом 13 вказаного Договору передбачено, що розмір орендної плати переглядається щорічно у разі зміни розмірів земельного податку, підвищення цін і тарифів, зміни коефіцієнтів індексації, передбачених законодавством.

Рішенням 35 сесії 6 скликання ОСОБА_2 селищної ради від 19.03.2013 р. (арк.справи 94) було внесено зміни до договору оренди земельної ділянки ТОВ "Агрофірма Брусилів", відповідно до якого було внесено зміни до п.9 договору оренди земельної ділянки від 31.03.2010р. та встановлено орендну плату за оренду земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 18,0478 га в смт.Брусилів, вул.Чапаєва, 2 в розмірі 1 відсотка від нормативної грошової оцінки земельної ділянки в розрахунку на рік.

19.03.2013р. було укладено додаткову угоду (арк.справи 93) до договору оренди землі від 31.03.2010р. між ОСОБА_2 селищною радою та ТОВ "Агрофірма Брусилів" у зв'язку з проведенням нової нормативної грошової оцінки земель. Умови додаткової угоди стосувались змін умов п.5 договору, за яким нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 10913504,66 грн.; п.9 договору, за яким орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі у розмірі 109135,05 грн. в рік на рахунок ОСОБА_2 селищної ради. Вказана додаткова угода не була зареєстрована.

Згідно ст.13 Закону України "Про оренду землі" (в редакції, чинній на час укладення договору між сторонами) договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ст.15 Закону України "Про оренду землі", істотними умовами договору оренди землі є, зокрема, орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Як встановлено ст.21 вказаного Закону, орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Закону України "Про плату за землю"). За змістом цієї ж статті річна орендна плата за земельні ділянки, які перебувають у державній або комунальній власності, надходить до відповідних бюджетів, розподіляється і використовується відповідно до закону і не може бути меншою встановленого законодавством розміру.

Таким чином, розмір орендної плати за землю визначається сторонами у договорі, в тому числі може визначатися шляхом встановлення відсоткового відношення до нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що відповідає чинному законодавству України, зокрема, приписам частини першої статті 15, статті 21 Закону України "Про оренду землі".

01.04.2014 року набрали чинності деякі умови Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27.03.2014р., зокрема, ті, за якими розмір орендної плати за землю встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки (пп.288.5.1 п.228.5 ст.288 Податкового кодексу України).

Так, ст.288 Податкового кодексу України (в редакції Закону №1166-VII від 27.03.2014), зокрема встановлено, що підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки, оформлений та зареєстрований відповідно до законодавства. Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем. Розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки.

28 квітня 2015 року шістдесят друга сесія шостого скликання ОСОБА_2 селищної ради прийняла рішення "Про приведення договорів оренди у відповідність до чинного законодавства", згідно з яким вирішено встановити в договорах оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення на території ОСОБА_2 селищної ради орендну плату в розмірі 3% (три відсотки) від нормативної грошової оцінки землі з урахуванням індексації для всіх орендарів, доручено виконкому селищної ради вжити всіх належних заходів для приведення існуючих договорів оренди землі у відповідність до чинного законодавства.

Позивач вважає, що рішення ОСОБА_2 селищної ради від 28.04.2015р. в частині встановлення орендної плати в розмірі 3% (три відсотки) від нормативної грошової оцінки землі, стосується договору, укладеного між відповідачем та позивачем, суперечить чинному законодавству, порушує права і охоронювані законом інтереси позивача, що й стало причиною звернення позивача до суду з позовом у даній справі, а згодом з апеляційною скаргою.

Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним, Податковим та Цивільним кодексами України, іншими законами України та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Відповідно до підпунктів .34, 35 ст.26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення), вирішення відповідно до Закону питань земельних відносин є виключно компетенцією пленарних засідань сільських, селищних, міських рад.

Вказані питання вирішуються виключно шляхом колегіального прийняття рішень обраними представниками територіальної громади (депутатами ОСОБА_2 селищної ради). Інші органи та посадові особи місцевого самоврядування не мають повноважень приймати самостійні рішення з питань регулювання земельних відносин.

Положеннями частини першої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Згідно ч.1 ст.73 Закону України "Про місцеве самоврядування", акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов'язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Як встановлено ч.1 ст.124 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки. Аналогічна за змістом норма міститься в статті 16 Закону України "Про оренду землі".

Тому, як вірно зазначено судом першої інстанції, правовою підставою укладення договору, щодо внесення змін до якого оскаржуваним рішенням виник спір, в силу положень статті 124 Земельного кодексу України є відповідне рішення ОСОБА_2 селищної ради.

Відповідно до статей 12, 80, 83 Земельного кодексу України, статті 21 Закону України "Про оренду землі" ініціативою вносити зміни в договори оренди землі наділена одна зі сторін цих договорів, якою у справі, що розглядається, є міська рада - орган місцевого самоврядування, через яку відповідною територіальною громадою реалізовано право власності на передані в оренду земельні ділянки, що знаходяться у комунальній власності. При цьому, визначається, що розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

При цьому статтею 654 Цивільного кодексу України передбачено, що зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає зі звичаїв ділового обороту.

Договір оренди земельної ділянки між сторонами у справі було укладено на підставі рішення ОСОБА_2 селищної ради, отже зміни в договори оренди землі також вносяться рішенням ОСОБА_2 селищної ради, а тому, як вірно було зазначено господарським судом Житомирської області, оскаржене рішення ОСОБА_2 селищної ради прийнято уповноваженою особою, в межах наданої компетенції відповідно до Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та Земельного кодексу України.

За приписами статей 651, 652 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Зокрема, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом; а також у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору.

Як передбачено ст.632 Цивільного кодексу України, застосування у встановлених законом випадках цін (тарифів, ставок тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. При цьому зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Оскільки орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є регульованою ціною, то законодавча зміна граничного розміру цієї плати може бути підставою для перегляду розміру орендної плати, встановленої умовами договору.

Сторони у договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо зазначено про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (стаття 6 Цивільного кодексу України).

Як встановлено ст.ст.759, 762 Цивільного кодексу України, законом можуть бути передбачені особливості укладання та виконання договору найму (оренди), і договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном.

Відповідно до ст.30 Закону України "Про оренду землі", зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. Відповідна умова зазначена також у п.36 договору оренди землі від 31.03.2010р.

Оскільки відповідно до частини першої статті 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускається, внесення змін до договору оренди землі у разі зміни ставок орендної плати за землю та затвердження нових коефіцієнтів уповноваженим органом повинно здійснюватися з дотриманням порядку, визначеного вказаною нормою зазначеного Кодексу. У разі не досягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку.

Однак, як було зазначено, положеннями ст.21 Закону "Про оренду землі" передбачено внесення змін у розмір орендної плати за земельні ділянки, які перебувають у державній або комунальній власності.

Орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є регульованою ціною, а тому законодавча зміна граничного розміру цієї плати є підставою для перегляду розміру орендної плати, встановленої умовами договору.

Отже, право ініціювання внесення змін до договорів оренди землі в частині зміни розміру орендної плати належить ОСОБА_2 селищній раді і має здійснюватись шляхом прийняття відповідних колегіальних рішень сесією ради. За відсутності такого рішення встановити волю орендодавця щодо внесення змін до договору оренди неможливо.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Вищого господарського суду України від 07.12.2011р. у справі №5/5009/3229/11, від 06.08.2014 р. у справі №922/538/14, від 04.06.2014р. у справі №13/262-10, від 18.06.2014р. у справі №33/5005/7726/2011, від 18.02.2015р. у справі №922/3871/14.

Статтею 288 Податкового кодексу України (в редакції Закону №1166-VII від 27.03.2014), зокрема встановлено, що підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки, оформлений та зареєстрований відповідно до законодавства. Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем. Розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки.

Таким чином, річна сума орендної плати за землю за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, не може бути меншою за 3 відсотки.

Аналіз правових норм вказує, що хоча розмір орендної плати й зазначається у договорі оренди, однак, є нормативно врегульованою величиною із визначенням мінімальної та максимальної меж.

Абзацами 1, 4, 5 пункту 2.19 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 травня 2011 року №6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» передбачено наступне:

«У разі прийняття уповноваженим органом рішення про внесення змін до ставок орендної плати за землю та затвердження нових коефіцієнтів, що використовуються для розрахунку орендної плати за земельні ділянки, такі обставини можуть не братися судом до уваги лише у разі скасування відповідного рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування в установленому законом порядку.

Статтею 30 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку. Оскільки орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є регульованою ціною, то законодавча зміна граничного розміру цієї плати може бути підставою для перегляду розміру орендної плати, встановленої умовами договору. При цьому надсилання відповідачеві пропозицій щодо внесення змін до договору оренди є правом, а не обов'язком позивача, тому недотримання останнім вимог частини другої статті 188 ГК України щодо надсилання іншій стороні пропозицій про зміну умов договору не позбавляє його права звернутися до господарського суду з позовом про зміну умов договору. Якщо зі зміною граничного розміру орендної плати таку ж зміну до договору оренди в установленому законом порядку не внесено, то застосуванню підлягає відповідна умова договору.

При цьому згідно з частиною третьою статті 653 ЦК України якщо договір змінюється або розривається в судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили».

Тому, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що зміна ставки орендної плати із набранням законної сили Податковим кодексом України (розмір орендної плати не може бути меншим 3 відсотків від нормативної грошової оцінки земельної ділянки відповідно до мінімальних обмежень, визначених у підпункті 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України), є підставою для перегляду розміру орендної плати, встановленої умовами договору оренди, про зазначено у постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2012 року у справі № 28/5005/640/2012.

З огляду викладене вище, нормами чинного законодавства передбачено можливість зміни умов договору у випадках, встановлених договором або законом, і, оскільки орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є регульованою ціною, законодавча зміна граничного розміру цієї плати є підставою для перегляду розміру орендної плати, встановленого умовами договору, що і було зроблено ОСОБА_2 селищною радою в оскаржуваному рішенні.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 06.12.2010 №2-1/10068-2008, від 27.12.2010 №27/15-10 та Вищого господарського суду України від 13.10.2011 №5002-21/1425-2011 та від 12.06.2012 у справі № 17/5005/8502/2011.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення або інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. При зверненні до господарського суду з вимогою про визнання недійсним того чи іншого акта позивач повинен вказати чим саме даний акт порушує його законні права чи інтереси.

Колегія суддів погоджується з висновком, що оскаржене рішення прийнято ОСОБА_2 селищною радою в межах наданої компетенції відповідно до вимог чинного законодавства, зокрема, Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", Закону України "Про оренду землі", та відсутністю, у звязку з цим, підстав для задоволення позовних вимог.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищезазначене, позивачем не доведено обґрунтованість заявленого позову, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні. У позові ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Брусилів" суд першої інстанції відмовив правомірно.

Доводи скаржника зазначені в апеляційній скарзі, апеляційним судом не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст.104 Господарського процесуального кодексу України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, тому суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду прийняте у відповідності до норм матеріального та процесуального права і його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись, ст. ст. 33, 43, 99, 101, 103 - 105 Господарського процесуального кодексу України,

Рівненський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Житомирської області від 29.03.2016р. у справі №906/64/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Брусилів" без задоволення.

2. Справу №906/64/16 повернути в господарський суд Житомирської області.

Головуючий суддя Петухов М.Г.

Суддя Гулова А.Г.

Суддя Розізнана І.В.