РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.05.2016Справа №910/6977/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ДПА Компані"

до Концерну "Військторгсервіс"

про звільнення від сплати орендної плати

Суддя Пригунова А.Б.

Представники:

від позивача: Косань В.Л., Костишена В.Л.

від відповідача: Києнко Я.Д.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ДПА Компані" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Концерну "Військторгсервіс" про звільнення від сплати орендної плати за договором оренди № 13-26-110ВМ від 01.04.2013 р. за період з 02.10.2016 р. до лютого 2016 року включно. Позовні вимоги обґрунтовані неможливістю використання Товариством з обмеженою відповідальністю "ДПА Компані" орендованого за договором № 13-26-110ВМ від 01.04.2013 р. майна.

Ухвалою Господарського міста Києва від 15.04.2016 р. порушено провадження у справі № 910/6977/16 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 23.05.2016 р. за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

23.05.2016 р. через відділ діловодства Господарського міста Києва Концерн "Військторгсервіс" подав відзив на позовну заяву, у якому проти позову заперечив, мотивуючи свої заперечення тим, що договір № 13-26-110ВМ від 01.04.2013 р. визнаний недійсним рішенням Господарського суду міста Києва від 18.05.2015 р. у справі № 910/20638/13, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 08.09.2015 р. та постановлю Вищого господарського суду України від 13.01.2016 р., а відтак - позивач втратив статус орендаря за таким договором та, відповідно норми ст. 762 Цивільного кодексу України не підлягають застосуванню у даному спорі.

При цьому, відповідач зазначає, що Товариство з обмеженою відповідальністю "ДПА Компані" не вчиняє заходів, спрямованих на повернення майна, що є предметом договору.

У даному судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив позов задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, оригінали яких оглянуто у судовому засіданні.

У судовому засіданні 23.05.2016 р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.04.2013 р. між Концерном "Військторгсервіс" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ДПА Компані" укладено договір № 13-26-110 ВМ, за умовами якого відповідач зобов'язався передати, а позивач - прийняти у строкове користування за плату державне індивідуально визначене нерухоме майно - нежитлові приміщення площею 12 354, 9 кв.м., розміщене за адресою: м. Київ, пров. Бородянський, 3, що перебуває на балансі Концерну "Військторгсервіс".

За актом приймання-передачі від 01.04.2013 р. відповідач передав, а позивач прийняв майно за договором № 13-26-110ВМ від 01.04.2013 р.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.05.2015 р. у справі № 910/20638/13, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 08.09.2015 р. та постановлю Вищого господарського суду України від 13.01.2016 р., договір № 13-26-110ВМ від 01.04.2013 р. визнано недійсним.

Як зазначає позивач, Концерн "Військторгсервіс" не застосував наслідки недійсності правочину та Товариство з обмеженою відповідальністю "ДПА Компані" продовжує знаходиться в орендованих приміщеннях.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач стверджує про неможливість використання протягом жовтня 2015 року - лютого 2016 року нежитлових приміщення площею 12 354, 9 кв.м., розміщених за адресою: м. Київ, пров. Бородянський, 3 у зв'язку із захопленням таких приміщень Концерном "Військторгсервіс".

Нормативно обґрунтовуючи позов, Товариство з обмеженою відповідальністю "ДПА Компані" посилається на норми ст. 762 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору та встановлюються письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів, а також поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

У відповідності до положень ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Договором, відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами ст.ст. 3, 629 Цивільного кодексу України цивільне законодавство ґрунтується на принципах справедливості, добросовісності та розумності та передбачає обов'язковість виконання договірних зобов'язань.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Тож, в силу положень Цивільного кодексу України договірні зобов'язання є обов'язковими для виконання сторонами у порядку та у строк, визначений відповідним договором, або законом.

Статтею 759 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

У відповідності до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Згідно з ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Статтею 283 Господарського кодексу України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Відповідно до ст. 286 Господарського кодексу України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Договір оренди, відповідно до ст. 291 Цивільного кодексу України, припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.

За змістом ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 216 Цивільного кодексу України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

За приписами ст.ст. 207 Господарського кодексу України та ст. 216 Цивільного кодексу України виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Виходячи із правової природи орендних правовідносин, вказаний договір фактично є безповоротними, що, в свою чергу, унеможливлює застосування наслідків недійсності правочину відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України, оскільки використання майна - «річ» безповоротна, і відновити первісне положення сторін практично неможливо.

Відповідно до п. 2.7. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» якщо зі змісту господарського договору випливає, що зобов'язання за цим договором може бути припинено лише на майбутнє, оскільки неможливо повернути усе одержане за ним (наприклад, вже здійснене користування за договором майнового найму (оренди), то господарський суд одночасно з визнанням господарського договору недійсним (за наявності підстав для цього) зазначає в резолютивній частині рішення, що зобов'язання за договором припиняється лише на майбутнє. При цьому слід враховувати, що зобов'язання припиняються на майбутнє не на підставі відповідної вказівки в рішенні суду, а в силу закону, тому при визнанні недійсним правочину (господарського договору) зобов'язання його сторін припиняються на майбутнє з моменту набрання чинності рішення суду про визнання правочину (договору) недійсним, хоча б у судовому рішенні й не було зазначено про таке припинення.

При цьому, суд вважає за необхідне відзначити, що за загальним правилом цивільного законодавства визнаний судом недійсним договір у будь-якому разі є недійсним з моменту його укладення, в той час як зобов'язання сторін за договором оренди є припиненими лише на майбутнє, з огляду на особливості такого виду договору

Таким чином, у даному випадку зобов'язання сторін за договором № 13-26-110ВМ від 01.04.2013 р., визнаним недійсним у судовому порядку, є припиненими з 08.09.2015 р., в той час як сам договір є недійсним з моменту його укладення та не створює юридичних наслідків для сторін, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Тобто, Товариство з обмеженою відповідальністю "ДПА Компані" не є орендарем (наймачем) спірного майна у розумінні норм Цивільного кодексу України.

Крім того, суд вважає за необхідне відзначити, що у відповідності до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальні законом до їх підсудності.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

При цьому, предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права саме - заходами, які прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб'єктивних цивільних прав та (або) усунення наслідків такого порушення.

У відповідності до ст. 12 Господарського процесуального кодексу України Господарським судам підвідомчі, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів.

Тобто, за змістом наведених норм до компетенції господарського суду належить, зокрема, розгляд спорів, що виникають при виконання зобов'язань, що випливають із договорів та інших правочинів.

В той же час, за змістом норм Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України зобов'язання між сторонами виникають на підставі їх вільного волевиявлення та носять обов'язковий характер безпосередньо для сторін такого зобов'язання.

За приписами ж Господарського кодексу України господарська діяльність юридичної особи здійснюється, зокрема, на засадах самостійності з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку, в той час як суд не наділений компетенцією втручання у господарську діяльність юридичної особи та визначення/встановлення змісту зобов'язань такої особи перед її контрагентами.

У відповідності до п.п. 1, 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі. Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. З огляду на вимоги частини першої статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Згідно з п. 4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» господарським судам слід виходити з того, що рішення може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом. При цьому необхідно мати на увазі, що згідно зі статтею 43 Господарського процесуального кодексу України наявні докази підлягають оцінці у їх сукупності і жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наведених ним обґрунтувань, з огляду на встановлені судом обставини та на підставі наведених норм чинного законодавства, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги не відповідають передбаченим законом способам судового захисту прав.

На підставі вищевикладеного, суд відмовляє у задоволенні позову у повному обсязі.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 25.05.2016 р.

Суддя Пригунова А.Б.