ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________
У Х В А Л А

17 травня 2016 р. Справа № 2/108-06

Господарський суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Тварковського А.А.,

за участю:

секретаря судового засідання Сидоренко О.О.,

у відсутності позивача (стягувача, скаржника), відповідача та відділу ДВС Хмільницького міськрайонного управління юстиції,

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" про визнання неправомірними дій відділу державної виконавчої служби Хмільницького міськрайонного управління юстиції, визнання незаконною та скасування постанови відділу, та зобов"язання вчинити дії у справі

за позовом: дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (вул. Шолуденка, 1, м. Київ, 04116)

до: товариства з обмеженою відповідальністю "Система" (вул. Столярчука, 22, м. Хмільник, Хмільницький район, Вінницька область, 22000)

про стягнення 8530 грн 73 коп.,

В С Т А Н О В И В :

19 квітня 2015 р. до господарського суду Вінницької області надійшла скарга дочірньої компанії «Газ України» національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» вих. №31/13-1421 від 14.04.2016р. (вх. № 06-57/41/16 від 19.04.2016р.) про визнання неправомірними дій відділу державної виконавчої служби Хмільницького міськрайонного управління юстиції у Вінницькій області щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 25 березня 2016 року у виконавчому провадженні №50102969, скасування вказаної постанови та зобовязання державного виконавця відділу державної виконавчої служби Хмільницького міськрайонного управління юстиції у Вінницькій області відновити виконавче провадження і вжити заходи для фактичного повного виконання рішення суду.

Подана скарга мотивована протиправністю дій відділу ДВС щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження з підстав ліквідації юридичної особи боржника відповідно до п.3 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження». Разом із тим, на думку скаржника (стягувача), дана підстава не може бути застосована, а відтак виконавче провадження не може бути закінченим, оскільки за даними ОСОБА_1 державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців до нього не внесено запис про ліквідацію боржника, що в силу положень ст.104 ЦК України не дає підстав вести мову про припинення боржника як юридичної особи.

З метою зясування обставин, викладених у скарзі, ухвалою суду від 21.04.2016р. її призначено до розгляду.

Правом участі в судовому засіданні сторони у справі, ні орган ДВС не скористалися.

Проте відділ державної виконавчої служби Хмільницького міськрайонного управління юстиції у Вінницькій області надіслав заперечення на скаргу та копії матеріалів виконавчого провадження. У надісланих запереченнях орган ДВС не погодився із поданою скаргою та просив суд відмовити в її задоволенні в повному обсязі, оскільки відповідачем здійснено усіх виконавчих дій, які вимагає Закон України Про виконавчу службу, при цьому також і законною, на його думку, є постанова про закінчення виконавчого провадження. Відтак підстав для задоволення скарги останній не вбачає.

Разом з тим, суд зазначає, що згідно із ч. 2 ст. 121-2 ГПК України неявка боржника, стягувача, прокурора чи представника органу Державної виконавчої служби в судове засідання не є перешкодою для розгляду скарги.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення сторін належним чином про час і місце розгляду скарги і забезпечення явки представників в судове засідання для реалізації ними права на судовий захист своїх прав та інтересів, а тому вважає за можливе розглянути скаргу за відсутності учасників процесу на підставі наявних матеріалів.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується скарга, оцінивши докази, які мають значення для розгляду скарги і її вирішення по суті, суд встановив наступне.

В провадженні господарського суду Вінницької області перебувала справа за позовом дочірньої компанії "Газ України" національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" до товариства з обмеженою відповідальністю "Система" про стягнення 8530 грн 73 коп.

Ухвалою господарського суду Вінницької області від 24.02.2006р. за вказаним позовом порушено провадження у справі №2/108-06 з призначенням її до розгляду.

Рішенням суду від 10.04.2006р. позов дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" задоволено частково: стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Система" на користь дочірньої компанії "Газ України" національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" 5354 грн 24 коп. основної заборгованості, 990 грн 65 коп. пені, 1461 грн 56 коп. інфляційних втрат, 349 грн 48 коп.- 3% річних, 97 грн 82 коп. державного мита, 113 грн 16 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. В частині стягнення 374,80 грн. штрафу відмовлено.

20.04.2006р. на виконання вищевказаного рішення суду видано відповідний наказ, який надіслано на адресу стягувача.

Даний судовий наказ неодноразово предявлявся стягувачем до виконання, в результаті чого неодноразово відкривалось виконавче провадження, що стверджується письмовими поясненнями органу ДВС, які містяться в запереченнях на скаргу.

Разом із тим виконавчий документ і неодноразово повертався стягувачу у звязку із відсутністю у боржника майна та через відсутність боржника за вказаною у виконавчому документі адресою, про що свідчать постанови від 30.12.2009 року, від 02.11.2011 року, від 25.04.2013 року та від 25.12.2015 року

Постановою головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Хмільницького міськрайонного управління юстиції ОСОБА_2 від 25 березня 2016 року закінчено виконавче провадження №50102969 на підставі п.3 ч.1 ст.49 Закону України про виконавче провадження у звязку із припиненням юридичної особи боржника.

19.04.2016р. на адресу суду від дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" надійшла скарга №31/13-1421 від 14.04.2016р. (вх. №06-57/41/16 від 19.04.2016р.) про визнання неправомірними дій відділу державної виконавчої служби Хмільницького міськрайонного управління юстиції, визнання незаконною та скасування постанови відділу, та зобовязання вчинити дії у справі №2/108-06.

Враховуючи викладене, суд дійшов наступних висновків.

Згідно із ч. 5 ст. 124 Конституції України та ч. 1 ст. 4-5 ГПК України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ст. 115 ГПК України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

При цьому ст. 116 ГПК України визначено, що виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом.

У свою чергу умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України "Про виконавче провадження".

Вказаний нормативний акт є спеціальним по відношенню до інших нормативних актів при вирішенні питання щодо оцінки дій державного виконавця.

Так, згідно зі ст.1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Статтею 2 Закону визначено, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу".

Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Як наголошено стягувачем у своїй скарзі органом державної виконавчої служби неправомірно закінчено виконавче провадження на підставі п.3 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження», про що винесено постанову.

Надаючи діям і постанові органу ДВС через призму обставин, що викладені у скарзі, суд врахував таке.

У статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» визначено підстави закінчення виконавчого провадження.

Зокрема, п.3 ч.1 ст.49 названого Закону передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов'язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає

правонаступництва.

Аналіз положень вказаного пункту в частині що стосується юридичних осіб вказує, що підставою для закінчення виконавчого провадження є настання певного юридичного факту ліквідації юридичної особи.

Закон України «Про виконавче провадження» не містить визначення поняття ліквідації юридичної особи. Проте дане визначення міститься у Цивільному кодексі України.

Так, відповідно до ст.104 Цивільного кодексу України юридична особа може припиняти свою діяльність у результаті передання всього свого майна, прав та обов'язків іншим юридичним особам - правонаступникам (злиття, приєднання, поділу) або внаслідок ліквідації.

Тобто, з положень названої статті вбачається, що ліквідація юридичної особи є формою припинення юридичної особи.

А у свою чергу відповідно до ч.2 ст.104 ЦК України юридична особа визнається такою, що припинила свою діяльність, з дня внесення до ОСОБА_1 державного реєстру запису про її припинення.

Як свідчить наявний у матеріалах справи витяг з ОСОБА_1 державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 17 травня 2016 року боржник - товариство з обмеженою відповідальністю «Система» перебуває в стані припинення, при цьому інформації щодо вчинення запису про припинення боржника ОСОБА_1 державний реєстр не містить.

За вказаних підстав, на думку суду, правові підстави для закінчення виконавчого провадження відповідно до положень п.3 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» відсутні, оскільки не настав юридичний факт ліквідація юридичної особи (припинення), з настанням якого Закон повязує закінчення виконавчого провадження.

Враховуючи, що у державного виконавця правових підстав щодо закінчення виконавчого провадження не було, не можна вважати правомірними та обґрунтованими його дії та постанову щодо закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.121-2 ГПК України скарги на дії чи бездіяльність органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів можуть бути подані стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти днів з дня вчинення оскаржуваної дії, або з дня, коли зазначеним особам стало про неї відомо, або з дня, коли дія мала бути вчинена. За результатами розгляду скарги виноситься ухвала, яка надсилається стягувачеві, боржникові та органові виконання судових рішень. Ухвала може бути оскаржена у встановленому цим Кодексом порядку.

Як наголошується у п. 9.13 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" № 9 від 17.10.2012 року, за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

Отже, підсумовуючи усе вище наведене та надаючи оцінку наявним у справі доказам у їх взаємозвязку та сукупності, суд дійшов висновку, що орган державної виконавчої служби в даному конкретному випадку діяв не у визначений законодавством спосіб. Відтак, фактично такі дії підлягають визнанню протиправними, оскільки стали наслідком для прийняття незаконної постанови про закінчення виконавчого провадження.

Таким чином, скарга в цій частині підлягає задоволенню: дії підлягають визнанню протиправними, а постанова визнанню недійсною (незаконною).

Разом із тим не підлягає задоволенню вимога щодо зобовязання відділ ДВС Хмільницького міськрайонного управління юстиції відновити виконавче провадження, оскільки це є безпосереднім повноваженням вказаного державного органу.

Так, відповідно до ч.2 п.9.13 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" № 9 від 17.10.2012 року передбачено, що господарський суд не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов'язані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця (наприклад, відкривати або закінчувати виконавче провадження), але може зобов'язати державного виконавця здійснити передбачені законом дії, від вчинення яких той безпідставно ухиляється.

Більше того в силу ч.1 ст.51 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або керівником відповідного органу державної виконавчої служби або якщо до державного виконавця надійшло рішення суду про скасування заходів до забезпечення позову, а також у разі повернення виконавчого документа з іншого відділу державної виконавчої служби, виконавче провадження підлягає відновленню протягом трьох робочих днів з дня надходження рішення суду виконавчої служби.

Відтак дана вимога не підлягає задоволенню також і з тих підстав, що є передчасною, оскільки орган ДВС фактично ще безпідставно не ухилився від обовязку протягом трьох днів з дня надходження рішення суду про визнання постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження незаконною, що визначений ст.51 Закону України «Про виконавчого провадження».

У свою чергу ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто, у цій частині право стягувача ще не порушено, оскільки органу ДВС ще не надано можливість виконати, передбачений чинним законодавством обовязок.

Згідно з ч.2 ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

В силу ч.1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За змістом статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

На підставі вищевикладеного, скарга підлягає частковому задоволенню.

З огляду на вказане, керуючись ст. ст. 86, 115, 121-2 ГПК України, суд -

У Х В А Л И В :

скаргу задовольнити частково.

Визнати протиправними дії відділу державної виконавчої служби Хмільницького міськрайонного управлінню юстиції у Вінницькій області щодо винесення постанови від 25.03.2016 року про закінчення виконавчого провадження №50102969.

Визнати недійсною (незаконною) постанову відділу державної виконавчої служби Хмільницького міськрайонного управлінню юстиції у Вінницькій області від 25.03.2016 року про закінчення виконавчого провадження №50102969.

Решту вимог скарги відхилити.

Копію ухвали надіслати учасникам процесу та відділу державної виконавчої служби Хмільницького міськрайонного управління юстиції рекомендованими листами з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Суддя Тварковський А.А.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу (вул. Шолуденка, 1, м. Київ, 04116)

3 - відповідачу (вул. Столярчука, 22, м. Хмільник, Хмільницький район, Вінницька область, 22000)

4 - відділу ДВС (вул. Пушкіна, 26, м. Хмільник, 22000)