ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2016 року Справа № 8/84-НМ
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів :

головуючого Овечкіна В.Е.,
суддівГрека Б.М., Чернова Є.В.,
за участю представників:
позивача -ОСОБА_4,
відповідача-1 відповідача-2 скаржника третіх осіб-Лотюк П.В., Черниш М.М., -не з'явились, -Мацапура І.М, -не з'явились,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_8
на ухвалу та постановугосподарського суду Житомирської області від 12.11.2015 Рівненського апеляційного господарського суду від 16.02.2016
у справі№8/84-НМ
за позовомспоживчого товариства "Жиско"
до1.Радомишльської районної спілки споживчих товариств, 2.Радомишльського районного управління юстиції Житомирської області в особі Реєстраційної служби
(треті особи про- ТОВ "Юридична компанія "Пріорітас", ОСОБА_9, ОСОБА_8, Вишевицьке сільське споживче товариство, Потіївське сільське споживче товариство, Кочерівське сільське споживче товариство, Радомишльське міське споживче товариство, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13) визнання права власності на нерухоме майно та зобов'язання вчинити певні дії
встановив:

Ухвалою господарського суду Житомирської області від 12.11.2015 (судді: Лозинська І.В., Машевська О.П., Тимошенко О.М.) відмовлено у задоволенні заяви відповідача-1 про забезпечення позову та з власної ініціативи суду вжито заходів до забезпечення позову, а саме накладено арешт на приміщення Універмагу загальною площею 6128,70кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна НОМЕР_3, який розташований на земельній ділянці площею 0,31га з цільовим призначенням - землі комерційного призначення, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2 до вирішення господарським судом спору у даній справі.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 16.02.2016 (судді: Юрчук М.І., Павлюк І.Ю., Василишин А.Р.) ухвалу змінено шляхом вжиття з ініціативи суду додаткового заходу до забезпечення позову з доповненням її резолютивної частини новим абзацом 2 наступного змісту: "Заборонити іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмету спору: приміщення Універмагу загальною площею 6128,70кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна - НОМЕР_3, який розташований на земельній ділянці площею 0,31га з цільовим призначенням - землі комерційного призначення, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2 до набрання законної сили рішенням у справі №8/84-НМ, а саме продавати, передавати в заставу, іпотеку, дарувати, тощо".

ОСОБА_8 в поданій касаційній скарзі просить ухвалу та постанову скасувати, справу повернути до для продовження розгляду, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, а саме ст.ст.33,66,67,86 ГПК України. Зокрема, скаржник вказує на ненадання позивачем та відповідачем-1 належних і допустимих доказів на підтвердження наміру нинішнього власника відчужити спірну нежитлову будівлю, а суди посилаються тільки на висловлені відповідачем-1 побоювання та потенційну можливість подальшого відчуження об'єкта нерухомості. Заявник також вважає, що судом першої інстанції безпідставно накладено арешт на нерухоме майно, яке належить не відповідачам, а громадянці ОСОБА_8 на праві приватної власності згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 10.03.2015.

Колегія суддів, перевіривши фактичні обставини справи на предмет правильності застосування судами попередніх інстанцій норм процесуального права, заслухавши пояснення присутніх у засіданні представників сторін та скаржника, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскаржувані ухвала та постанова - скасуванню в частині накладення арешту на спірне нежиле приміщення з наступних підстав.

Змінюючи ухвалу суду першої інстанції, апеляційний господарський суд виходив з того, що:

Згідно свідоцтва на право власності серії НОМЕР_1 від 27.12.2004р., універмаг, розташований по АДРЕСА_1, в цілому раніше належав відповідачу-1 на праві колективної власності (а.с.115, том 1).

Радомишльська районна спілка споживчих товариств 29.10.2015р. звернулася до господарського суду Житомирської області із заявою про вжиття заходів до забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_8 укладати договори забезпечення (іпотеки, застави) на виконання будь-яких кредитних договорів стосовно приміщення Універмагу, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а також відчужувати зазначене приміщення Універмагу будь-яким особам (а.с.91-93, т.11).

За результатами розгляду заяви про забезпечення позову, судом першої інстанції відмовлено у її задоволенні з посиланням на те, що спірні відносини щодо права спільної власності на частину (частка 76,24/100) будівлі універмагу та права власності на об'єкт нерухомого майна в цілому (універмаг загальною площею 6128,7кв.м.) виникли між позивачем та відповідачем-1, а заявлений останнім захід забезпечення позову щодо заборони третій особі на стороні позивача вчиняти певні дії із спірним майном, суд не розцінив як адекватний суті спору, оскільки такий захід не може забезпечити виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Разом з тим, місцевий господарський суд з власної ініціативи, з посиланням на ст.ст.66,67 ГПК України, беручи до уваги зміст позовних вимог, пересвідчившись у наявності спору між позивачем та відповідачем-1, приймаючи до уваги існування ймовірної загрози по невиконанню або утрудненню виконання майбутнього рішення суду, дійшов висновку про необхідність вжиття заходів до забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно - будівлю універмагу в цілому загальною площею 6128,7кв.м.

Зважаючи на неодноразовість дій учасників судового процесу щодо відчуження спірного майна, спочатку 30.12.2009р., а потім 27.05.2010р. та 10.03.2015р., наявне забезпечення позову шляхом накладення арешту на приміщення універмагу до вирішення спору по суті, є адекватним заходом, оскільки стосується прав сторін, як потенційних власників даного майна, а будь-які подальші наміри з приводу розпорядження цим майном можуть створити юридичну невизначеність та зумовлять необхідність подальшого вжиття учасниками провадження способів захисту для відновлення їх порушених прав.

Поряд з тим, апеляційний суд, дослідивши обставини неодноразового відчуження майна (приміщення будівлі універмагу по АДРЕСА_1, загальною площею 6128,70кв.м.), що є предметом спору, визнав за необхідне за власною ініціативою вжити додатково заходи забезпечення позову шляхом заборони іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмету спору.

При цьому, апеляційний суд зазначив, що незважаючи на ту обставину, що рішенням господарського суду Житомирської області від 04.12.2009 позовні вимоги були задоволені, а саме рішення законної сили не набрало, будівля універмагу, що є предметом спору, була двічі відчужена шляхом укладення договору купівлі-продажу. Втретє (також під час розгляду справи місцевим господарським судом) будівля була відчужена в момент чи після закінчення судового засідання 10.03.2015р. Таким чином відчуження перший раз було проведено позивачем, а наступних два відчуження - третіми особами.

Враховуючи, що громадянка ОСОБА_8 за процесуальним статусом є третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, та стверджує про наявність у неї права власності на будівлю універмагу у м. Радомишлі, суд апеляційної інстанції визнав, що ця громадянка, як інша особа в розумінні абзацу 4 ч.1 ст.67 ГПК України може вчинити дії стосовно предмета позову, направлені на подальше відчуження такого об'єкту нерухомості.

Відтак, враховуючи адекватність заходів до забезпечення позову, які вжиті судом першої інстанції стосовно відповідача-1, з метою збереження предмету спору, можливості забезпечення виконання судового рішення суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вжити адекватні заходи до забезпечення позову і щодо інших осіб шляхом заборони їм вчиняти дії щодо предмету спору, зокрема, продавати, передавати в заставу, іпотеку, дарувати тощо.

Касаційна інстанція погоджується з висновками апеляційного суду про наявність передбачених ч.1 ст.67 ГПК України підстав для вжиття ним за своє ініціативою заходу до забезпечення позову у вигляді заборони іншим особам вчиняти дії (продавати, дарувати, передавати в заставу, іпотеку тощо), що стосуються предмета спору, оскільки спірне нерухоме майно протягом 2009-2010рр. та 2015р. неодноразово відчужувалося учасниками судового процесу, в тому числі й фізичними особами, які не є сторонами по справі в розумінні ч.1 ст.21 цього Кодексу, а громадянка ОСОБА_8 (третя особа без самостійних вимог на стороні позивача), яка стверджує про право приватної власності на будівлю універмагу у м. Радомишлі, може вчинити дії, спрямовані на подальше відчуження об'єкта нерухомості. Адекватність вказаного заходу забезпечення позову та його співвідносність із заявленими позовними вимогами випливає з фактичних обставин справи, суб'єктного складу учасників судового процесу та відповідає приписам ч.9 ст.67 ГПК України, згідно якої види забезпечення позову повинні бути співвідносними із заявленими позивачем вимогами.

Наведений вище висновок не спростовується доводами поданої касаційної скарги.

Проте, колегія не може погодитися з висновками судів попередніх інстанцій в частині накладення арешту на спірне нерухоме майно, з огляду на таке.

Предметом позову в даній справі є: визнання за споживчим товариством "Жиско" права спільної власності на частину (частка 76,24/100) будівлі універмагу по АДРЕСА_1; визнання за позивачем права власності на об'єкт нерухомого майна в цілому - універмаг загальною площею 6128,7кв.м. (свідоцтво на право власності серії НОМЕР_1 від 27.12.2004) з компенсацією Радомишльській районній спілці споживчих товариств вартості його частки приміщення в сумі 1243347 грн.; зобов'язання відповідача-2 зареєструвати за позивачем право власності на універмаг.

На спірні процесуальні правовідносини, які склалися навколо вжиття заходів забезпечення позову до вирішення даного спору, поширюється дія ст.ст.66,67,86 ГПК України.

Відповідно до ст.66 ГПК України господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Як роз'яснено в пунктах 1 та 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову", у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушення у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. У разі вжиття заходів до забезпечення позову з ініціативи господарського суду відповідні дії мають бути мотивовані з урахуванням, зокрема, наведеного, а також припису п.3 ч.2 ст.86 ГПК України. Господарським судам слід мати на увазі, що наведений у ст.66 ГПК України перелік осіб, які вправі порушувати питання про забезпечення позову, так само як і передбачений ст.67 ГПК України перелік цих заходів (частини перша і п'ята останньої із зазначених статей), є вичерпними. Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до п.п.7,8 ч.2 ст.105 Господарського процесуального кодексу України у постанові мають бути зазначені: обставини справи, встановлені апеляційною інстанцією, доводи, за якими апеляційна інстанція відхиляє ті чи інші докази, мотиви застосування законів та інших нормативно-правових актів; у разі скасування або зміни рішення місцевого господарського суду - доводи, за якими апеляційна інстанція не погодилась з висновками суду першої інстанції.

Згідно з абзацом 2 ч.1 ст.67 ГПК України позов забезпечується накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачу.

Разом з тим, відповідно до імперативних приписів ч.11 ст.67 ГПК України не допускається забезпечення позову заходами, не передбаченими цим Кодексом.

Таким чином, виходячи з системного аналізу змісту ч.ч.1,11 ст.67 ГПК України, не допускається забезпечення позову накладанням арешту на майно, що належить не відповідачу, а будь-якій іншій особі, оскільки такий захід не входить до вичерпного переліку, передбаченого цим Кодексом.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.86 ГПК України ухвала господарського суду має містити мотиви її винесення з посиланням на законодавство.

В основу оскаржуваних ухвали та постанови в частині накладення арешту на спірну нежилу будівлю покладено висновки судів про те, що забезпечення позову у справі шляхом накладення арешту на майно - будівлю універмагу в цілому загальною площею 6128,7кв.м. вчинено з дотриманням вимог чинного законодавства, обставин, за яких існує спір, та з урахуванням майнових інтересів співвласників (позивача та відповідача-1) на момент укладення договору оренди нежитлового приміщення від 10.10.2008 №10/10-08.

Проте, в порушення вимог ч.ч.1,11 ст.67, ст.ст.86,101,105 Господарського процесуального кодексу України судами першої та апеляційної інстанції не враховано процесуальну недопустимість вжиття такого заходу до забезпечення позову, як накладення арешту на майно, що належить будь-якій іншій, ніж відповідач, особі, в тому числі й третій особі без самостійних вимог на предмет спору.

Зокрема, апеляційним господарським судом не спростовано наведені в апеляційній скарзі ОСОБА_8 доводи про безпідставність накладення арешту на спірне нерухоме майно, яке належить не відповідачу-1, а саме громадянці ОСОБА_8 на праві приватної власності згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 10.03.2015, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 27.11.2015р. (а.с.154 том 11), доданою до апеляційної скарги.

Разом з тим, місцевий господарський суд, вживаючи за власною ініціативою заходи до забезпечення позову у вигляді накладення арешту на спірне майно, також дійшов непослідовних та суперечливих висновків, відхиливши спочатку, як необґрунтовану, заяву відповідача-1 про вжиття заходів до забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_8 укладати договори забезпечення (іпотеки, застави) на виконання будь-яких кредитних договорів стосовно приміщення універмагу, а також відчужувати зазначене приміщення будь-яким особам, пославшись при цьому на неадекватність цього заходу та на недоведеність у скаржника статусу власника спірного майна станом на 12.11.2015р.

В свою чергу, апеляційний господарський суд, не спростувавши вказаний висновок суду першої інстанції, дійшов протилежного висновку про необхідність вжиття за своєю ініціативою такого адекватного заходу до забезпечення позову як заборона іншим особам вчиняти дії стосовно предмета спору.

Колегія суддів також вважає помилковим відхилення судом першої інстанції обґрунтованих доводів позивача та третьої особи щодо відсутності у відповідача-1 процесуального права на звернення із заявою про забезпечення позову, оскільки, з огляду на відсутність подання зустрічного позову в даній справі Радомишльською районною спілкою споживчих товариств остання, не будучи позивачем, не є в розумінні ст.ст.66,67 ГПК України особою, яка вправі подавати заяву про забезпечення позову. Адже, в противному разі можна дійти до неправильного висновку, що 29.10.2015р. відповідач-1 фактично подав заяву про вжиття заходів до забезпечення позову (а.с.91-93 том 11) поза відносинами представництва в інтересах позивача (споживчого товариства "Жиско"), який, до речі проти цієї заяви заперечує, що вбачається з оскаржуваної ухвали та протоколу судового засідання від 12.11.2015р. (а.с.116-117 том 1).

Згідно з ч.2 ст.11113 ГПК України касаційні скарги на ухвали місцевого або апеляційного господарських судів розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення місцевого господарського суду, постанови апеляційного господарського суду.

Відповідно до п.2 ст.1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції повністю або частково і прийняти нове рішення.

Зважаючи на те, що внаслідок порушення вимог ст.ст.66,67,86,101,105 ГПК України судами попередніх інстанцій за власною ініціативою було помилково вжито заходи до забезпечення позову у вигляді накладення арешту на спірне нерухоме майно, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваних рішення та постанови в цій частині.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.1115,1117-11111,11113 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу господарського суду Житомирської області від 12.11.2015 та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 16.02.2016 у справі №8/84-НМ скасувати в частині накладення арешту на приміщення Універмагу загальною площею 6128,70кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна НОМЕР_3, який розташований на земельній ділянці площею 0,31га з цільовим призначенням - землі комерційного призначення, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2.

В решті (в частині заборони іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмету спору) ухвалу та постанову залишити без змін.

Головуючий, суддя В.Овечкін

Судді: Б.Грек

Є.Чернов