РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.05.2016Справа №910/5090/16
за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКСПРЕС ПАРТС"

про стягнення 19 684,67 грн.

Суддя Турчин С.О.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Ечкенко Б.Б. (довіреність б/н від 17.03.2016)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємць ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКСПРЕС ПАРТС" (відповідач) про стягнення 19 684,67 грн. заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем взятих на себе зобов'язань в частині оплати за надані позивачем послуги по перевезенню вантажу автомобільним транспортом у міжнародному сполученні на підставі заявки №510_007/15 від 29.10.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.03.2016 прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження по справі № 910/5090/16, розгляд справи призначено на 14.04.2016.

12.04.2016 через відділ діловодства суду від відповідача надійшли документи по справі.

В судове засідання 14.04.2016 з'явився представник позивача, надав суду пояснення щодо обставин справи та документи для долучення до матеріалів справи, а також повідомив про добровільну сплату відповідачем боргу у розмірі 5 000,00 грн., що підтверджується банківською випискою по рахунку позивача за період з 17.03.2016 по 18.03.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.04.2016 розгляд справи відкладено на 12.05.2016 на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

26.04.2016 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про участь у справі за відсутності позивача та документи для долучення до матеріалів справи.

У судовому засіданні 12.05.2016 представник відповідача надав заяву про визнання позову.

Враховуючи вищенаведене та те, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, з метою запобігання безпідставному затягуванню розгляду справи, в судовому засіданні 12.05.2016 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст. 85 ГПК України.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до заявки № 510_007/15 від 29.10.2015 Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (позивач, перевізник) зобов'язався надати Товариству з обмеженою відповідальністю "ЕКСПРЕС ПАРТС" (відповідач, експедитор) послуги по перевезенню вантажу автомобільним транспортом у міжнародному сполученні по маршруту м. Вознесенськ (Україна) - м. Maarheeze (Нідерланди), а відповідач зобов'язався здійснити оплату наданих послуг.

Заявкою №510_007/15 від 29.10.2015 визначено, що навантаження здійснюється за адресою: вул. Жовтневої революції, 281, м. Вознесенськ, Миколаївська обл., Україна; розвантаження - Голландія, Weert, Roncven 25.6026 PX, Maarheeze. NL.

У відповідності до заявки №510_007/15 від 29.10.2015, вартість перевезення складає 800 євро по курсу НБУ на день вивантаження машини. Оплата здійснюється шляхом безготівково розрахунку протягом 10-14 днів за оригіналами документів.

На виконання умов замовлення позивачем надано відповідачу послугу із перевезення вантажу у міжнародному сполученні по маршруту м. Вознесенськ (Україна) - м. Maarheeze (Нідерланди), транспортним засобом, визначеними у заявці, що підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною (СМR) № 504585.

25.11.2015 позивач направив на адресу відповідача рекомендованим листом з повідомленням про вручення №421, рахунок на оплату № 512 від 09.11.2015, акт здачі-прийняття робіт (наданих послуг) № 512 від 09.11.2015 та оригінал накладної (СМR) № 504585, які були отримані відповідачем 27.11.2015 що підтверджується повідомленням про вручення поштових відправлень №421.

За твердженням позивача, відповідач не виконав свого зобов'язання щодо перерахування коштів, у строки, встановлені сторонами у заявці №510_007/15 від 29.10.2015.

28.01.2016 позивач звернувся до відповідача із претензією вих. № 20 від 25.01.2016, у якій вимагав сплати заборгованості у розмірі 19 684,67 грн. та додатково направив копії заявки №510_007/15 від 29.10.2015, накладної (СМR) № 504585, рахунка на оплату № 512 від 09.11.2015, акта здачі-прийняття робіт (наданих послуг) № 512 від 09.11.2015.

Враховуючи те, що відповідачем у повному обсязі та своєчасно не здійснено оплату послуг з перевезення, наданих позивачем за заявкою №510_007/15 від 29.10.2015, позивачем заявлено до стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 19684,67 грн.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 181 ГК України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Як встановлено судом, між позивачем, як перевізником, та відповідачем, як експедитором, було погоджено заявку №510_007/15 від 29.10.2015 на транспортні послуги по перевезенню вантажу у міжнародному сполученні.

Частиною 2 статті 908 Цивільного кодексу України визначено, що загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Відповідно до ч. 1 ст. 909 Цивільного кодексу України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Конвенцією про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19.05.1956, до якої Україна приєдналась відповідно Закону України № 57-V від 01.08.2006 "Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів", передбачено, що ця Конвенція застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін.

Статтею 4 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів передбачено, що договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної. Відсутність, неправильність чи утрата вантажної накладної не впливають на існування та чинність договору перевезення, до якого й у цьому випадку застосовуються положення цієї Конвенції.

Згідно із ч. 1 ст. 9 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, вантажна накладна є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником.

З міжнародної товарно-транспортної накладної (СМR) № 504585 вбачається, що позивачем як перевізником здійснено перевезення вантажу за маршрутом, погодженим сторонами у заявці №510_007/15 від 29.10.2015.

Відповідно до ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Факт надання міжнародних транспортних послуг по маршруту м. Вознесенськ (Україна) - м. Maarheeze (Нідерланди), визначеного сторонами у заявці №510_007/15 від 29.10.2015 та отримання таких послуг відповідачем підтверджується наявною в матеріалах справи міжнародною товарно-транспортною накладною (СМR) №504585.

Позивачем виставлено відповідачу рахунок на оплату № 512 від 09.11.2015 на оплату наданих міжнародних транспортних послуг по маршруту м. Вознесенськ (Україна) - м. Maarheeze (Нідерланди) на суму 19 684,67 грн.

Заявка №510_007/15 від 29.10.2015, рахунок на оплату № 512 від 09.11.2015, акт здачі-прийняття робіт (наданих послуг) № 512 від 09.11.2015, міжнародна товарно-транспортна накладна (СМR) № 504585, направлені позивачем на адресу відповідача 25.11.2015.

Згідно заявкою №510_007/15 від 29.10.2015, оплата здійснюється протягом 10-14 днів за оригіналами документів.

Нормами частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на вищевстановлені обставини, суд вважає, що позивачем належним чином підтверджено факт надання послуг з перевезення вантажу на підставі заявки №510_007/15 від 29.10.2015, а також, отримання документів відповідачем, у зв'язку із чим, строк оплати, відповідно до заявки №510_007/15 від 29.10.2015, настав.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частинами 1 і 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що:

- суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться;

- кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Як встановлено судом, станом на дату звернення з даним позовом до суду, відповідач за надані позивачем на підставі заявки №510_007/15 від 29.10.2015 транспортні послуги по маршруту м. Вознесенськ (Україна) - м. Maarheeze (Нідерланди) не розрахувався.

Таким чином, розмір заборгованості за надані послуги з перевезення становив 19 684,67 грн.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як вбачається з матеріалів справи, під час розгляду справи відповідачем сплачено заборгованість за надані послуги перевезення у розмірі 5000,00 грн., що підтверджується письмовим поясненням позивача та наданою банківською випискою по рахунку позивача за період з 17.03.2016 по 18.03.2016. При цьому, з банківської виписки вбачається, що кошти у розмірі 5000,00 грн., перераховані відповідачу після звернення з даним позовом до суду.

Відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Враховуючи те, що частина заборгованості у розмірі 5 000,00 грн. за надані послуги перевезення відповідно до заявки №510_007/15 від 29.10.2015 сплачена відповідачем після звернення позивача з даним позовом до суду, суд припиняє провадження у справі №910/5090/16 в цій частині позовних вимог, у зв'язку з відсутністю предмету спору.

Доказів оплати заборгованості у розмірі 14 684,67 грн. на час вирішення спору не надано.

Більше того, представник відповідача через канцелярію суду подав заяву про визнання позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до положень ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, відповідач має право визнати позов повністю або частково.

Господарський суд не приймає, зокрема, визнання позову відповідачем, якщо ці дії суперечать законодавству або порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси.

Відповідно до статті 78 Господарського процесуального кодексу України визнання позову відповідачем викладається в адресованій господарському суду письмовій заяві, що долучається до справи.

У разі визнання відповідачем позову господарський суд приймає рішення про задоволення позову за умови, що дії відповідача не суперечать законодавству або не порушують прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб.

Враховуючи встановлені судом обставини, визнання відповідачем позову, про яке зазначено у відповідній письмовій заяві, не суперечить законодавству та не порушує прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб, суд дійшов висновку про правомірність задоволення позовних вимог в сумі 14684,67 грн.

Судові витрат за розгляд справи, відповідно до ст. 49 ГПК України, покладаються повністю на відповідача, оскільки сума заборгованості у розмірі 5 000,00 грн. сплачена відповідачем після звернення позивача з позовом до суду.

Враховуючи наведене вище, керуючись ст. ст. 4, 32-34, 43, 49, 80, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Припинити провадження у справі в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 5 000,00 грн.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКСПРЕС ПАРТС" (04070, м. Київ, вул. П. Сагайдачного, буд. 25 Б, офіс 424, код 36866867) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (02140, АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) 14 684,67 грн. заборгованості та 1378,00 грн. витрат зі сплати судового збору.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 17.05.2016.

Суддя С.О. Турчин