ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" травня 2016 р. Справа № 914/319/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий-суддя Кузь В.Л.

суддів Данко Л.С.

ОСОБА_1

При секретарі судового засідання Петрик К.О.

Розглянувши апеляційну скаргу від 19.04.2016 р. за вих. № 68 Приватного підприємства Шива, м.Львів

на рішення Господарського суду Львівської області від 08.04.2016 р.

у справі № 914/319/16

за позовом : Публічного акціонерного товариства ВіЕС Банк, м.Львів

до відповідача: Приватного підприємства Шива, м.Львів

про: стягнення 17 784,45 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 452 614,25 грн.

за участю представників учасників судового процесу:

від позивача не зявився.

від відповідача ОСОБА_2 представник.

Автоматизованою системою документообігу суду справу № 914/319/16 розподілено до розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя Кузь В.Л., судді Данко Л.С. та Орищин Г.В.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 08.04.2016 р. у справі № 914/319/16 (суддя Ділай У.І.) позовні вимоги задоволено, стягнуто з Приватного підприємства Шива на користь Публічного акціонерного товариства ВіЕС Банк 17 784,45 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 452 614,25 грн. та 6789,21 грн. судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду та ухвалити нове рішення про часткову відмову в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що ним було виявлено завищення позивачем суми заборгованості відповідача на 423,12 доларів США, у звязку з чим відповідач заявляв клопотання про призначення у справі фінансово-кредитної експертизи, в задоволенні якого судом першої інстанції в порушення п.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 р. № 4 «Про деякі питання практики призначення судової експертизи» неправомірно було відмовлено.

11 травня 2016 року від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить рішення Господарського суду Львівської області від 08.04.2016 р. у справі № 914/319/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 28.04.2016 р. апеляційна скарга була прийнята до провадження, призначена до розгляду на 23.05.2016 р. та зобовязано скаржника подати суду уточнення до апеляційної скарги в частині визначення в прохальній частині конкретної суми, щодо якої має бути скасоване судове рішення, а також подати документально обґрунтований розрахунок такої суми.

Відповідач вимог ухвали суду від 28.04.2016 р. не виконав.

23 травня 2016 року на адресу суду апеляційної інстанції від відповідача надійшло клопотання про призначення судової економічної фінансово-кредитної експертизи з метою встановлення обґрунтованості розрахунків позивача щодо нарахування процентів по кредиту.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до вимог законодавства необхідність призначення судової експертизи повязана саме з наявністю при розгляді господарського суду певних питань щодо обставин, які не можуть бути встановлені судом самостійно, оскільки потребують спеціальних знань експерта та можуть бути вирішені шляхом призначення судової експертизи. Зі змісту ст. 41 ГПК України випливає, що саме суд призначає при розгляді справи наявність таких питань та, відповідно, вирішує питання необхідності призначення певного виду судової експертизи у справі. Також, слід зазначити, що згідно положень чинного законодавства та наведеної вище статті Господарського процесуального кодексу України, зокрема, суд має право призначити експертизу в разі такої необхідності, проте, це не є обовязком. Згідно приписів п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.12 № 4 Про деякі питання практики призначення судової експертизи, судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Розглянувши клопотання відповідача про призначення судової експертизи від 20.05.2016 р., колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні такого клопотання, оскільки відповідач в поданому клопотанні не обґрунтував необхідність спеціальних знань для здійснення перевірки проведеного позивачем розрахунку процентів за користування кредитними коштами відповідно до умов кредитного договору № КU 018029 від 27.07.2012 р., не довів, що без їх застосування неможливо вирішити даний господарський спір, а також не довів наявність у справі взаємно суперечливих доказів.

У судовому засіданні 23.05.2016 р. за згодою представників сторін було оголошено перерву до 24.05.2016 р. і зобовязано скаржника подати свій розрахунок процентів за користування кредитом. Скаржник без обґрунтування причин дану вимогу не виконав.

Відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 99 ГПК України у судовому засіданні 24.05.2016 р. оголошено вступну та резолютивну частини постанови Львівського апеляційного господарського суду.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення представників сторін у судовому засіданні, вважає, що підстави для скасування чи зміни рішення Господарського суду Львівської області від 08.04.2016 р. у справі № 914/319/16 відсутні, з огляду на наступне:

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 27 липня 2012 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір № КU 018029, згідно якого позивачем надано відповідачу кредит у розмірі 2 630 000 доларів США, з кінцевим строком погашення не пізніше 26 липня 2019 року.

Пунктом 2.1. кредитного договору визначено, що проценти - це встановлена банком плата за користування кредитом, яка визначається у річному обчисленні, нараховується на суму кредиту, що перебуває в користуванні позичальника та сплачується позичальником у валюті кредиту, до моменту повного повернення кредиту, в терміни/строки та в розмірі, передбачені кредитним договором.

Згідно п. 1.10 розділу 1 кредитного договору, індекс 3М LIBOR означає Лондонську міжбанківську ставку для кредитів строком на три місяці у доларах США, що розрахована Британською банківською асоціацією і яка діяла за два банківських дні перед останнім Банківським днем кварталу, що передує кварталу, в якому здійснюється перегляд (встановлення) значення 3М LIBOR. Ставка 3М LIBOR переглядається у перший календарний день кожного календарного кварталу і є незмінною протягом поточного календарного кварталу. Розмір ставки 3М LIBOR визначається на підставі інформації, отриманої з відкритих джерел, в тому числі з повідомлень Національного банку України та інформаційного агентства Reuters. Поточне значення 3М LIBOR оприлюднюється вищезазначеними організаціями, а також на веб-сторінці Банку. При цьому Позичальник має право звернутися до Банку з запитом про надання інформації щодо розміру ставки 3М LIBOR за цим кредитним договором. На виконання вимог ст. 1056-1 Цивільного кодексу України сторони домовились, що розмір процентів за користування траншами, наданими в доларах США, не може бути більшим, ніж 12 процентів річних.

Як зазначає позивач у позовній заяві, внаслідок невиконання відповідачем своїх договірних зобовязань за кредитним договором № КU 018029 від 27.07.2012р. у нього виник борг щодо несплати процентів за користування кредитними коштами в розмірі 17 784,45 доларів США за період з 23.12.2015 р. по 01.02.2016 р., що в гривневому еквіваленті становить 452 614,25 грн. Відповідно до розрахунку позивача заборгованість розрахована за станом на 02 лютого 2016 року.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 193 ГК України, ч. 1 ст. 1054 ЦК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. А за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

22 грудня 2015 року Господарським судом Львівської області порушено провадження у справі №914/4284/15 про визнання банкрутом Приватного підприємства Шива.

ПАТ ВіЕс Банк звернулося до Господарського суду Львівської області до Приватного підприємства Шива, яке перебуває в процедурі банкрутства за станом на день відкриття провадження у справі про банкрутство з вимогами за кредитним договором № КU 018029 від 27.07.2012 р. у загальному розмірі 69 315 027,25 грн. з яких: заборгованість по тілу кредиту - 43 667 925,72 грн.; заборгованість по процентах - 3 212 093,87грн.; нарахована пеня - 10 498 003,35 грн.

Як встановлено місцевим господарським судом, за період з моменту відкриття провадження у справі про банкрутство до 01 лютого 2016 року відповідач продовжує користуватися кредитними коштами.

Пункт 2 ч. 15 ст. 16 Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом визначає, що пред'явлення поточними кредиторами вимог до боржника та їх задоволення може відбуватися у випадку та порядку, передбачених цим законом.

Частиною 5 ст. 19 Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом зазначено, що дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на вимоги поточних кредиторів; на виплату заробітної плати та нарахованих на ці суми страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; відшкодування шкоди, заподіяної здоров'ю та життю громадян; на виплату авторської винагороди, аліментів, а також на вимоги за виконавчими документами немайнового характеру, що зобов'язують боржника вчинити певні дії чи утриматися від їх вчинення.

Пунктом 4 частини 8 статті 23 Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом передбачено, що поточні кредитори з вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство, можуть пред'явити такі вимоги після прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури. До визнання боржника банкрутом спори боржника з кредиторами, які мають поточні вимоги до боржника, вирішуються шляхом їх розгляду у позовному провадженні господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство.

Оскільки вимоги щодо стягнення з відповідача нарахованих відсотків за користування кредитними коштами за період з 23.12.2015 р. по 01.02.2016 р. виникли у позивача після порушення провадження у справі про банкрутство відповідача, тому дані вимоги відповідно до норм ст. 23 Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом повинні вирішуватися в позовному провадженні.

Як вбачається з розрахунку позовних вимог, позивач звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом про стягнення з відповідача 17 784,45 доларів США процентів за користування кредитними коштами, нарахованих за період з 23.12.2015 р. по 01.02.2016 р., що в гривневому еквіваленті становить 452 614,25 грн.

За таких обставин, як вбачається з матеріалів справи, банк свої зобовязання за кредитним договором виконав та надав позичальнику грошові кошти. Позичальник, натомість, не сплатив у повному розмірі проценти за користування кредитом всупереч умовам укладеного договору. Доказів протилежного в матеріалах справи не міститься. А відтак, місцевим господарським судом правомірно задоволено позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 17 784,45 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 452 614,25 грн., заборгованості по процентах за користування кредитом, яка виникла на підставі кредитного договору та нарахована за період з 23.12.2015 р. по 01.02.2016 р.

Стосовно посилань скаржника на те, що ним при здійсненні перевірки правильності розрахунку виявлено завищення позивачем суми заборгованості відповідача на 423,12 доларів США, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду зазначає наступне:

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Проте, зазначаючи про різницю у розрахунках позивача та розрахунку, проведеного відповідачем, скаржник свого розрахунку розміру процентів за користування кредитом не подав ні під час розгляду справи в суді першої, ні в апеляційній інстанції. Таким чином, відповідач не навів жодних підстав для висновків про завищення позивачем суми заборгованості відповідача на 423,12 доларів США. Разом з цим, представником позивача у судовому засіданні 23.05.2016 р. доведено до відома скаржника, що ним всупереч умов договору ставка 3М LIBOR визначалась за даними місяця, а не кварталу, що могло призвести до неправильного визначення відсотків за користування. Відповідач дане твердження не спростував.

Судом апеляційної інстанції був перевірений розрахунок позивача щодо нарахованих процентів за користування кредитними коштами відповідно до умов кредитного договору № КU 018029 від 27.07.2012 р. за період з 23.12.2015 р. по 01.02.2016 р., внаслідок чого суд дійшов висновку про його правильність та підставність стягнення з відповідача 17 784,45 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 452 614,25 грн. заборгованості по процентах за користування кредитом.

Разом з тим, судова колегія зазначає, що відповідно до прохальної частини апеляційної скарги скаржник просить суд скасувати рішення місцевого господарського суду та ухвалити нове рішення про часткову відмову в задоволенні позову.

У звязку з наведеним, ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 28.04.2016 р. було зобовязано скаржника подати суду уточнення до апеляційної скарги в частині визначення в прохальній частині конкретної суми, щодо якої має бути скасоване судове рішення, а також подати документально обґрунтований розрахунок такої суми. Проте, відповідач вимог ухвали суду від 28.04.2016 р. не виконав.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом; ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, Львівський апеляційний господарський суд не визнав обґрунтованими підстави, наведені в апеляційній скарзі, для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України,

Львівський апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 08.04.2016 р. у справі № 914/319/16 залишити без змін.

2. Апеляційну скаргу від 19.04.2016 р. за вих. № 68 Приватного підприємства Шива, м.Львів залишити без задоволення.

3. Судовий збір за перегляд судового рішення в апеляційному порядку покласти на скаржника.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Повний текст постанови складено 25.05.2016 р.

Головуючий суддя Кузь В.Л.

Суддя Данко Л.С.

Суддя Орищин Г.В.