РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2016 року Справа № 918/1385/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Бучинська Г.Б.

при секретарі Першко А.А.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1;

від відповідача: ОСОБА_2; ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 центральна районна лікарня ОСОБА_4 районної ради Рівненської області на рішення господарського суду Рівненської області від 17.02.16р. у справі № 918/1385/15 (суддя Романюк Р.В.)

за позовом Комунального підприємства "Костопільводоканал"

до відповідача ОСОБА_4 центральної районної лікарні

про стягнення заборгованості в сумі 104 521 грн 10 коп.

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство «Костопільводоканал» (надалі Позивач) звернулося в господарський суд Рівненської області з позовною заявою (а.с. 2-4) до ОСОБА_4 центральної районної лікарні (надалі Відповідач) про стягнення з Відповідача на користь Позивача 104 521 грн 10 коп..

Рішенням господарського суду Рівненської області від 17 лютого 2016 року (а.с. 94-96) в справі № 918/1385/15 з підстав, вказаних у цьому рішенні, позов задоволено. Стягнуто з Відповідача на користь Позивача 104 521 грн 10 коп..

Не погоджуючись із винесеним рішенням суду першої інстанції Відповідач звернулася з апеляційною скаргою (а.с. 103-110) до Рівненського апеляційного господарського суду, в якій, з підстав, вказаних у цій апеляційній скарзі, просить рішення господарського суду Рівненської області від 17 лютого 2016 року в даній справі скасувати та прийняти нове рішення, яким повністю відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Крім того, Відповідач як на підставу скасування рішення суду посилається на те, що згідно пункту 3.2 договору при відсутності водолічильника, кількість використаної води визначається розрахунковим методом, згідно даних Абонента, до терміну встановленого пунктом 2.4 даного договору чи в інших випадках, передбачених законодавством, однак, у пункті 2.4 договору не визначено термін, до якого має бути встановлений та переданий за актом представнику Відповідача. Також, апелянт зауважує, що розрахунок витрат води по Відповідачу за 2014 рік здійснено Позивачем у березні 2015 року на вимогу Державної фіскальної інспекції у Рівненській області під час ревізії фінансово-господарської діяльності Позивача на підставі даних Відповідача про наявність матеріальних та робочих активів (лист № 312/01-14/15 від 9 лютого 2015 року) та розпорядження голови Рівненської обласної державної адміністрації від 2 листопада 1995 року № 177 «Про затвердження норм витрат води для споживачів населених пунктів Рівненської області». Однак, розпорядженням голови Рівненської області державної адміністрації від 5 серпня 2005 року № 353 «Про втрату чинності розпоряджень голови облдержадміністрації» розпорядження голови облдержадміністрації від 2 листопада 1995 року № 77 визнано таким, що втратило чинність.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 11 березня 2016 року було прийнято до провадження апеляційну скаргу Відповідача та призначила її розгляд на 13 квітня 2016 року об 14 год. 50 хв. (а.с. 102).

Ухвалою суду від 13 квітня 2016 року, з підстав, висвітлених у даній ухвалі розгляд справи було відкладено на 11 травня 2016 року на 14 годину 50 хвилин.

На виконання вимог ухвали суду Позивачем було подано документальне підтвердження проведеного розрахунку із застосуванням Правил № 190 та проведено новий розрахунок із застосуванням порядку, визначеного Правилами № 190 (а.с. 129-132).

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 11травня 2016 року, з підстав, висвітлених у даній ухвалі розгляд справи було відкладено на 25 травня 2016 року.

На виконання вимог ухвали суду Відповідачем були подані письмові пояснення (а.с. 142-144).

На виконання вимог ухвали суду Позивачем було подано пояснення до розрахунку витрат води по Відповідачу згідно Постанови № 190 від 27 червня 2008 року.

В судовому засіданні від 25 травня 2016 року представник Відповідача підтримав доводи, висвітлені в апеляційній скарзі та просить скасувати рішення місцевого господарського суду.

В судовому засіданні від 25 травня 2016 року представник Позивача заперечив проти доводів, висвітлених в апеляційній скарзі Відповідача, вважає, що рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін.

Заслухавши пояснення представників Позивача та Відповідача, розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, відзив на апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду Рівненської області від 17 лютого 2016 року по даній справі слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Відповідача - без задоволення. При цьому, суд виходив з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 17 січня 2014 року між Позивачем та Відповідачем було укладено Договір на подачу води з комунального водопроводу та прийняття стічних вод у комунальну каналізацію № 73 (надалі Договір; а.с. 49-50).

Відповідно до пункту 1.1 Договору: Позивач забезпечує водопостачання Відповідачу до місця приєднання останніх до комунальних водопроводів, а також приймає стічні води у комунальну каналізацію та очищує їх; обєми і характеристика води та стоків, вид послуг, що надаються наведені в додатку № 1 до цього договору.

Пунктом 2.3 Договору: визначені обовязки Позивача, серед котрих, зокрема, визначено, обовязок Позивача забезпечити Відповідача водою, яка відповідає чинному стандарту або дозволу Держстандарту України Міністерства охорони здоровя України на відхилення від стандарту; контролювати покази водо лічильників.

Між тим, пунктом 2.4 Договору передбачені обовязки Відповідача, зокрема, Відповідач зобовязаний своєчасно проводити оплату за надані послуги водопостачання та водовідведення.

Згідно пункту 3.1 Договору, кількість води, використаної Відповідачем визначаються за показами перевірених і опломбованих водолічильників.

Пунктом 3.2 Договору визначено, що при відсутності водолічильника, кількість використаної води визначається розрахунковим методом, згідно даних Відповідача, до терміну встановленого пунктом 2.4 даного Договору чи в інших випадках, передбачених законодавством.

У відповідності до пункту 3.3 Договору: якщо вести облік води за показами засобу обліку неможливо з причин, що не залежать від Відповідача та зафіксовані в установленому порядку (зняття засобу обліку виробником, пошкодження скла, корозія циферблата, припинення нормальної роботи засобу обліку через несправності, що виникли в його механізмі, тощо), кількість використаної води за термін відсутності засобу обліку (але не більше 2-х місяців) визначається за середньодобовою витратою за попередні два розрахункові місяці; у разі тривалості роботи засобу обліку менше двох місяців кількість води визначається за попередні два розрахункові місяці; у разі тривалості роботи засобу обліку менше двох місяців кількість води визначається за середньодобовою витратою за періоди роботи засобу обліку не менше 15 днів; такий порядок зберігається до встановлення нового водо лічильника, але не більше 2-х місяців сплином цього строку та неустновлення нового водолічильника водокористування визначається відповідно до пункту 3.3 Правил.

Як визначено пунктом 3.5 Договору: розрахунки за воду, використану Відповідачем та строки здійснюються відповідно до глави 3 Правил та чинним законодавством України і затвердженими тарифами для споживачів ____________ грн. (водопостачання); 12,96 грн (водовідведення); у разі їх зміни оплата наданих послуг здійснюється за новими тарифами без будь-яких узгоджень з Відповідачем розмірів цих тарифів та термінів їх введення.

Пунктом 3.9 визначено, що Позивач має право вимагати сплати заборгованості абонентом незалежно від моменту її виникнення.

У відповідності до пункту 5.3 Договору, у всіх випадках, які не передбаченні цим Договором, Позивач і Відповідач зобовязанні керуватись «Правилами технічної експлуатації систем водопостачання та водовідведення населених пунктів України», «Правилами прийняття стічних вод промислових підприємств у міську каналізаційну мережу», рішенням органів місцевого самоврядування та іншими нормами чинного законодавства.

Пунктом 6.1 Договору: сторони обумовили, що Договір набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами і діє протягом одного року; з моменту набрання чинності даного договору припиняється дія аналогічного договору між тими ж сторонами про той же предмет.

Вказаний Договір підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений відтисками їх печаток.

Позивачем 3 листопада 2015 року за № 611/01-10 було направлено на адресу Відповідача претензію про сплату заборгованості в сумі 104 521 грн 10 коп..

В свою чергу, Відповідач, у відповіді від 16 листопада 2015 року № 2166/01-14/15 (а.с. 10) на дану претензію Позивача зазначив, що на виконання вимог статті 903 Цивільного кодексу України та Договору, Відповідачем проводилася оплата за надані послуги за період з 15 березня 2014 року по 15 грудня 2014 року згідно виставлених Позивачем актів виконання робіт, при цьому станом на 1 листопада 2015 року заборгованість по сплаті за водовідведення перед Позивачем відсутня.

Позивач вважаючи, що Відповідач дану заборгованість не визнає та відмовився її сплати на користь Позивача, керуючись пунктом 3.4 Договору та абзацом 3 пункту 15 Постанови Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», з урахуванням проведених оплат, здійснив перерахунок вартості спожитих послуг Відповідачем в період з 15 березня 2014 року по 15 грудня 2014 року, звернувся з позовом до суду, в якому просить стягнути з Відповідач на користь Позивача 104 521 грн 10 коп..

Відносини, що виникають саме у зв'язку з подачею води та прийняття стічних вод у комунальну каналізацію врегульовані Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Правилами користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затвердженими наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 27 червня 2008 року № 190.

Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Згідно із статтею 526 Цивільного кодексу України, що кореспондується із статтею 193 Господарського кодексу України - зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до Закону України «Про житлово - комунальні послуги», норми споживання це кількісні показники споживання житлово-комунальних послуг, затверджені згідно із законодавством відповідними органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування.

Згідно зі статтею 32 Закону України «Про житлово - комунальні послуги»: плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України; розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку; у платіжному документі мають бути передбачені графи для зазначення поточних та попередніх показань засобів обліку споживання комунальних послуг, різниці цих показань або затверджених норм, ціни/тарифу на даний вид комунальних послуг і суми, яка належить до сплати за надану послугу.

Як вбачається з матеріалів справи, за твердженням Позивача, оскільки Відповідач більше двох місяців споживав послуги без відповідного лічильника, тому, згідно умов Договору, вартість цих послуг слід обліковувати саме в порядку визначеному Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» (надалі Правила № 630) і саме донараховану вартість наданих з березня 2014 року по грудень 2014 року послуг Позивач просить стягнути з Відповідача.

Між тим, саме при проведенні розрахунку Позивач послався на абзац 3 пункт 15 Постанови Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 "Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення", котрим визначено, що у разі несправності засобів обліку води і теплової енергії, що не підлягає усуненню, плата за послуги з моменту її виявлення вноситься згідно з нормативами (нормами) споживання.

Дослідивши умови Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, що затверджені Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 190 від 27 червня 2008 року (надалі Правила № 190), зокрема, абзац 2 пункту 1.1 суд констатує, що вони є обов'язковими для всіх юридичних осіб незалежно від форм власності і підпорядкування та фізичних осіб - підприємців, що мають у власності, господарському віданні або оперативному управлінні об'єкти, системи водопостачання та водовідведення, які безпосередньо приєднані до систем централізованого комунального водопостачання та водовідведення і з якими виробником укладено договір на отримання питної води, скидання стічних вод.

Відсутність укладеного договору не звільняє споживачів від сплати за фактично надані послуги.

Між тим, дослідивши положення Правила № 630 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» колегія суддів констатує, що з них слідує, що дані Правила № 630 регулюють відносини між суб'єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг (виконавець), і фізичною та юридичною особою (споживач), яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Разом з тим згідно з пунктом 17 Правил № 630 послуги з водовідведення оплачуються споживачем з розрахунку обсягу витрат холодної та гарячої води згідно з нормативами (нормами) споживання або показаннями засобів обліку.

Дослідивши характер відноси, що склалися між сторонами та умови Договору, проаналізувавши положення даних нормативно-правових документів колегія суддів констатує, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Правил № 190, про що безпосередньо свідчать положення самих же правил та умови укладеного Договору.

Дана правова позиція щодо усунення розбіжностей при застосуванні матеріального права та Правил № 190 і Правил № 630, викладена в Постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року № 6-2864 цс 15.

З огляду на що, колегія суддів констатує, що оскільки Правила користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджені Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 190 від 27 червня 2008 року є спеціалізованим нормативним документом щодо розрахунку об'єму послуг з водовідведення, то Позивач, в разі дійсної наявності заборгованості Відповідача, при проведенні розрахунків безоблікового водокористування, мав би застосовувати саме їх норми.

Крім того, доказом того, що у випадку встановлення безоблікового споживання, підлягають до застосування Позивачем саме положення Правил № 190, не зважаючи уже й на те, що в самому Договорі йде неодноразове посилання саме на пункти Правил № 190 (пункти 2.2, 2.4, 3.4) є та обставина, що пункт 3.4 Договору за своїм змістовним наповненням є повністю ідентичний пункту 5.24 Правил № 190, що на переконання колегії суддів свідчить про те, що даний типовий Договір укладався саме із застосуванням положень Правил № 190.

Поряд з тим, колегія суддів зауважує, що доказами наявними в матеріалах справи підтверджено, що на виконання Договору, Позивач протягом 2014 року надав Відповідачу послуги по постачанні води з комунального водопроводу та прийняття стічних вод у комунальну каналізацію, а Відповідач, згідно виставлених актів виконаних робіт, сплачував їх вартість, що підтверджується відповідними доказами (а.с. 31-67), а саме: акт виконаних робіт № 598 від 24 березня 2014 року на суму 997 грн 92 коп.; акт виконаних робіт № 599 від 19 березня 2014 року на суму 10 246 грн 17 коп.; акт виконаних робіт № 887 від 17 квітня 2014 року на суму 11 212 грн 71 коп.; акт виконаних робіт № 1158 від 19 травня 2014 року на суму 1 228 грн 92 коп.; акт виконаних робіт № 1159 від 19 травня 2014 року на суму 10 472 грн 98 коп.; акт виконаних робіт № 1441 від 18 червня 2014 року за червень на суму 1 106 грн 16 коп.; акт виконаних робіт № 1454 від 18 червня 2014 року за червень на суму 10 352 грн 45 коп.; акт виконаних робіт № 1701 від 17 липня 2014 року за липень на суму 799 грн 92 коп.; акт виконаних робіт № 1700 від 17 липня 2014 року за липень на суму 10051 грн 78 коп.; акт виконаних робіт № 1961 від 18 серпня 2014 року за серпень на суму 10 945 грн 87 коп.; акт виконаних робіт № 2486 від 20 жовтня 2014 року за жовтень на суму 1 065 грн 24 коп.; акт виконаних робіт № 2215 від 18 вересня 2014 року за вересень на суму 935 грн 88 коп.; акт виконаних робіт № 2884 від 15 грудня 2014 року за грудень на суму 10 027 грн 15 коп.; реєстри бюджетних зобовязань розпорядників (одержувачів) бюджетних коштів (що свідчить про прийняття даних рахунків Державною казначейською службою у Костопільському районі до оплат).

Разом з тим, як встановлено під час судового розгляду справи та із залучених до матеріалів справи доказів, Відповідач з січня місяця 2014 року по грудень місяць 2014 року здійснював споживання води за відсутності приладу обліку. Вказана обставина не заперечується і представниками Відповідача, присутніми в судовому засіданні.

Як вбачається з поданого розрахунку (а.с. 90), Позивач відповідні нарахування здійснив на підставі даних Відповідача (а.с. 12, 90), в порядку визначеному Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, застосувавши при цьому норми споживання (Державні будівельні норми В.2.5-64:2012, затверджені наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 553 від 31 жовтня 2012 року).

Колегія суддів зауважує, що Позивачем при проведенні розрахунку норми споживання, були застосовані Державні будівельні норми В.2.5-64:2012 «Внутрішній водопровід та каналізація. Частина 1. Проектування 11. Будівництво», затверджені наказом № 553, а саме згідно таблиці А.2 Розрахункові (питомі середні за рік) добові витрати води. Згідно Державно будівельних норм розрахункові витрати води це обґрунтовані дослідженнями і практикою експлуатації значення витрат, які прогнозуються для обєкта водопостачання з урахуванням основних чинників (рівня впорядкування багатокрватирних будинків, числа споживачів, кількості санітарних приладів, витрати води на пожежогасіння тощо).

При цьому, розрахункові витрати води не є нормами водоспоживання, а тому й не можуть бути використані саме як нормативи споживання для розрахунку заборгованості при безобліковому споживанні води в порядку визначеному Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630.

Поряд з тим, колегія суддів зауважує, що Позивачем, на виконання вимог ухвали Рівненського апеляційного господарського суду від 13 квітня 2016 року (том 2, а.с. 123), були подані суду письмові пояснення з приводу застосування Правил № 630 та Розрахунок витрат води по Відповідачу відповідно до Правил № 190 (том 2, а.с. 132), на підставі котрого Відповідачу було нараховано 768 424 грн 32 коп. (із застосуванням таблиці Шевелєва).

Водночас, дослідивши даний розрахунок та докази, наявні в матеріалах справи, зважаючи на те, що Позивачем було заявлено позовні вимоги про стягнення заборгованості в сумі 104 521 грн 10 коп. у колегії суддів відсутні процесуальні можливості щодо виходу за межі позовних вимог.

Крім того, при дослідженні підставності заявленої до стягнення Позивачем заборгованості, колегією суддів враховується, що господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи визначаючи розмір заборгованості, при цьому, не має можливості виходити за межі визначеного Позивачем періоду часу, протягом якого, на думку Позивача, мало місце порушення та зазначеного Позивачем максимального розміру відповідної суми.

Окрім того, судова колегія звертає увагу, що з матеріалів справи вбачається, що в першому кварталі березня 2015 року Державною фінансовою інспекцією у Рівненській області була проведена ревізія фінасово-господарської діяльності Позивача за період з 1 січня 2012 року по 31 січня 2015 року, про що 16 квітня 2015 року було складено акт ревізії за № 17-06-06/12 (а.с. 13-14).

З даного акта вбачається, що ревізією було встановлено ведення бухгалтерського обліку з порушенням встановленого порядку, а саме: внесення даних до актів прийняття виконаних робіт з надання послуг водопостачання та водовідведення за період березень-грудень 2014 року на суму 104 521 грн 10 коп., що призвело до втрат доходів на суму 104 521 грн 10 коп. Внаслідок допущенного порушення Позивач недоотримав доходів, що призвело до матеріальної шкоди (збитків) нанесених Позивачу на суму 104 521 грн 10 коп..

При цьому, згідно зі статті 1 Закону України "Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні" головним завданням державної контрольно-ревізійної служби є здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяття зобов'язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності в міністерствах та інших органах виконавчої влади, в державних фондах, у бюджетних установах і у суб'єктів господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах і в організаціях, які отримують (отримували в періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів та державних фондів або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно, виконанням місцевих бюджетів, розроблення пропозицій щодо усунення виявлених недоліків і порушень та запобігання їм у подальшому.

В даному акті зазначено, що внаслідок допущенного порушення Позивач недоотримав доходів, що призвело до матеріальної шкоди (збитків) нанесених Позивачу на суму 104 521 грн 10 коп.

Проаналізувавши усе описане вище, колегія суддів звертає увагу, що результати ревізії не є підставою для стягнення з Відповідача сум збитків. Так, акт КРД МОУ фіксує можливе бюджетне порушення саме Позивача (а не Відповідача). В той же час, в матеріалах справи відсутні докази відшкодування Позивачем до Державного бюджету України сум недоотриманих доходів, що могло б бути підставою для стягнення даних коштів з Відповідача в порядку статті 22 Цивільного кодексу України.

З матеріалів справи вбачається, що Відповідачем здійснювалося споживання води, а Позивачем при цьому виставлялися акти виконаних робіт та нараховувалася плата за надання відповідних послуг, без будь-яких застережень чи зауважень щодо наявності заборгованості у Відповідача перед Позивачем, і, лише після проведення Державною фінансовою інспекцією у Рівненській області ревізії фінансово-господарської діяльності Позивача, та встановлення в ході ревізії матеріальної шкоди (збитків), Позивач звернувся в суд з позовом до Відповідача про стягнення аналогічної, встановленої а акті ревізії, суми заборгованості (104 521 грн 10 коп.).

Поряд з тим, колегія суддів зауважує, що фінансовим інспектором відділу контролю у сфері послуг Держфініспекції у Рівненській області при проведенні перевірки фінансово-господарської діяльності Позивача було встановлено недоотримання доходів Позивачем, що призвело до матеріальної шкоди (збитків) на суму 104 521 грн 10 коп.. При проведенні розрахунку даної суми було застосовано нормативи споживання, затверджені Розпорядженням голови Рівненської обласної державної адміністрації від 2 листопада 1995 року № 177 «Про затвердження норм витрат води для споживачів населених пунктів Рівненської області» та було встановлено в ході ревізії, відповідно до даних, поданих Відповідачем (лист від 9 лютого 2015 року № 312/01-14/15) та затверджених норм витрат води, що місячна кількість використаної води в зазначеному періоді становить 1611,10 куб.м. (а.с. 13).

Між тим, як було уже встановлено вище в даній судовій постанові, Позивачем при проведенні даного розрахунку, в якості нормативів споживання були використанні Державно будівельні норми В.2.5-64:2012, затверджені наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 553 від 31 жовтня 2012 року, що опосередковано свідчить про невідповідність позиції та тактики Позивача (зокрема й визначення самих же нормативів споживання) при проведенні розрахунку з позицією, висвітленою а акті ревізії державної фінансової інспекції у Рівненській області.

Виходячи з наведених положень діючого законодавства України, аналізу суб'єктного складу та характеру правовідносин, розглядаючи дані вимоги саме в площинні, заявлених позовних вимог (стягнення заборгованості в сумі 104 521 грн 10 коп.) та зважаючи на відсутність у колегії суддів процесуальної можливості самостійно виходити за межі позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги Позивача про стягнення з Відповідача 104 521 грн 10 коп. заборгованості підлягають до задоволення в повному обсязі.

З огляду на усе вищевказане у цій постанові та з огляду на докази наявні у матеріалах справи, колегія Рівненського апеляційного господарського суду констатує, що доводи Відповідача, висвітлені в апеляційній скарзі є документально непідтвердженими, безпідставними, а тому до уваги колегією суду не беруться.

Відповідно, Рівненський апеляційний господарський суд залишає рішення господарського суду Рівненської області без змін, а апеляційну скаргу Відповідача без задоволення.

Судові витрати за подачу апеляційної скарги, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, суд залишає за Відповідачем.

Керуючись статями 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_4 центральної районної лікарні ОСОБА_4 районної ради Рівненської області - залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Рівненської області від 17 лютого 2016 року в справі № 918/1385/15 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

5. Справу № 918/1385/15 повернути господарському суду Рівненської області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Бучинська Г.Б.