ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" квітня 2016 р. Справа № 911/540/16

Господарський суд Київської області у складі судді Бацуци В. М.

при секретарі судового засідання Вовченко А. В.

за участю представників учасників процесу:

від позивача: ОСОБА_1 (довіреність № 19/04-2 від 19.04.2016 р.);

від відповідача: ОСОБА_2 (договір про надання правової допомоги від 01.10.2015 р.);

розглянувши матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „Промислово-інвестиційна група „Трансконтиненталь, м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю „Торгово-промислова група „Центр, м. Бровари

про стягнення 262 082, 97 грн

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ТОВ „Промислово-інвестиційна група „Трансконтиненталь звернулось в господарський суд Київської області із позовом до ТОВ „Торгово-промислова група „Центр про стягнення 216 857, 80 грн попередньої оплати, 19 867, 74 грн пені, 5 885, 52 грн інфляційних збитків, 1 354, 62 грн 3 % річних, 18 117, 29 грн збитків.

Позовні вимоги обґрунтовані позивачем невиконанням відповідачем свого обовязку щодо своєчасної поставки товару у встановлений строк згідно договору поставки № 144 від 03.09.2014 р.

Ухвалою господарського суду Київської області від 22.02.2016 р. порушено провадження у справі № 911/540/16 за позовом ТОВ „Промислово-інвестиційна група „Трансконтиненталь до ТОВ „Торгово-промислова група „Центр про стягнення 262 082, 97 грн і призначено її розгляд у судовому засіданні за участю представників учасників процесу на 09.03.2016 р.

09.03.2016 р. за наслідками судового засідання судом винесено ухвалу, якою відкладено розгляд справи на 30.03.2016 р.

30.03.2016 р. за наслідками судового засідання судом винесено ухвалу, якою відкладено розгляд справи на 06.04.2016 р.

06.04.2016 р. у судовому засіданні судом оголошено перерву до 13.04.2016 р.

13.04.2016 р. у судовому засіданні судом оголошено перерву до 20.04.2016 р.

20.04.2016 р. за наслідками судового засідання судом винесено ухвалу, якою відкладено розгляд справи на 26.04.2016 р.

26.04.2016 р. у судовому засіданні судом оголошено перерву до 27.04.2016 р.

27.04.2016 р. у судовому засіданні представник позивача надав усні пояснення щодо своїх позовних вимог, позовні вимоги підтримав, вважає їх обґрунтованими і правомірними та такими, що підлягають задоволенню з підстав, зазначених в позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні надав усні пояснення щодо своїх заперечень проти позову, просив суд відмовити в задоволенні позову повністю з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву.

За наслідками судового засідання судом оголошено вступну і резолютивну частини рішення у даній справі.

Заслухавши пояснення представників учасників процесу, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд

ВСТАНОВИВ:

03.09.2014 р. між позивачем та відповідачем було укладено договір поставки № 144, згідно з умовами п. 1.1. якого постачальник зобовязується поставити в обумовлений термін, а покупець прийняти у власність і оплатити нафтопродукти, іменовані надалі „товар.

Згідно з п. 1.2. договору найменування, кількість та ціна товару, зазначаються у накладних, та/або в актах приймання-передачі, які є невідємною частиною даного договору поставки.

Відповідно до п. 1.3. договору право власності на товар переходить від постачальника до покупця з моменту підписання накладної та/або акту приймання-передачі, що свідчать про одержання товару.

Пунктом 4.1. договору передбачено, що продаж товару здійснюється у наступному порядку:

- покупець формує та передає постачальнику письмове або усне замовлення на товар, де зазначається його найменування, кількість та асортимент, який покупець бажає придбати у постачальника на умовах, передбачених цим договором, в тому числі зазначає місце куди необхідно поставити товар;

- постачальник після отримання замовлення від покупця виписує рахунок-фактуру, де зазначається найменування, кількість, асортимент, (строк поставки і ціна товару) та передає рахунок-фактуру покупцеві;

- покупець отримує товар відповідно до видаткової накладної на підставі довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей;

- постачальник передає покупцеві оригінали рахунків-фактур, видаткових накладних та податкових накладних.

Пунктом 4.4. договору передбачено, що датою відвантаження товару вважається дата, зазначена в актах приймання-передачі та/або товарно-транспортних накладних.

Згідно з п. 5.2. договору оплата товару здійснюється в безготівковій формі в розмірі 100 % передоплати від вартості товару, що поставляється на підставі рахунку-фактури, та або накладної, які є невідємною частиною договору.

Відповідно до п. 6.1.1. договору постачальник зобовязаний своєчасно здійснити поставку товару у строки передбачені п. 4.1. цього договору, згідно з отриманим письмовим або усним замовленням покупця.

Пунктом 10.1. договору визначено строк його дії, згідно якого договір набирає сили з моменту його підписання і діє до 31.12.2014 року, а в частині взаєморозрахунків до повного проведення. Якщо по закінченню терміну договору не одна зі сторін не заявила про зупинку договору, договір автоматично продовжуються на такий самий термін дії.

02.11.2015 р. відповідачем було виставлено позивачу рахунок-фактуру № СФ-000445 від 02.11.2015 р. на попередню оплату товару (дизельне паливо у кількості 37 800 літрів) на загальну суму 536 760, 00 грн.

На виконання умов договору позивачем у листопаді 2015 р. було виконано свій обовязок по здійсненню передоплати за товар та перераховано відповідачу грошові кошти у якості авансу у розмірі 541 857, 80 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 3640 від 03.11.2015 р. на суму 536 760 00 грн, платіжним дорученням № 3643 від 05.11.2015 р. на суму 5 097, 80 грн, наявними у матеріалах справи.

У листопаді 2015 р. позивач звернувся до відповідача із заявкою № 02.11 від 02.11.2015 р. на поставку 38 159 літрів дизельного палива та заявкою № 02.11 від 02.11.2015 р. на поставку 37 800 літрів дизельного палива.

12.11.2015 р. позивач звернувся до відповідача із листом № 05/11 від 05.11.2015 р., у якому просив останнього у найкоротший строк повернути грошові кошти за дизельне паливо на загальну суму 541 857, 80 грн, що були перераховані згідно з платіжним дорученням № 3640 від 03.11.2015 р. на суму 536 760 00 грн, платіжним дорученням № 3643 від 05.11.2015 р. на суму 5 097, 80 грн.

У грудні 2015 р. відповідач звернувся до позивача із гарантійним листом б/н від 18.12.2015 р., у якому він гарантував повернути залишок отриманих від позивача грошових коштів за дизельне паливо у розмірі 236 857, 80 грн до 31.12.2015 р.

За період дії договору та на його виконання станом на 22.04.2016 р. відповідачем було лише частково повернуто позивачу грошові кошти та перераховано йому грошові кошти у розмірі 345 000, 00 грн (у тому числі 20 000, 00 грн - після звернення позивачем із даним позовом до відповідача в господарський суд Київської області), що підтверджується платіжним дорученням № 3075 від 27.11.2015 р. на суму 40 000, 00 грн, платіжним дорученням № 3073 від 25.11.2015 р. на суму 30 000, 00 грн, платіжним дорученням № 3061 від 20.11.2015 р. на суму 21 000, 00 грн, платіжним дорученням № 3049 від 18.11.2015 р. на суму 40 000, 00 грн, платіжним дорученням № 3162 від 14.01.2016 р. на суму 20 000, 00 грн, платіжним дорученням № 3035 від 13.11.2015 р. на суму 30 000, 00 грн, платіжним дорученням № 3028 від 11.11.2015 р. на суму 44 000, 00 грн, платіжним дорученням № 3108 від 09.12.2015 р. на суму 50 000, 00 грн, платіжним дорученням № 3089 від 01.12.2015 р. на суму 50 000, 00 грн, платіжним дорученням № 4803 від 22.04.2016 р. на суму 20 000, 00 грн, актом звірки взаєморозрахунків станом на 15.01.2016 р., підписаним обома сторонами, наявними у матеріалах справи.

Регулювання відносин, що виникають у звязку із купівлею-продажем товару здійснюється Господарським кодексом України, Цивільним кодексом України, іншими нормативно-правовими актами і безпосередньо договором.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 662 цього ж кодексу передбачено, що продавець зобовязаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Статтею 663 цього ж кодексу передбачено, що продавець зобовязаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 692 цього ж кодексу передбачено, що покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 693 цього ж кодексу передбачено, що якщо договором встановлений обовязок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

У разі невиконання покупцем обовязку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.

Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

На суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обовязок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України закріплено, що якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ст. 610 цього ж кодексу порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 цього ж кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У встановлений договором строк і станом на час розгляду справи відповідач обовязок щодо передачі товару позивачу у повному обсязі не виконав (на загальну суму 196 857, 80 грн), що підтверджується договором поставки № 144 від 03.09.2014 р., рахунком-фактурою № СФ-000445 від 02.11.2015 р., платіжним дорученням № 3640 від 03.11.2015 р. на суму 536 760 00 грн, платіжним дорученням № 3643 від 05.11.2015 р. на суму 5 097, 80 грн, гарантійним листом б/н від 18.12.2015 р., платіжним дорученням № 3075 від 27.11.2015 р. на суму 40 000, 00 грн, платіжним дорученням № 3073 від 25.11.2015 р. на суму 30 000, 00 грн, платіжним дорученням № 3061 від 20.11.2015 р. на суму 21 000, 00 грн, платіжним дорученням № 3049 від 18.11.2015 р. на суму 40 000, 00 грн, платіжним дорученням № 3162 від 14.01.2016 р. на суму 20 000, 00 грн, платіжним дорученням № 3035 від 13.11.2015 р. на суму 30 000, 00 грн, платіжним дорученням № 3028 від 11.11.2015 р. на суму 44 000, 00 грн, платіжним дорученням № 3108 від 09.12.2015 р. на суму 50 000, 00 грн, платіжним дорученням № 3089 від 01.12.2015 р. на суму 50 000, 00 грн, платіжним дорученням № 4803 від 22.04.2016 р. на суму 20 000, 00 грн, актом звірки взаєморозрахунків станом на 15.01.2016 р., підписаним обома сторонами, та відсутністю, підписаними уповноваженими представниками сторін у встановленому порядку видаткових накладних, актів приймання-передачі та переданої позивачу документації. У звязку із тим, що відповідач у встановлений договором поставки строк не виконав обовязок щодо передачі товару позивачу, у останнього відповідно до ст. 693 Цивільного кодексу України виникло право вимагати від відповідача повернення суми попередньої оплати.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У процесі розгляду справи відповідачем не було надано суду жодних належних та допустимих доказів, що б підтверджували належне виконання ним свого обовязку по поставці у повному обсязі товару за договором поставки № 144 від 03.09.2014 р.

Отже, суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог позивача в частині стягнення із відповідача попередньої оплати у розмірі 196 857, 80 грн за договором поставки № 144 від 03.09.2014 р.

Крім того, як було зазначено вище, після звернення позивачем із даним позовом до відповідача в господарський суд і після порушення судом провадження у справі за таким позовом відповідачем було лише частково повернуто позивачу грошові кошти та перераховано йому грошові кошти у розмірі 20 000, 00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 4803 від 22.04.2016 р. на суму 20 000, 00 грн, наявним у матеріалах справи.

З приводу зазначених обставин суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Пунктом 1) ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Пунктом 4.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції передбачено, що господарський суд припиняє провадження у справі у звязку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у звязку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Визнання боржником претензії кредитора не є способом припинення зобовязання і не свідчить про відсутність спору; особа, претензія якої визнана боржником, вправі звернутися до господарського суду з позовом про стягнення визнаної суми коштів.

Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Із наданих позивачем та відповідачем документів вбачається, що після звернення позивачем із даним позовом до відповідача в господарський суд і після порушення судом провадження у даній справі за таким позовом та станом на 22.04.2016 р. відповідач частково повернув позивачу грошові кошти та перерахував йому грошові кошти у розмірі 20 000, 00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 4803 від 22.04.2016 р. на суму 20 000, 00 грн, наявним у матеріалах справи, тобто станом на час розгляду справи відповідачем була частково погашена основна заборгованість перед позивачем по попередній оплаті за товар, що є предметом спору.

Отже, провадження у справі в частині позовної вимоги про стягнення з ТОВ „Торгово-промислова група „Центр на користь ТОВ „Промислово-інвестиційна група „Трансконтиненталь основної заборгованості по попередній оплаті за товар за договором на суму у розмірі 20 000, 00 грн. на підставі п. 1-1) ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України підлягає припиненню.

Відповідно до ч. 2 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, у випадках припинення провадження у справі повторне звернення до господарського суду зі спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав не допускається.

Крім того, позивач просить стягнути із відповідача пеню, передбачену договором поставки № 144 від 03.09.2014 р., за періоди прострочення відповідачем виконання обовязку по поставці товару з 06.11.2015 р. по 20.01.2016 р. всього на загальну суму 19 867, 74 грн. у відповідності до виконаного ним розрахунку.

Згідно з ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 3) ч. 1 ст. 611 цього ж кодексу у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Частиною 1 ст. 549 цього ж кодексу передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Частиною 3 цієї ж статті встановлено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 цього ж кодексу у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобовязання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобовязання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно ч. 6 ст. 232 цього ж кодексу нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Пунктом 7.2. договору передбачено, що у випадку прострочення постачання товару покупець може стягнути з постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення поставки від суми не відвантаженого товару.

Розрахунок пені від суми основної заборгованості, виконаний позивачем, є невірним.

Правильний розрахунок пені від суми основної заборгованості за договором наступний:

- період заборгованості з 10.11.2015 р. по 20.01.2016 р., сума основної заборгованості 216 857, 80 грн, кількість днів заборгованості 72 дні, розмір облікової ставки НБУ 22.00 %.

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір облікової ставки НБУРозмір подвійної облікової ставки НБУ в деньСума пені за період прострочення
216857.8010.11.2015 - 17.12.20153822.0000 %0.121 %*9933.87
216857.8018.12.2015 - 20.01.20163422.0000 %0.121 %*8888.20
216 857, 80 грн. х 22.00 % х 2 х 72/365 = 18 822, 07 грн.

Отже, загальний розмір пені від суми основної заборгованості за договором поставки № 144 від 03.09.2014 р. у вищевказані періоди становить 18 822, 07 грн.

Отже, суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог позивача в частині стягнення із відповідача пені від суми основної заборгованості за договором у вищевказані періоди у розмірі 18 822, 07 грн.

Крім того, позивач просить стягнути із відповідача інфляційні збитки та 3 % річних від суми основної заборгованості за періоди прострочення відповідачем виконання обовязку по поставці товару з листопада по грудень 2015 р. всього на загальну суму 5 885, 52 грн та з 06.11.2015 р. по 20.01.2016 р. всього на загальну суму 1 354, 62 грн відповідно у відповідності до виконаного ним розрахунку.

Згідно з ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 цього ж кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 2 ст. 625 цього ж кодексу передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Розрахунок інфляційних збитків від суми основної заборгованості, виконаний позивачем, є невірним.

Правильний розрахунок інфляційних збитків від суми основної заборгованості за договором наступний:

Період заборгованостіСума боргу (грн.)Сукупний індекс інфляції за період?Інфляційне збільшення суми боргу?Сума боргу з врахуванням індексу інфляції?
10.11.2015 - 20.01..801.0367806.88224664.68
216 857, 80 грн х 1, 036 = 224 664, 68 грн; 224 664, 68 грн 216 857, 80 грн = 7 806, 88 грн.

Отже, загальний розмір інфляційних збитків від суми основної заборгованості за договором поставки № 144 від 03.09.2014 р. у вищевказані періоди становить 7 806, 88 грн.

Оскільки, розмір інфляційних збитків від суми основної заборгованості, на яку претендує позивач, є меншим ніж сума, на яку він має право, то суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача в частині стягнення із відповідача інфляційних збитків від суми основної заборгованості за договором у вищевказані періоди у розмірі 5 885, 52 грн.

Розрахунок 3 % річних від суми основної заборгованості, виконаний позивачем, є невірним.

Правильний розрахунок 3 % річних від суми основної заборгованості за договором наступний:

- період заборгованості з 10.11.2015 р. по 20.01.2016 р., сума основної заборгованості 216 857, 80 грн, кількість днів заборгованості 72 днів, розмір річних 3, 00 %.

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
216857.8010.11.2015 - 20.01.2016723 %1283.32
216 857, 80 грн. х 0, 03 % х 72/365 = 1 283, 32 грн.

Отже, загальний розмір 3 % річних від суми основної заборгованості за договором поставки № 144 від 03.09.2014 р. у вищевказані періоди становить 1 283, 32 грн.

Отже, суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог позивача в частині стягнення із відповідача 3 % річних від суми основної заборгованості за договором у вищевказані періоди у розмірі 1 283, 32 грн.

Крім того, позивач у своїй позовній заяві просить суд стягнути з відповідача на свою користь 18 117, 29 грн збитків, понесених позивачем на оплату відсотків за користування кредитом за договором про надання банківських послуг № CR 13-104/100-1 від 29.03.2013 р. та додатковими угодами до нього, укладеними між ПАТ „ОТП Банк та ТОВ „Промислово-інвестиційна група „Трансконтиненталь, внаслідок порушення його прав та інтересів у звязку із невиконанням відповідачем свого обовязку щодо своєчасної поставки товару у встановлений строк згідно договору поставки № 144 від 03.09.2014 р.

З приводу вказаної позовної вимоги позивача суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобовязання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки субєкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобовязання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Частиною 1 ст. 225 цього ж кодексу передбачено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим субєктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобовязання другою стороною;

неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобовязання другою стороною;

матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у звязку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

Отже, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) збитків; 3) причинного звязку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини боржника у заподіянні збитків.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У процесі розгляду справи, позивачем у відповідності до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України не було надано суду належних та допустимих доказів, що б підтверджували наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме факт заподіяння відповідачем вказаних збитків позивачу його відповідну протиправну поведінку; самі збитки та їх заявлений розмір; наявність вини відповідача у заподіянні збитків позивачу; наявність причинного звязку між протиправною поведінкою відповідача і заявленими збитками позивача.

Докази, додані позивачем до позовної заяви при зверненні в суд та надані ним у процесі розгляду справи і наявні у матеріалах справи, а саме договір про надання банківських послуг № CR 13-104/100-1 від 29.03.2013 р. та додаткові угоди до нього, укладені між ПАТ „ОТП Банк та ТОВ „Промислово-інвестиційна група „Трансконтиненталь, платіжне доручення № 3897 від 11.01.2016 р. на суму 96 970, 10 грн, платіжне доручення № 3772 від 02.12.2015 р. на суму 155 600, 46 грн та інші документи достовірно не підтверджують факт заподіяння відповідачем вказаних збитків позивачу, збитки, їх обовязковий характер та їх заявлений розмір, а також достовірно не підтверджують наявність будь-якого причинного звязку між протиправною поведінкою відповідача і заявленими збитками позивача, у тому числі у звязку із тим, що вказані докази не підтверджують мету одержання кредитних коштів, що була б повязана із предметом договором поставки № 144 від 03.09.2014 р., укладеним між ТОВ „Промислово-інвестиційна група „Трансконтиненталь та ТОВ „Торгово-промислова група „Центр.

Оскільки, враховуючи те, що недоведеними є факти заподіяння відповідачем вказаних збитків позивачу, їх розмір, наявність вини відповідача у заподіянні збитків позивачу, наявність причинного звязку між протиправною поведінкою відповідача і заявленими збитками позивача, то у суду відсутні правові підстави для застосування такої міри відповідальності до відповідача, як стягнення збитків, через відсутність всього складу цивільного правопорушення, а тому позовна вимога позивача про стягнення із відповідача 18 117, 29 грн збитків відсотків за користування кредитом, є такою, що не ґрунтується на нормах законодавства України, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позову в цій частині.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, обставини справи, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Судові витрати відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача, з урахуванням того, що добровільне погашення відповідачем частини суми попередньої оплати, що є предметом спору, у розмірі 20 000, 00 грн., відбулось після звернення позивачем із даним позовом до суду і після порушення судом провадження у справі за таким позовом.

Керуючись ст. ст. 44, 49, 80 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю „Торгово-промислова група „Центр (ідентифікаційний код 31648072) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю „Промислово-інвестиційна група „Трансконтиненталь (ідентифікаційний код 35831718) 196 857 (сто девяносто шість тисяч вісімсот пятдесят сім) грн 80 (вісімдесят) коп. попередньої оплати, 18 822 (вісімнадцять тисяч вісімсот двадцять дві) грн 07 (сім) коп. пені, 5 885 (пять тисяч вісімсот вісімдесят пять) грн 52 (пятдесят дві) коп. інфляційних збитків, 1 283 (одна тисяча двісті вісімдесят три) грн 32 (тридцять дві) коп. 3 % річних та судові витрати 3 642 (три тисячі шістсот сорок дві) грн 73 (сімдесят три) коп. судового збору.

3. Відмовити в задоволенні інших позовних вимог.

4. Припинити провадження у справі в частині позовної вимоги про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю „Торгово-промислова група „Центр на користь Товариства з обмеженою відповідальністю „Промислово-інвестиційна група „Трансконтиненталь попередньої оплати на суму у розмірі 20 000, 00 грн.

Суддя В.М.Бацуца

Повний текст рішення підписаний

20 травня 2016 р.