донецький апеляційний господарський суд

Постанова

Іменем України

18.05.2016 справа №913/17/16

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддівОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3
за участю представників сторін:
від позивача:ОСОБА_4 за довіреністю
від відповідача 1: від відповідача 2:Не зявився ОСОБА_5 за довіреністю
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства ОСОБА_6 «ПриватБанк», м. Дніпропетровськ
на рішення господарського судуЛуганської області
від22.02.2016 року
по справі№ 913/17/16 (суддя: Косенко Т.В.)
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_7О.В.», м. Київ
до відповідача 1 до відповідача 2Фермерського господарства «Дубінченко», с. Дружне, Луганська область Публічного акціонерного товариства ОСОБА_6 «ПриватБанк», м. Дніпропетровськ
простягнення 499 515,72 грн.

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_7О.В.», м. Київ (далі «Позивач») звернулось до господарського суду Луганської області з позовом про стягнення солідарно з Фермерського господарства «Дубінченко», с. Дружне, Луганська область (далі - «Відповідач 1») та Публічного акціонерного товариства ОСОБА_6 «ПриватБанк», м. Дніпропетровськ (далі «Відповідач 2») суми заборгованості за простим векселем у розмірі 499 515,72 грн.

Рішенням господарського суду Луганської області від 22.02.2016 року у справі № 913/17/16 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_7О.В.» задоволено в повному обсязі.

Стягнуто солідарно з Відповідачів на користь Позивача заборгованість в сумі 499 515,72 грн.

Стягнуто з Відповідача - 1 на користь Позивача суму судового збору в розмірі 3 746,37 грн.

Стягнуто Відповідача - 2 на користь Позивача суму судового збору в розмірі 3 746,37 грн.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Відповідач-2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Луганської області від 22.02.2016 року у справі № 913/17/16 та прийняти нове рішення, яким відмовити в позові в повному обсязі.

Заявник апеляційної скарги вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з невірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, неповно зясовані обставини, що мають значення для справи, зокрема, апелянт зауважує, зобовязаний платити виключно за наявності протесту векселя, а вимога про платіж, вчинена без вказівки про предявлення векселя до платежу у визначеному в ньому місці, не може вважатися належним доказом відсутності платежу і бути підставою для задоволення регрес них вексельних вимог. Крім того, до Публічного акціонерного товариства ОСОБА_6 «ПриватБанк» позивачем не надано належних документів, які б зобовязували ОСОБА_6 провести оплату за авальованим векселем, на підставі чого позовні вимоги є безпідставними, а спірне рішення не законним.

Сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

13.05.2016 року до канцелярії Донецького апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_7О.В.».

Представник Позивача в судовому засіданні підтримав доводи викладені у відзиві на апеляційну скаргу та заперечував проти задоволення останньої.

Представник Відповідача 1 у судове засідання не зявився, поважність причин не явки суду не повідомив.

Представник Відповідача 2 підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі, звернувся до суду з проханням рішення господарського суду Луганської області від 22.02.2016 року у справі № 913/17/16 скасувати, та прийняти нове рішення, яким відмовити в позові в повному обсязі.

Приймаючи до уваги те, що явка представників сторін (учасників судового процесу) у судове засідання не була визнана обов'язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу без участі представника Відповідача 1.

Відповідно до статей 4-4, 81-1 Господарського процесуального кодексу України фіксацію судового процесу було здійснено технічними засобами та складено протокол судового засідання.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до ст. 4-3, 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести певними засобами доказування ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На підставі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає рішення господарського суду винесеним законним, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Вирішуючи спір по суті заявлених вимог суд першої інстанції встановив, що 10.02.2014 року між Позивачем («Постачальник») та Малим приватним підприємством Фірма «Ерідон» («Покупець») був укладений договір поставки № 220214 (далі «Договір»), за умовами якого постачальник зобовязався поставити у встановлені договором строки продукцію групи компаній BASF, визначений у відповідних видаткових накладних, рахунках-фактурах та специфікаціях, які є невідємною частиною договору, а покупець прийняти та оплатити поставлений товар (п.1.1 договору).

Відповідно до п.4.1 Договору ціна товару встановлюється у гривнях згідно «Прайс-Листу постачальника» і відображається у специфікаціях на поставку товару.

Порядок розрахунків за поставлену партію товару передбачений п. 4.4 Договору.

Загальна сума договору розраховується шляхом складання загальних сум вартості всіх партій товару, які поставлені за час дії договору (п.4.6 договору).

Пунктом 4.9 Договору сторони передбачили й інші форми розрахунків за поставлений товар, не заборонені чинним законодавством України. Зокрема, розрахунок за поставлений товар або його частину, може бути здійснено за допомогою векселю (векселів), про що сторони зазначать у відповідній Додатковій угоді до Договору. Сума кожного окремого векселю не може бути менше 50 000,00 грн. (пятдесят тисяч гривень).

28.05.2014 року між сторонами Договору було підписано додаткову угоду № 5, в якій сторони у відповідності до п.4.9 договору поставки погодилися на здійснення покупцем оплати частини товару, поставленого за видатковими накладними, які зазначені в ній, шляхом передачі покупцем на користь постачальника прав за векселями, зокрема, за простим векселем від 03.04.2014 року, АА 2575245, векселедавцем якого є Відповідач 1, номінальною вартістю 499 515,72 грн., авалістом якого є Відповідач 2, за видатковою накладною № від 06.03.2014 року на суму 5 908 541,76 грн.

Згідно до п.2 вказаної додаткової угоди з моменту передачі покупцем вищевказаних простих авальованих векселів постачальнику, зобовязання покупця щодо оплати товару, поставленого по вказаним в таблиці видаткових накладних до договору поставки № 220214 від 10.02.2014 року вважаються виконаними на суму відповідних виданих векселів.

Малим приватним підприємством Фірма «Ерідон» за актом прийому-передачі векселів від 28.05.2014 року було передано Позивачу прості векселі згідно реєстру, зокрема, і простий вексель від 03.04.2014 року АА 2575245, векселедавцем якого є Відповідач - 1.

12.06.2015 року між Відповідачем - 1 («Векселедавець») та Позивачем («Предявник») був підписаний акт предявлення простого векселя від 03.04.2014 року АА 2575245 до платежу, відповідно до якого платіж проти векселя векселедавець здійснює до 24.06.2015 року за реквізитами, зазначеними в акті.

19.08.2015 року Позивач звернулося до Відповідача 2, як аваліста за зазначеним векселем від 03.04.2014 року АА 2575245 на суму 499 515,72 грн., з листом № 723, в якому просило оплатити цей вексель.

Листом від 21.09.2015 року № Е.35.0.0.0/4-68531 Відповідач - 2 повернув Позивачу вексель без задоволення, посилаючись на те, що надана авалісту вимога платежу №723 від 19.08.2015 року та додані до неї документи не відповідають вимогам предявлення авальованих векселів до платежу.

Зазначені обставини стали для Позивача підставою для звернення із позовною заявою.

Ухвалюючи спірне рішення, Господарський суд Луганської області встановив, що аваліст, що надав аваль за векселедавця простого векселя або за акцептанта переказного, несе відповідальність перед векселедержателем незалежно від опротестування векселя в неплатежі.

Діюче законодавство не передбачає обовязкового опротестування векселя, відтак, не опротестування останнього не є підставою для відмови в позові до аваліста про стягнення заборгованості за непогашеним векселем.

Суд апеляційної інстанції погоджується із зазначеним висновком господарського суду Луганської області та вважає за необхідне зазначити, що посилання скаржника стосовно права, а не обовязку ОСОБА_7 платити за авальованим векселем є необґрунтованими та недоведеними з огляду на наступне.

Відносини, пов'язані з обігом векселів в Україні, регулюються Конвенцією, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі (надалі - «Уніфікований закон», з урахуванням застережень, передбачених у додатку II до неї), Конвенцією про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі, Конвенцією про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів (підписані в Женеві 07.06.1930 року), а також Законами України від 05.04.2001 року №2374-ІІІ «Про обіг векселів в Україні» (ст. 2 якого містить застереження стосовно дії окремих положень Уніфікованого закону на території України), від 23.02.2006 року №3480-ІV «Про цінні папери та фондовий ринок», від 06.07.1999 року №826-ХІV «Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі а прості векселі», від 06.07.1999 року №827-ХІV «Про приєднання України до Женевської Конвенції 1930 року про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі», від 06.07.1999 року № 828-ХІV «Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів» у редакції, чинній на відповідний момент.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України "Про цінні напери та фондовий ринок" вексель - це цінний папір, який посвідчує безумовне грошове зобов'язання векселедавця або його наказ третій особі сплатити після настання строку платежу визначену суму власнику векселя (векселедержателю).

Статтями 30, 31 Уніфікованого закону передбачено, що платіж за векселем може бути забезпечений авалем повністю або в частині його суми. Аваль вчинюється або на самому переказному векселі, або на алонжі. Він виражається словами "вважати за аваль" або будь-яким іншим рівнозначним формулюванням та підписується тим, хто надає аваль.

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 08.06.2007 № 5 "Про деякі питання практики розгляду спорів, пов'язаних з обігом векселів" визначено, що вексельні правочини (зокрема, щодо видачі, акцептування, у тому числі в порядку посередництва, індосування, авалювання та оплати векселя) регулюються не тільки нормами спеціального вексельного законодавства, а й загальними нормами цивільного законодавства про угоди та зобов'язання (ст.ст. 202-211, 215-236, 509-609 Цивільного кодексу України). Отже, за відсутності спеціальних норм у вексельному законодавстві до вексельних правочинів застосовуються загальні норми Цивільного кодексу України з урахуванням їх особливостей.

Приписами статей 30 - 32, 77 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі, встановлено, що платіж за переказним векселем може бути забезпечений авалем повністю або в частині його суми. Забезпечення може бути надане третьою особою або навіть однією з осіб, які поставили свій підпис на векселі; аваль вчинюється або на самому переказному векселі, або на алонжі. Він виражається словами «вважати за аваль» або будь-яким іншим рівнозначним формулюванням. Він підписується тим, хто надає аваль. Вважається, що для здійснення авалю достатньо одного лише підпису, вчиненого авалістом на лицьовій стороні векселя, якщо тільки цей підпис не вчинений трасатом або трасантом. В авалі повинно бути вказано, за кого він виданий. У разі відсутності такої вказівки він вважається виданим за трасанта. Аваліст відповідає так само, як і та особа, зобовязання якої він забезпечив. Його зобовязання є дійсним навіть у тому разі, якщо те зобовязання, яке він забезпечував, виявиться недійсним з будь-якої іншої причини, ніж дефект форми. Здійснюючи платіж за переказним векселем, аваліст набуває прав, що випливають з переказного векселя, проти особи, зобовязання якої він забезпечив, і проти тих осіб, які зобовязані перед останньою за переказним векселем. До простого векселя застосовуються положення щодо забезпечення авалем.

Згідно з п. 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання практики розгляду спорів, повязаних з обігом векселів» № 5 від 08.06.2006 року та ст. 32 Женевської Конвенції 1930 року, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі, аваліст відповідає в тому самому обсязі і на тих самих підставах, що й особа, зобовязання якої від забезпечив авалем. Внаслідок цього аваліст, що надав аваль за векселедавця простого векселя або за акцептанта переказного, несе відповідальність перед векселедержателем незалежно від опротестування векселя в неплатежі. Зобовязання аваліста припиняються, якщо особа, за яку він надав вексельну поруку, здійснила платіж за векселем.

Аналогічної позиції дотримується Верховний суд України у Постанові від 09.12.2014 року по справі № 21-548а14 вказуючи, що оскільки ОСОБА_6, який авалював вексель, гарантував векселедержателю його оплати, так само, як і та особа, зобовязання якої він забезпечив, то не опротестування такого векселя, не є підставою для відмови в позові до аваліста про стягнення заборгованості за непогашеним векселем, на підставі того, що чинне законодавство не передбачає обовязкового опротестування векселя для наступного звернення до суду.

Пунктом 4.9 Положення про порядок здійснення банками операцій з векселями в національній валюті на території України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 16 грудня 2002 року № 508 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 28 лютого 2003 року за № 174/7495), визначено, що для звернення вимоги до банку-аваліста здійснення протесту є необовязковим у разі, якщо аваль наданий, зокрема, за векселедавця простого векселя.

Посилання Відповідача 2 на відсутність формальної відмови Відповідача 1 від оплати векселя, як на підставу відсутності зобовязання аваліста в оплаті такого векселя, судова колегія вважає також безпідставним. Адже сам факт не оплати векселя Відповідачем - 1 спірного векселя слід вважати його відмовою у такій оплаті.

За таких обставин, твердження скаржника про порушення і неправильне застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального права при прийнятті оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи апеляційним судом. У зв'язку з чим підстави для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового рішення відсутні.

Судові витрати згідно приписів ст.. 49 ГПК України відносяться на скаржника.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства ОСОБА_6 «ПриватБанк», м. Дніпропетровськ залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Луганської області від 22.02.2016 року у справі № 913/17/16 залишити без змін.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3

Надруковано примірників:

1 позивачу;

1 відповідачу;

1 до справи;

1 ГСЛО;

1 ДАГС.