РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.05.2016Справа №910/6255/16

За позовом Приватного підприємства "Шарий"

до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний

промислово-інвестиційний банк"

про стягнення 1 582 539,35 грн.

Суддя - Трофименко Т.Ю.

Представники:.

Від позивача: Кулаченко Р.В. по довіреності № б/н від 21.03.2016р.

Від відповідача: Дробоног О.В. по довіреності № 09-32/7 від 20.01.2015р.

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд господарського суду міста Києва передана позовна заява Приватного підприємства "Шарий" до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" про стягнення 1 582 539,35 грн., з яких: 1 505 020,49 грн. - основного боргу, 4 948,01 грн. - 3% річних та 72 570,85 грн. - пені.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору банківського депозиту № 06-13д від 21.11.2013р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 06.04.2015 порушено провадження у справі №910/6255/16, розгляд справи призначений на 11.05.2016.

В судовому засіданні 11.05.2016р., відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 23.05.2016р.

В даному судовому засіданні представником відповідача подано письмові пояснення по суті заявленого спору, відповідно до яких Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" частково заперечує стосовно заявлених позовних вимог, оскільки вважає їх такими, що не відповідають обставинам справи та дійсним взаємовідносинам між сторонами, виходячи з наступних підстав.

Позивач вказує на порушення Банком умови Договору банківського депозиту щодо повернення суми депозиту з нарахованими та не виплаченими відсотками по закінченню строку розміщення Депозиту. Проте 17.02.2016 року грошові кошти надійшли з депозитного рахунку Позивача №2610 на транзитний рахунок Банку №3739 з зазначенням отримувача ПП «Шарий» ЄДРПОУ 4127199. Таким чином, Банком дотримані умови Договору, щодо строку розміщення депозиту, злісного ухилення від виконання не було. Але внаслідок збою в операційній системі АБС подальше перерахування на поточний рахунок Позивача в ПАТ «Укрсоцбанк» стало неможливе. У зв'язку з проведенням робіт по міграції мережевої інфраструктури в резервний ЦОД у ПАТ «Промінвестбанка» виникли технічні проблеми з платежами. Виконати проплати єдиноразово та негайно стало ускладнено. Банк у свою чергу не відмовлявся та не відмовляється від виконання взятих на себе зобов'язань щодо повернення коштів, та неодноразово письмо підтверджував дані наміри.

У позовній заяві в прохальній частині Позову зазначається про стягнення з Банку суми депозитного вкладу з урахуванням відсотків у розмірі 1 582539, 35 грн., проте дана сума включає в себе вже і підраховані штрафні санкції.

Згідно із ст. 233 ГК України у разі коли належні до сплати штрафні санкції над мірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому має бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може, з урахуванням інтересів боржника, зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до пункту 3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити ступінь виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, тощо. Законом надано право суду зменшити неустойку, яка є надмірною порівняно з наслідками порушення грошового зобов'язання, що спрямовано на встановлення балансу між мірою відповідальності і дійсного (а не можливого) збитку, що завданий правопорушенням, а також проти зловживання правом. Зі змісту норм п. 1 ст. 233 ГК України та ч. 3 ст. 551 ГК України права суду зменшити розмір санкцій випливає, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора та враховує інтереси обох сторін.

Враховуючи вищевикладене відповідач просить частково відхилити вимоги позивача щодо пені та штрафних санкцій.

В даному судовому засіданні представником позивача підтримано заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача в даному судовому засіданні частково заперечував проти задоволення заявлених вимог з підстав викладених у відзиві.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників позивача та відповідача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими позивачем доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч.2 статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п.1 ч.2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

З матеріалів справи вбачається, що 21.11.2013 року між Приватним підприємством «Шарий» (далі - клієнт) та Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - банк) було укладено Договір банківського депозиту № 06-13д.

За умовами договору Відповідач зобов'язався приймати від клієнта та зараховувати на депозиті рахунки грошові кошти у національній та/або іноземних валютах на умовах строкового банківського вкладу (Депозит) і зобов'язався виплачувати вкладнику Депозит та проценти на умовах і в порядку встановленому Загальними умовами, Депозитним дорученням/До датками до Договору та цим Договором.

Договір вступає в силу з дати його підписання обома сторонами та скріплення печатками та діє до моменту повного виконання сторонами своїх зобов'язань за ним (пункт 4.1. Договору).

Відповідно до п. 2.3. Договору Вкладник доручає Банку в день закінчення строку депозиту перерахувати без окремого доручення Вкладника, суму Депозиту відповідного Депозитного рахунку,на якому обліковується Депозит, та проценти, нараховані на суму Депозиту, на поточний рахунок, вказаний у Депозитному дорученні/Додатку до Договору.

Згідно до п. 2.5 Договору строк, протягом якого депозити можуть бути розміщені в банку в рамках цього договору становить 5 (п'ять) років з дати підписання договору включно. Передбачений цим пунктом договору строк жодним чином не пов'язаний та не впливає на строки депозитів, розміщених у банку протягом цього строку.

Пунктом 3.1. Договору передбачено, що Банк нараховує Вкладнику проценти на суму Депозиту за ставкою, зазначеною в Депозитному дорученні /Додатку до Договору. Порядок сплати процентів за Депозитом встановлюється Депозитним дорученням/Додатком до Договору.

Матеріалами справи підтверджується, що Додатком Депозит «Депозит - ONLINE PREMIUM» № 17 від 16.12.2015 року до Договору банківського депозиту № 06-13д від 21.11.2013 року встановлено строк розміщення грошових коштів до 22.12.2015 року включно, розмір процентів, які нараховуються на суму Депозиту, становить 18% річних (пункти 1.3., 2.1.).

Крім того, 10.02.2016 року між Сторонами укладено Договір про внесення змін та доповнень № 17.8 до Договору банківського вкладу № 06-13д від 21.11.2013 року, яким пункт 1.3. Додатку № 17 від 16.12.2015 року змінено та строк розміщення грошових коштів на Депозитному рахунку зазначено до 17.02.2016 року.

Також пункт 2.1. Додатку № 17 від 16.12.2015 року змінено та встановлено, що розмір процентів, які нараховуються на суму Депозиту, становить 17, 5 % річних. Всі інші умови залишено без змін.

Відповідно до п. 3.1. Додатку Депозит «Депозит - ONLINE PREMIUM» № 17 від 16.12.2015 року до Договору банківського депозиту № 06-13д від 21.11.2013 року, у випадку закінчення строку розміщення коштів згідно із п. 1.3 Додатку, сума Депозиту та нарахованих, але не виплачених процентів перераховується банком з Депозитного рахунка на поточний рахунок Вкладника.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначає, що відповідачем умови Договору банківського депозиту № 06-13д від 21.11.2013 року, Додатку Депозит «Депозит - (ONLINE PREMIUM» № 17 від 16.12.2015 року та Договору про внесення змін та доповнень № 17.8 від 10.02.2016 року щодо повернення суми депозиту з нарахованими та не виплаченими відсотками по закінченню строку розміщення Депозиту не виконано.

Позивач звертався до Відповідача із листами № 10 від 09.03.2016 року та № 16 від 14.03.2016 року з вимогою повернути суму банківського вкладу на поточний рахунок № 5666, відкритий у ПАТ «Укрсоцбанк».

Листом № 108-7-20/22 від 15.03.2016 року Відповідачем підтверджено факт закінчення строку розміщення депозиту та надано виписки по рахункам № 5664 та № 6462, де рахунок № 6462 є кореспондентським рахунком Відповідача, рахунок № 5664 є депозитним рахунком Позивача.

Як вбачається з виписок по рахунку Позивача № 5664 грошові кошти на ньому відсутні, а відповідно до виписки по рахунку № 6462 грошові кошти у розмірі 1 505 020, 49 грн. знаходяться саме на ньому, однак належать Позивачу.

На момент звернення із позовом до суду, Позивачу належні грошові кошти на вказаний рахунок Відповідачем.

За таких обставин позивач просить стягнути з відповідача 1 505 020,49 грн. - суми депозиту з нарахованими та не виплаченими відсотками по закінченню строку розміщення депозиту відповідно до умов договору банківського депозиту № 06-13д від 21.11.2013р.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до статей 11, 509 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків (зобов'язань), які повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 Цивільного кодексу України), а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається (ст. 525 Цивільного кодексу України).

У ч. 1 та ч. 3 ст. 1058 Цивільного кодексу України вказується, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Приписами ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" встановлено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Відповідно до ст. 1074 Цивільного кодексу України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Приписами ст. 1060 Цивільного кодексу України визначено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення.

За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

При цьому, право клієнта звернутись до суду з вимогою про повернення банківських вкладів не може бути обмежено через відсутність його попереднього звернення до банку з такою вимогою, оскільки фактично буде призводити до порушення принципів верховенства права, доступності судового захисту, суперечити положенням ч. 2 ст. 124 Конституції України та позиції Конституційного Суду України, викладеній в рішенні від 09.07.2002р. №15-рп/2002.

Таким чином, зважаючи на наведені положення чинного законодавства та описані вище обставини справи, заявлена вимога про повернення банківського вкладу у розмірі 1 050 020,49 грн. є обґрунтованою.

Враховуючи вищевикладене, господарський суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 4948,01 грн. нарахованих процентів річних.

Згідно з статтею 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають встановлені договором або законом правові наслідки.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням 3% річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів.

Згідно розрахунку, наданого позивачем, за неналежне виконання грошових зобов'язань відповідачу нараховано 4948,01 грн. - 3% річних.

Перевіривши правильність нарахування позивачем 3% річних, суд приходить до висновку про їх обґрунтованість та задоволення.

Відповідач припустився прострочення повернення депозиту, а тому позивач, керуючись п. 7.1. Договору просить суд стягнути з відповідача пеню, яка за розрахунками становить 72 570,85 грн.

Пунктом 7.1 договору встановлено, що за невиконання Банком обов'язку щодо своєчасного повернення Депозиту та за несвоєчасну виплату процентів Банк несе відповідальність у формі пені, що буде розраховуватися на суму невиконаного вчасно зобов'язання в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період, за який сплачується пеня, за кожен день прострочення.

Згідно з ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" встановлює, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

При укладанні договору сторони визначили відповідальність за порушення зобов'язання своєчасного повернення депозиту, проте враховуючи вищезазначені норми позивачем пред'явлено до стягнення розмір пені, що обмежений у розмірі подвійної ставки НБУ у відповідний період.

Разом з цим, пунктом 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Зазначена стаття передбачає строк, у межах якого нараховуються штрафні санкції, у разі якщо інше не встановлено законом або договором, а строк, протягом якого особа може звернутися до суду за захистом свого порушеного права встановлюється Цивільним кодексом України.

Укладеним між сторонами договором передбачено нарахування пені за кожний день прострочення, тобто, відповідальність носить подовжувальний характер.

В зв'язку з тим, що взяті на себе зобов'язання по оплаті за прийняте устаткування відповідач не виконав, він повинен сплатити позивачу, крім суми основного боргу, відповідно до п. 7.1 договору, пеню розмір якої, за обґрунтованими розрахунками позивача становить 72 570,85 грн.

Вимоги позивача в частині стягнення пені в сумі 72 570,85 грн. обґрунтовані і підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Згідно зі ст. 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Частина третя статті 551 Цивільного кодексу України передбачає, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Частиною 2 ст.20 ГК України встановлено, що права та законні інтереси суб'єктів господарювання захищаються, зокрема, шляхом застосування штрафних санкцій, іншими способами, передбаченими законом.

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду.

Однак, відповідачем не надано доказів в обґрунтування клопотання про зменшення розміру пені та 3% річних. Посилання відповідача на тривалість договірних відносин між сторонами та належність виконання зобов'язань по сплаті в попередні періоди, на сукупний принесений дохід позивачу починаючи з 21.11.2013р. та на відсутність прямого умислу щодо не перерахування суми депозиту та відсотків по ньому на рахунок позивача не є винятковим випадком у розумінні частини 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України, за наявності якого можливо зменшити розмір пені. Крім того, суд звертає увагу заявника, що нормами Господарського процесуального кодексу України не передбачено право суду при прийнятті рішення по справі зменшувати у виняткових випадках розмір 3% річних. Тому клопотання відповідача про зменшення суми пені та 3% річних задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідач заявлених до нього вимог не спростував, відсутність у нього заборгованості станом на день розгляду справи не довів.

Підсумовуючи все вищевикладене, судом задовольняються позовні вимоги повністю.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України з відповідача на користь позивача стягуються понесені ним витрати по судового збору.

Враховуючи викладене та керуючись ст.49, ст.ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги Приватного підприємства "Шарий" задовольнити повністю.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (01001, м. Київ, пров. Шевченка, 12, ) на користь Приватного підприємства "Шарий" (71130, Запорізька область, Бердянський район, с. Берестове, вул. Миру, 55, код ЄДРПОУ 4127199) 1 505 020 (один мільйон п'ятсот п'ять тисяч двадцять) грн. 49 коп. - основного боргу, 4 948 (чотири тисячі дев'ятсот сорок вісім) грн. 01 коп. - 3% річних, 72 570 (сімдесят дві тисячі п'ятсот сімдесят) грн. 85 коп. - пені та 23 738 (двадцять три тисячі сімсот тридцять вісім) грн.. 09 коп. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 25.05.2016р.

Суддя Трофименко Т.Ю.