РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2016 року Справа № 918/907/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Бучинська Г.Б. , суддя Філіпова Т.Л.

при секретарі судового засідання Першко А.А.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1;

від відповідача: ОСОБА_2;

від Третьої особи: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 з обмеженою відповідальність "Планета-Друк" на рішення господарського суду Рівненської області від 15.02.16р. у справі № 918/907/15 (суддя Політика Н.А.)

за позовом Рівненської міської ради

до відповідача ОСОБА_4 з обмеженою відповідальність "Планета-Друк"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ОСОБА_5

про визнання недійсним договору оренди землі

ВСТАНОВИВ:

Рівненська міська рада (надалі Позивача) звернулася в господарський суд Рівненської області з позовною заявою (а.с. 2-4) до ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю «Планета Друк» (надалі Відповідач) про визнання недійсним договору оренди землі.

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 8 лютого 2016 року (а.с. 110-111), з підстав, висвітлених у даній ухвалі, було залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні Позивача ОСОБА_5 (надалі Третя особа).

Рішенням господарського суду Рівненської області від 15 лютого 2016 року (а.с. 123-133) з підстав, вказаних у цьому рішенні, позов задоволено.

Визнано недійсним договір оренди землі № 00274, укладений 27 грудня 2011 року між Позивачем та Відповідачем, зареєстрований в управлінні Держкомзему у м. Рівному, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 30 січня 2012 року за № 00274. Також, даним судовим рішенням покладено на Відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 218 грн.

Не погоджуючись із винесеним рішенням суду першої інстанції Позивач звернувся з апеляційною скаргою (а.с. 155-158) до Рівненського апеляційного господарського суду, в якій, з підстав, вказаних у цій апеляційній скарзі, просить рішення господарського суду Рівненської області від 15 лютого 2016 року № 918/907/15 в даній справі скасувати та прийняти нове рішення, котрим відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевим господарським судом прийняте рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки, зроблені судом першої інстанції не відповідають обставинам справи. Крім того, Відповідач як на підставу скасування рішення суду посилається на те, що на спірній земельній ділянці відсутні обєкти нерухомості, які належать Третій особі. Також, апелянт зауважує, що визнання договору оренди земельної ділянки недійсним з посиланням на статтю 120 Земельного кодексу України без перевірки факту набуття та збереження (станом на момент розгляду справи) права власності Третьої особи на обєкт нерухомого майна, на думку апелянта, є незаконним. Також апелянт вказує на те, що відсутність проходу та доступу до обєктів у разі підтвердження права власності на обєкти нерухомого майна, є підставою для встановлення сервітуту, а не визнання договору оренди недійсним. Апелянт зауважує, що на даний час на спірній земельній ділянці площею 5975 м 2 знаходяться обєкти нерухомого майна, власником яких є Відповідач, а саме: будівля виробничого корпусу площею 1235 м 2; приміщення теплогенераторів площею 1235 м2; прохідна площею 11,1 м 2 ; будівля складу сировини площею 1107 м2 ; склад площею 275,6 м2.

Ухвалою суду від 17 березня 2016 року апеляційну скаргу Відповідача було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 13 квітня 2016 року (а.с. 154).

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу (а.с. 169-171) в якому, з підстав вказаних у даному відзиві, просить суд залишити рішення господарського суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 13 квітня 2016 року (а.с. 191), з підстав, висвітлених у даній ухвалі, розгляд скарги було відкладено на 4 травня 2016 року на 15 год. 10 хв.

Окрім того, в судовому засіданні від 13 квітня 2016 року, колегією суду було розглянуто клопотання Відповідача про призначення судової земельно-технічної експертизи (а.с. 179-178) та заслухано думку Позивача, з приводу заявленого клопотання, котрий заперечує проти його задоволення.

Колегія суду порадившись на місці ухвалила відхилити дане клопотання Відповідача про призначення судової земельно-технічної експертизи, з огляду на таке.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про судову експертизу», судовою експертизою є дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів досудового розслідування чи суду.

Згідно з частиною 1 статті 41 Господарського процесуального кодексу України, експертиза призначається для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань.

Зі змісту даних законодавчих приписів вбачається, що судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби в спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Аналогічна правова позиція відображена у пункті 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23 березня 2012 року № 4 «Про деякі питання практики призначення судової експертизи».

Посилання Відповідача про необхідність призначення судової експертизи з метою визначення фактичного місця розташування протирадіаційного сховища ІТМ-2 (у тому числі входів та виходів) відносно меж орендованої ним земельної ділянки за оспорюваним правочином, а також визначення розмірів та конфігурації земельної ділянки, необхідної для експлуатації і обслуговування, зокрема, розчинно-бетонного вузла, є безпідставними з огляду на предмет та підставу позову (визнання недійсним договору оренди).

Крім того, у відзиві на позовну заяву від 25 січня 2016 року № 10 та апеляційній скарзі (а.с. 76-77, 157) самим Відповідачем було зазначено, що зважаючи на закриття провадження у справі про визнання права власності на протирадіаційне сховище, право власності Третьої особи на протирадіаційне сховище ІТМ-2 не визнане та непідтверджене належними та допустими доказами, а тому, як зазначає Відповідач, відсутнє. Відтак, у разі відсутності у Третьої особи визнаного права власності на обєкт нерухомого майна протирадіаційного сховища ІТМ-2, на думку Відповідача, зникають будь-які підстави для визнання недійсним договору оренди земельної ділянки.

Слід також зазначити, що на підтвердження вказаних обставин Відповідачем були надані суду докази, які, на його думку, підтверджують наведені обставини.

Окрім того, Відповідач заявляючи дане клопотання про призначення судової земельно-технічної експертизи лише стосовно протирадіаційного схови, залишив поза увагою той факт, що судовими актами визнано протиправним та скасовано рішення Позивача, на підставі котрого й була надана земельна ділянка в оренду та в подальшому укладено спірний договір оренди земельної ділянки.

При цьому, як в позовній заяві Позивача так і в даних судових актах було встановлено той факт, що Третій особі належать на праві власності саме будівлі розчинно-бетонного вузла (а не протирадіаційного сховища на котрі акцентує увагу Відповідач), котрі знаходяться на орендованій Відповідачем земельній ділянці.

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що вирішення експертом запропонованого Відповідачем питання щодо визначення розміру та конфігурації земельної ділянки, необхідної для експлуатації і обслуговування належних останньому будівель та споруд, які на ній знаходяться, не стосується суті даного спору та, зважаючи на предмет спору (визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, а не визнання права власності) не може безпосередньо вплинути на результат розгляду даної справи.

Відтак, колегія суддів дійшла висновку про те, що вирішення даного позову знаходиться у площині застосування норм матеріального та процесуального права при дослідженні всіх обставин та доказів справи в їх сукупності, та не потребує використання спеціальних знань.

Відповідачем, на виконання вимог ухвали Рівненського апеляційного господарського суду від 13 квітня 2016 року, були подані додаткові пояснення з додатками до апеляційної скарги (а.с. 195- 224).

На виконання вимог ухвали суду від 13 квітня 2016 року, Позивачем були подані письмові пояснення з додатками (а.с. 225-230).

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 4 травня 2016 року (а.с. 234), з підстав, висвітлених у даній ухвалі, розгляд скарги було відкладено на 17 травня 2016 року на 12 год. 00 хв..

На виконання вимог ухвали суду від 4 травня 2016 року, Третьою особою були подані письмові пояснення з додатками (а.с. 238-242).

В судовому засіданні від 17 травня 2016 року представник Відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, з підстав, висвітлених у апеляційній скарзі, письмових пояснення та просив суд скасувати рішення суду першої інстанції і прийняти нове рішення, котрим відмовити в задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні від 17 травня 2016 року представник Позивача заперечив проти доводів, висвітлених в апеляційній скарзі Відповідача та просив залишити рішення місцевого господарського суду без змін.

В судовому засіданні від 17 травня 2016 року представник Третьої особ заперечив проти доводів, висвітлених в апеляційній скарзі Відповідача та надав пояснення в обґрунтування своєї позиції, просив залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши пояснення представників Позивача та Відповідача, Третьої особи, розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, відзив на апеляційну скаргу, письмові пояснення, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду Рівненської області від 15 лютого 2016 року по справі № 918/907/15 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Відповідача - без задоволення. При цьому, суд виходив з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, пунктом 1 рішенням Позивача від 22 вересня 2011 року № 1208 (а.с. 9) затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вулиці Будівельників, 6 Відповідачу в оренду на пятдесят років земельну ділянку площею 5975 м2 для розміщення та експлуатації основних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості (для реконструкції будівлі складу сировини і ремонтно-будівельного цеху під цехи з виробництва поліграфічної продукції та упаковки), передбачивши обмеження, повязані з проходженням через цю ділянку інженерних мереж.

Пунктом 4 Рішення Позивача було вирішено: на підставі договору купівлі-продажу будівлі ремонтно-будівельного цеху від 28 травня 2009 року (ВМЕ № 895204, р. № 2143), договору купівлі-продажу від 17 червня 2009 року (ВМЕ № 723945, р. № 1813) передати Відповідачу в оренду на пятдесят років земельну ділянку площею 5975 м2 на вул. Будівельників, 6 для розміщення та експлуатації основних та допоміжних будівель і споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості (для реконструкції будівлі складу сировини та ремонтно-будівельного цеху під цехи з виробництва поліграфічної продукції та упаковки), передавши обмеження, повязані з проходженням через цю ділянку інженерних мереж; земельну ділянку передати за рахунок земель промисловості, транспорту, звязку, енергетики, оборони та іного призначення, вилучених відповідно до цього рішення.

Пунктом 5 Рішення Позивача № 1208 вирішено, що право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права.

На виконання вищевказаного Рішення Позивача № 1208 між Позивачем та Відповідачем було укладено договір оренди землі № 00274 (надалі Договір; а.с. 10-11),.

За умовами пункту 1 Договору, Позивач надає, а Відповідач приймає в строкове платне користування земельну ділянку для розміщення та експлуатації основних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості (для реконструкції будівлі складу сировини та ремонтно-будівельного цеху під цехи з виробництва поліграфічної продукції та упаковки), яка знаходиться у місті Рівному по вулиці Будівельників, 6.

За пунктом 2 Договору: в оренду передається земельна ділянка загальною площею 5975 м2 за рахунок земель житлової та громадської забудови; кадастровий номер - :01:009:0070.

Пунктом 3 Договору визначено, що на земельній ділянці знаходяться обєкти нерухомого майна.

Згідно з пунктом 4 Договору, в оренду передається земельна ділянка.

Відповідно до пункту 5 Договору, нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 1 712 383 грн. 43 коп. витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки № 04-09/91, виконаний управлінням Держземагентства у місті Рівному станом на 21 грудня 2011 року.

За змістом пункту 6 Договору, земельна ділянка, яка передається в оренду, не має недоліків, що можуть перешкоджати її ефективному використанню.

Пунктом 7 Договору вирішено, що інші особливості обєкта оренди, які можуть вплинути на орендні відносини відсутні.

Відповідно до пункту 9 Договору: за оренду земельної ділянки Відповідач сплачує Позивачу плату виключно у грошовій формі; розмір орендної плати в рік за земельну ділянку складає 51 371 грн. 50 коп., що становить 3 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, розрахунок розміру орендної плати за земельну ділянку № 04-09/91-1 виконаний управлінням Держкомзему у місті Рівному станом на 22 вересня 2011 року; сторони погоджуються, що орендна плата за землю справляється з моменту прийняття Позивачем рішення про надання земельної ділянки в оренду (рішення Рівненської міської ради від 22 вересня 2011 року № 1208).

За змістом пункту 26 Договору, на орендованій земельній ділянці встановлено обмеження (обтяження) на використання земельної ділянки площею 3075 м2.

У відповідності до пункту 41 Договору, цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

Даний Договір підписаний уповноваженими представниками сторін, скріплений печатками цих юридичних осіб, а також зареєстрований в управлінні Держкомзему у м. Рівному, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 30 січня 2012 року за № 00274 (а.с. 11 на звороті).

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов Договору 30 січня 2012 року між Позивачем та Відповідачем був підписаний відповідний акт прийому-передачі земельної ділянки загальною площею 5975 м2, яка знаходиться у місті Рівному по вулиці Будівельників, 6 (а.с. 13). Також між Позивачем та Відповідачем був підписаний акт про передачу межових знаків границі спірної земельної ділянки під охорону і зберігання Відповідача.

Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 29 липня 2014 року у справі № 1715/13097/12 (за позовом Третьої особи до Позивач; за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Відповідача: про визнання протиправним та скасування рішення Рівненської міської ради від 22 вересня 2011 року № 1208 «Про затвердження проекту та передачу в оренду земельної ділянки на вул. Будівельників, 6») залишеним без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18 грудня 2014 року, позовні вимоги Третьої особи задоволено, визнано рішення Рівненської міської ради від 22 вересня 2011 року № 1208 протиправним та скасовано.

Позивач, зважаючи на обставини, встановлені в даних судових актах та зазначені ним в позовній заяві обставини та підстави, звернувся за захистом, на його думку, порушеного права та охоронюваного законом інтересу, до суду з позовом до Відповідача про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки.

Колегія суду дослідивши дані Договори в сукупності з нормами матеріального та процесуального права України, аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, враховує наступні положення діючого законодавства.

Приписами визначено, що міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до пункту 34 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції на момент прийняття Позивачем Рішення від 26 жовтня 2002 року ), до виключної компетенції міських рад віднесено вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

За приписами статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», міська рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 2 Земельного кодексу України до земельних відносин належать відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею.

Статтею 12 Земельного кодексу України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 124 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент укладання договору), передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки. Тобто наявність рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки в оренду чинним земельним законодавством визначається в якості обов'язкової передумови подальшого укладення договору оренди земельної ділянки.

Згідно із статтею 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Відповідно до пункту 12 розділу X Перехідних положень Земельного кодексу України до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, та земель, на яких розташовані державні, в тому числі казенні, підприємства, господарські товариства, у статутних фондах яких державі належать частки (акції, паї), здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про оренду землі» відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

У відповідності до статті 16 Закону України «Про оренду землі» (в редакції чинній на момент винесення Позивачем рішення від 26 грудня 2002 року): договір оренди земельної ділянки укладається у письмовій формі; невід'ємною частиною договору оренди є план (схема) земельної ділянки; договір оренди земельної ділянки посвідчується нотаріально за її місцезнаходженням: на строк до 5 років - за бажанням однієї із сторін договору; на строк більше 5 років - в обов'язковому порядку.

Відповідно до статтей 13, 18 Закону України «Про оренду землі» (в редакції чинній на момент винесення Позивачем рішення від 26 грудня 2002 року): договір оренди земельної ділянки набирає чинності після досягнення домовленостей з усіх істотних умов, підписання його сторонами і державної реєстрації; укладений договір оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації; факт державної реєстрації засвідчується печаткою реєструючого органу з підписом уповноваженої на це особи та зазначенням дати реєстрації на всіх примірниках договору; один зареєстрований примірник договору зберігається в органі, який здійснив його реєстрацію.

Поряд з тим, у відповідності до статтей 14, 18, 20 Закону України «Про оренду землі» (в редакції чинній на момент укладення оспорюваного Договору про оренду земель водного фонду): договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально; договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації; укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації.

При цьому, у відповідності до частини 3 статті 640 Цивільного кодексу України (в редакції чинній на момент укладення оспорюваного Договору про оренду земель водного фонду), договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як визначено статтею 215 Цивільного кодексу України: підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно статті 626 Цивільного кодексу України: договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору; до договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно пункту 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29 травня 2012 року „Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон повязує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 роз'яснення Вищого арбітражного суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними» N 02-5/111 від 12 березня 1999 року, вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Із системного аналізу нормативно-правової бази та спеціальних норм права, котрі направленні саме на врегулювання орендних відносин земельної ділянки в сукупності з доказами наявними в матеріалах справи, колегія суду дослідивши Рішення Позивача від 26 грудня 2002 року, котре стало підставою укладення спірного Договору зазначає наступне.

Колегія суддів констатує, що пунктом 2.24 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 травня 2011 року № 6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» визначено, що для правильного вирішення спору про визнання недійсним договору оренди землі суттєве значення має зясування правового режиму спірної земельної ділянки та дотримання порядку передачі її в оренду згідно з вимогами статтей 84, 118, 123, 124 Земельного кодексу України з урахуванням необхідності у певних випадках дотримання порядку її вилучення. З огляду на це судам потрібно встновлювати наявність у відповідної ради повноважень для вирішення питання щодо затвердження проекту відведення і передачі спірної земельної ділянки в оренду, а отже й дійсність укладеного договору, що оспорюється.

З огляду на це судам необхідно враховувати, що оскільки договір оренди укладається на виконання рішення органу місцевого самоврядування чи виконавчої влади, то без скасування такого рішення у встановленому порядку відсутні правові підставі для визнання відповідних договорів недійсними з підстав відсутності повноважень у відповідної місцевої ради чи органу виконавчої влади на затвердження проекту відведення та передачі спірної земельної ділянки в оренду.

Статтею 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що міські ради правомочні розглядати та вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законам до їх відання.

Частиною 1 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що рада в межах повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Стаття 12 Земельного кодексу України визначає повноваження міських рад у галузі земельних відносин на території міст, пунктом "а" якої передбачено розпорядження землями територіальних громад.

Підпункт 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначає виключну компетенцію міських рад у вирішенні відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Дана норма закону є одним із засобів забезпечення провідної ролі міських рад як органів міського самоврядування, які покликані представляти відповідні територіальні громади та здійснювати від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування. Виключна компетенція місцевих рад означає, що ніякі інші органи чи посадові особи не мають права приймати рішення з питань, віднесених до виключної компетенції рад.

Згідно з частини 1 статті 122 Земельного кодексу України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Між тим, відповідно до пункту 2.26 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 травня 2011 року № 6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин», у вирішенні спорів про визнання договорів оренди земельної ділянки суди мають зясувати наявність на момент укладення оспорюваного договору оренди рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки, оскільки його відсутність суперечить вимогам пункту 5 частини 4 статті 15 Закону України «Про оренду землі».

Також, розглядаючи справи у спорах про визнання недійсними договорів оренди, суди повинні зясувати питання чинності рішень (розпоряджень), на підставі яких було укладено такі договори.

Як уже було зазначено вище в даній судовій постанові, постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 29 липня 2014 року у справі № 1715/13097/12 (за позовом Третьої особи до Позивач; за участю , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Відповідача, про визнання протиправним та скасування рішення Рівненської міської ради від 22 вересня 2011 року № 1208 «Про затвердження проекту та передачу в оренду земельної ділянки на вул. Будівельників, 6») залишеним без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18 грудня 2014 року, позовні вимоги Третьої особи задоволено, визнано рішення Рівненської міської ради від 22 вересня 2011 року № 1208 протиправним та скасовано (а.с. 14-19).

Ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 8 грудня 2015 року в справі № 1715/13097/12 у задоволенні заяви Відповідача про перегляд за нововиявленими обставинами постанови цього суду від 29 липня 2014 року в даній справі було відмовлено.

Вказаними судовими актами було встановлено наступні обставини: на спірній земельній ділянці, що перебуває в оренді ТОВ "Планета-Друк", знаходяться об'єкти нерухомості будівлі протирадіаційного сховища (ІТМ-2) та розчинно-бетонного вузла, які належать на праві власності ОСОБА_5. Той факт, що вищезазначена будівля, зокрема, розчинно-бетонного вузла, є обєктом нерухомості, також підтверджується і рішенням Рівненського міського суду від 13 грудня 2012 року, залишеним в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 жовтня 2013 року.

В результаті прийнятого рішення № 1208 позивач не має можливості користуватися будівлею посту №3 та протирадіаційним сховищем (ІТМ-2), хоча є власником цих об'єктів нерухомості. Позивач фактично позбавлений доступу до цих об'єктів, оскільки прохід до них можливий лише через земельну ділянку, яка передана в оренду ТОВ "Планета-Друк", згідно рішення № 1208.

Приймаючи рішення №1208 Рівненською міською радою було порушено наведені норми, оскільки вона не тільки не створила належних умов для реалізації позивачем передбаченого законом права на землю, а навпаки позбавила його права на землю, яка необхідна для обслуговування будівлі розчинно-бетонного вузла, будівлі посту №3 та протирадіаційного сховища (ІГМ-2).

Враховуючи вищенаведене, відповідач, прийнявши оскаржуване рішення, надав дозвіл третій особі для розроблення проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки, на якій знаходиться об'єкти нерухомості, що належать на праві власності ОСОБА_3, тим самим порушив права позивача як власника суміжної земельної ділянки.

Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що Рада, прийнявши 17 лютого 2011 року рішення № 243 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки на АДРЕСА_1», не врахувала розміщення на даній земельній ділянці об'єктів нерухомості, що належать позивачу на праві приватної власності, тим самим і позбавила позивача права на землю, що необхідна йому для обслуговування будівлі розчинно-бетонного вузла, будівлі посту № 3 та протирадіаційного сховища.

Окрім того, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18 грудня 2014 року в справі № К/800/45654/14 (за позовом Третьої особи до Позивача, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Відповідача про визнання протиправним та скасування рішення; а.с. 241-242), касаційну скаргу Відповідача залишено без задоволення, а Постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 29 липня 2014 року без задоволення (позовні вимоги задоволено, визнано протиправним та скасовано рішення Рівненської міської ради від 22 вересня 2011 року № 1208 «Про затвердження проекту та передачу в оренду земельної ділянки по вул.. Будівельників, 6»).

В даній ухвалі були встановленні наступні обставини:

З матеріалів справи вбачається, що Позивачу (Третій особі) належить на праві власності земельна ділянка загальною площею 25,4109 га, яка надана для обслуговування цілісного майнового комплексу, до якого, відповідно до договору купівлі-продажу від 28 травня 2008 року, входить будівля розчинно-бетоного вузла та будівля посту № 3. Право власності на будівлю розчинно- бетонного вузла було зареєстроване в КП «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» 28 березня 2008 року. також з матеріалів спарви вбачається, що розчинно-бетонний вузол розташований на земельній ділянці, відносно якої Відповідачем (Позивач по даній справі) прийнято оскаржуване рішення. Про місцезнаходження будівлі розчинно-бетонного вузла на вищенаведеній земельній ділянці свідчить рішення Рівненського міського суду від 13 грудня 2012 року, залишене в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ 9 жовтня 2013 року та висновок судової будівельно-технічної експертизи від 17 жовтня 2012 року за матеріалами цивільної справи № 2-4227/11.

Вищевказані обставини були підставою для задоволення вимог Третьої особи до Позивача та визнання протиправним і скасування рішення Позивача від 22 вересня 2011 року № 1208 «Про затвердження проекту та передачу в оренду земельної ділянки на вул. Будівельників, 6».

Окрім того, колегія суддів звертає увагу, що рішенням господарського суду Рівненської області від 20 січня 2015 року в справі № 918/1649/14 (за позовом Позивача до Відповідача; за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову на стороні Позивача ОСОБА_5 про розірвання договору), залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 28 квітня 2015 року, вимоги Позивача задоволено, а спірний Договір оренди розірвано.

У той же час, постановою Вищого господарського суду України від 1 липня 2015 року вищезазначені судові рішення скасовано, а в задоволенні позову Позивача про розірвання вищенаведеного договору оренди відмовлено. В обґрунтування даного рішення господарський суд касаційної інстанції посилався на неправильно обраний Позивачем спосіб захисту його права (а.с. 20-21).

В даній постанові було зазначено, що: встановлення факту передачі в оренду земельної ділянки, на якій знаходиться майно (нерухомість), що належить іншій особі на праві власності, є правовою підставою для визнання оспорюваного договору недійсним, оскільки відповідно до частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

З огляду на вищенаведене, колегія суду зазначає, що за приписами частини 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до пункту 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26 грудня 2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Статтею 124 Конституції України визначено, що: судові рішення (ухвала, постанова) є обов'язковими до виконання на всій території України.

Статтею 120 Земельного кодексу України, вищенаведеного кодексу передбачено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Відповідно до частини 1 статті 181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Згідно висновків, викладених в Методичних рекомендаціях стосовно визначення нерухомого майна, що знаходиться на земельних ділянках, право власності на які підлягає державній реєстрації, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 14 квітня 2009 року № 660/5, ознаками нерухомої речі є її розташування на земельній ділянці та нерозривна пов'язаність з землею (тобто вона не може існувати без землі), а також неможливість переміщення зазначеного об'єкта без його знецінення та зміни його призначення.

Зі змісту вищенаведених нормативних приписів вбачається, що земельна ділянка, яка знаходиться безпосередньо під окремою будівлею, не може бути передана особі, яка не є власником цієї будівлі, а також не може бути передана для обслуговування інших будівель, оскільки нерухоме майно нерозривно пов'язане з землею. Передавши земельну ділянку в користування іншій особі, аніж власнику нерухомого майна, що знаходиться на цій земельній ділянці, порушуються права власника нерухомої речі.

Основоположними нормами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, які покладені в основу практики Європейського суду з прав людини, є принцип справедливої рівноваги між суспільними інтересами та необхідністю дотримання прав власників.

Особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

За вищевстановлених обставин в даній судовій постанові, зважаючи на встановлений факт передачі Позивачем для Відповідача в оренду спірної земельної ділянки, на якій, як встановлено у вищеописаних судових актах, знаходиться майно (нерухомість), що належить Третій особі (зокрема, будівля розчинно-бетонного вузла), колегія суддів дійшла висновку про те, що зміст укладеного між сторонами Договору оренди землі суперечить вимогам вищезазначених норм Земельного кодексу України та Закону України «Про оренду землі».

З вищенаведених нормативних приписів вбачається, що право користування земельною ділянкою виникає на підставі відповідного рішення органу місцевого самоврядування та укладеного відповідно до нього договору оренди землі.

Відтак, при вирішенні спорів про визнання недійсними договорів оренди слід з'ясовувати питання чинності рішень, на підставі яких було укладено такі договори.

Посилання Відповідача на наявність у нього права власності на спірну будівлю розчинно-бетонного вузла, не беруться судом до уваги, оскільки, як було зазначено вище, дане майно є обєктом нерухомості, а відтак право власності на такий обєкт підлягає обовязковій державній реєстрації. Проте, докази проведення Відповідачем такої державної реєстрації Відповідачем матеріали справи не містять.

Крім того, посилання Відповідача в апеляційній скарзі про наявність на спірній земельній ділянці належного йому майна не свідчить про необґрунтованість вимог Позивача та законність спірного договору.

Зважаючи на докази, наявні в матеріалах справи, в тому числі й правовстановлюючі документи (а.с. 199-209) щодо знаходження обєктів нерухомості, котрі належать Відповідачу на спірній земельній ділянці, колегія суддів зауважує, що дана земельна ділянка, котра є обєктом оренди, надана за рахунок земель житлової та громадської забудови та відносить до комунальної власності, і відтак, має особлий порядок щодо передачі її в оренду, а саме - особа не може без будь-якої правової підстави здійснювати користування даною земельною ділянкою, в кожному випадку має бути правова підстава для здійснення такого користування, що забезпечить використання землями комунальної та державної власності саме в правовому полі, а не поза його межами, в даному ж випадку, такою правовою підставою є рішення (розпорядження) відповідного органу влади.

Враховуючи те, що рішення Позивача від 22 вересня 2011 року № 1208 «Про затвердження проекту та передачу в оренду земельної ділянки на вул. Будівельників, 6» у встановленому законом порядку було визнано судом протиправним та скасовано, в суду апріорі не має правових підстав для висновків (в контексті діючого законодавства України) щодо користування Відповідачем даною орендованою земельною ділянкою за відсутності правової підстави (котра в свою чергу й було першочерговою обставиною на підставі якої виникли дані відносини).

Суд зауважує, що Позивачем подано до суду докази, які вказують саме на недійсність оскаржуваного правочину, а тому колегія суддів дійшла висновку про законність та обґрунтованість вимог Позивача про визнання недійсним укладеного між сторонами договору оренди землі від 27 грудня 2011 року № 00274.

З огляду на усе вищеописане у даній судовій постанові, колегія суддів вважає, що посилання Відповідача, висвітлені в апеляційній скарзі, є необґрунтованими, документально не підтвердженими. Відтак, Відповідач в порушення вимог статтей 32, 33 Господарського процесуального кодексу України, не довів тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та заперечень, висвітлених в апеляційній скарзі.

Враховуючи усе вищевказане, колегія апеляційного господарського суду констатує недоведеність Позивачем підставності своїх позовних вимог щодо визнання недійсними Договорів, а тому відмовляє у позові щодо визнання недійсними договору оренди земельної ділянки водного фонду та договору оренди водного обєкту задоволенню не підлягають.

З огляду на усе вищевисвітлене у даній судовій постанові, Рівненський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення господарського суду Рівненської області слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Відповідача без задоволення.

Судові витрати за подачу апеляційної скарги, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, суд залишає за Відповідачем .

Керуючись статями 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю "Планета - Друк" - залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Рівненської області від 15 лютого 2016 року в справі № 918/907/15 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

5. Справу № 918/907/15 повернути господарському суду Рівненської області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Філіпова Т.Л.