ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" травня 2016 р. Справа № 922/61/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Білецька А.М., суддя Слободін М.М.

при секретарі - Кохан Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, паспорт серія ММ 320916 від 14.09.99 року (директор), ОСОБА_2, за довіреністю №1 від 20.01.15 року, ОСОБА_3, за довіреністю б/н від 30.10.15 року;

1-го відповідача - ОСОБА_4, паспорт серія МК 127884 від 18.06.96 року (директор);

2-го відповідача - ОСОБА_5, за довіреністю №88 від 11.01.16 року.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ВС Благодатний" (вх. № 986 Х/3-12) та Фермерського господарства "Врємя" (вх. № 1046 Х/3-12) на рішення господарського суду Харківської області від 15 березня 2016 року по справі № 922/61/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ВС Благодатний", с.Благодатне

до Державного підприємства "Благодатне", с. Благодатне ,

Фермерського господарства "Врємя", м. Красний Лиман,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні першого відповідача Державного підприємства "Благодатне" - Міністерство аграрної політики та продовольства України, м. Київ

про визнання недійсним договору,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 15.03.2016 року по справі №922/61/16 (суддя Лавренюк Т.А.) в задоволенні позову відмовлено повністю. Визнано недійсним договір про спільне вирощування сільськогосподарської продукції № 8 від 26.04.2010 року, укладений між Державним підприємством "Благодатне" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ВС Благодатний". Визнано недійсним договір про спільний обробіток земельної ділянки № 8 від 17.07.2014 року, укладений між Державним підприємством "Благодатне" та Фермерським господарством "Врємя".

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "ВС Благодатний" звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 15.03.2016 року по справі №922/61/16 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В апеляційній скарзі заявник посилається на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм чинного законодавства України і що суд першої інстанції не в повному обсязі з'ясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, неправильно та неповно дослідив докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, а також на те, що суд невірно застосував норми як матеріального, так і процесуального права, що потягло за собою неправильне вирішення господарського спору та згідно статті 104 Господарського процесуального кодексу України є підставою для його скасування.

Крім того, з рішенням суду першої інстанції не погодився другий відповідач - Фермерське господарство "Врємя", подав до суду апеляційної інстанції скаргу, вважаючи, що рішення господарського суду Харківської області від 15.03.2016 року по справі №922/61/16 прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить зазначене рішення скасувати в частині визнання договору про спільний обробіток земельної ділянки № 8 від 17.07.2014 року, укладений між Державним підприємством "Благодатне" та Фермерським господарством "Врємя" недійсним, в іншій частині рішення залишити без змін.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суд від 11.04.2016 року по справі №922/61/16 зазначені скарги обєднані в одне апеляційне провадження.

Від директора Товариства з обмеженою відповідальністю "ВС Благодатний" надійшло клопотання про витребування оригіналів документів та призначення судової експертизи (вх. №4614 від 04.05.2016 року).

18.05.2016 року представник Фермерського господарства "Врємя" надав клопотання про витребування від першого відповідача оригіналу договору від 26.04.2010 року №8.

Ознайомившись з матеріалами справи та зясувавши думку учасників представників сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що в задоволенні даних клопотань слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про судові експертизи» від 25.02.1996 року судова експертиза це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних обєктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів дізнання, досудового та судового слідства.

Статтею 41 ГПК України передбачено, що для розяснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору та потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Згідно із п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи.

Водночас, визначення чи потребує вирішення спірного питання застосування спеціальних знань експертів чи ні, віднесено до компетенції суду. У разі коли суддя потребує висновків фахівця з питань, що відносяться до предмету доказування, він вправі призначити експертизу на свій розсуд.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних обставин по даній справі немає, оскільки в матеріалах справи є інші достатні засоби доказування (відзиви, апеляційні скарги, додаткові докази), аналіз яких дає змогу вирішити спір по суті без проведення судової експертизи.

Крім того, колегія суддів вважає, що в задоволенні клопотання про витребування документів слід відмовити з таких підстав.

Згідно зі ст. 38 Господарського процесуального кодексу України сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: який доказ витребовується; обставини, що перешкоджають його наданню; підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; обставини, які може підтвердити цей доказ.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

З наведеного випливає, що у разі неможливості самостійно подати необхідні для розгляду справи докази сторона, прокурор, третя особа вправі звернутися до господарського суду, в тому числі й апеляційній інстанції, з клопотанням про витребування доказів. При цьому обґрунтування такої неможливості покладається на особу, що заявляє відповідне клопотання. Звертаючись з клопотанням про витребування доказів до суду апеляційної інстанції, заявник, з огляду на вимоги частини 1 статті 101 Господарського процесуального кодексу України, повинен також обґрунтувати неможливість подання цих доказів до місцевого господарського суду (аналогічна правова позиція наведена в п.2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Колегія суддів констатує, що в клопотанні не зазначено обґрунтування щодо неможливості заявником самостійно отримати докази, які він просить суд витребувати та відсутні відомості щодо того, чи звертався позивач та другий відповідач до Державного підприємства "Благодатне" з приводу надання документів, про які йдеться в вище зазначеному клопотанні.

Державного підприємства "Благодатне" через канцелярію суду надало відзиви на апеляційні скарги (вх.4707, вх.4708, від 10.05.2016 року), в яких проти доводів викладених в апеляційних скаргах заперечує, вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції прийняте з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права та всебічним дослідженням обставин справи, просить рішення залишити без змін, а апеляційні скарги залишити без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши в судовому засіданні пояснення уповноважених учасників судового процесу, перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, їх юридичну силу та доводи апеляційних скарг, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах вимог, передбачених ст. 101 ГПК України, колегія суддів встановила наступне.

Як свідчать матеріали справи та підтверджено в ході апеляційного розгляду, 26.04.2010 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "ВС Благодатний" (позивач у справі) та Державним підприємством "Благодатне" (перший відповідач у справі) було укладено договір про спільне вирощування сільськогосподарської продукції № 8, відповідно до умов якого, сторони зобов'язались діяти для досягнення господарських цілей, а саме: вирощування та реалізації сільськогосподарської продукції.

За умовами пункту 1.3 даного договору сторони зобов'язались діяти спільно без об'єднання майна, грошових коштів шляхом використання земельної ділянки згідно плану-схеми розташування полів, яка є невід'ємною частиною даного договору для вирощування сільськогосподарської продукції площею рілля 4261 га, під заготівлю сіна 410 га, яка належить Державному підприємству "Благодатне" на праві постійного користування землею згідно Державного акту ХР-12-00-002658 від 29.12.1997 року

У пункті 2.3.6 договору позивач взяв на себе зобов'язання своїми силами з залученням першого відповідача, або силами третіх осіб здійснювати обробку земель, посів і збирання зернових, олійних та кормових культур на земельних ділянках першого відповідача.

Як зазначає позивач, сторони у додатковій угоді № 1 до договору погодили термін дії договору та визначили, що термін його дії становить 10 років, починаючи з 01.07.2011року.

Проте, 17.07.2014 року між першим відповідачем - Державним підприємством "Благодатне" та Фермерським господарством "Врємя" (другий відповідач у справі) укладено договір про спільний обробіток земельної ділянки №8.

Відповідно до пункту 1.1 договору № 8 від 17.07.2014 року перший та другий відповідачі зобов'язались, з метою отримання прибутку, спільно обробляти земельну ділянку сільськогосподарського призначення, загальною площею 1987,00 га ріллі, розташованої за адресою Харківська область, Зміївський район, с. Благодатне, яка належить Державному підприємству "Благодатне" на праві постійного користування, що підтверджується Актом на постійне користування земельною ділянкою серія № ХР-12-00-002658, виданим Зміївською районною радою Зміївського району Харківської області 29.12.1997 року, для вирощування зернових культур, олійних культур, буряків, здійснювати оптову торгівлю зерном, насінням та кормами для тварин, заготівлю, виробництво та переробку сільськогосподарської продукції, вирощеної на земельній ділянці.

У розділі 6 договору сторони погодили внески кожної зі сторін, а саме: внесок першого відповідача - надання права доступу для використання земельної ділянки площею 1987 га (пункт 6.1.1 договору).

Вартість вкладу другого відповідача складає 3 950 000,00грн. (пункт 6.3.1 договору).

У пункті 7.6 даного договору сторони домовилися, що незалежно від наявності чи відсутності прибутку від спільного обробітку земельної ділянки перший відповідач отримує від другого відповідача компенсацію понесених сільськогосподарських витрат, а саме: фіксовану суму грошових коштів у розмірі 600 000,00грн. за відпрацьований рік.

Термін дії договору, за умовами пункту 8.1, погоджений сторонами з моменту його підписання до 31.12.2024 року.

На думку позивача, укладення між Державним підприємством "Благодатне" та Фермерським господарством "Врємя" договору про спільний обробіток земельної ділянки № 8 від 17.07.2014 року є порушенням прав Товариства з обмеженою відповідальністю "ВС Благодатний" на спільний обробіток земельної ділянки за існуючим договором про спільне вирощування сільськогосподарської продукції № 8 від 26.04.2010 року, укладеним між позивачем та першим відповідачем.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно з ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно з ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" визначено, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно з ч. 1 ст. 136 ГК України право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

Відповідно до ч. 1. 2 ст. 74 ГК України державне комерційне підприємство є суб'єктом підприємницької діяльності, діє на основі статуту або модельного статуту і несе відповідальність за наслідки своєї діяльності усім належним йому на праві господарського відання майном згідно з цим Кодексом та іншими законами, прийнятими відповідно до цього Кодексу.

Майно державного комерційного підприємства закріплюється за ним на праві господарського відання.

Частиною 5 ст. 75 ГК України передбачено, що державне комерційне підприємство не має права безоплатно передавати належне йому майно іншим юридичним особам чи громадянам, крім випадків, передбачених законом. Відчужувати майнові об'єкти, що належать до основних фондів, державне комерційне підприємство має право лише за попередньою згодою органу, до сфери управління якого воно належить, і лише на конкурентних засадах, якщо інше не встановлено законом. Розпоряджатися в інший спосіб майном, що належить до основних фондів, державне комерційне підприємство має право лише у межах повноважень та у спосіб, що передбачені цим Кодексом та іншими законами.

Предметом спору є недійсність договору про спільний обробіток земельної ділянки від 17.07.2014 року за № 8.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що 26.04.2010 року між ДП «Благодатне» та ТОВ «ВС Благодатний» був укладений договір №8 про спільне вирощування сільськогосподарської продукції. Додатковою угодою №1 сторони визначили, що термін дії договору становить 10 років починаючи з 01.07.2011 року.

Позивач наполягає, що ДП «Благодатне» не могло укласти договір №8 спільний обробіток земельної ділянки від 17.07.2014 року, оскільки у нього фізично не існувало у користуванні земельної ділянки площе 1987 га переданої у користування ФГ «Время».

Дослідивши умови договору, на який посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог (договору про спільне вирощування сільськогосподарської продукції № 8 від 26.04.2010 року, укладеного між позивачем та першим відповідачем), та спірного договору, який позивач просить визнати недійсним (договір про спільний обробіток земельної ділянки № 8 від 17.07.2014 року, укладений між першим та другим відповідачем), суд першої інстанції дійшов висновку, що вони суперечать вимогам діючого законодавства.

Колегія суддів погоджується з таким висновком господарського суду Харківської області виходячи з наступних підстав.

Відповідно до пунктів 1, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 06.11.2009, при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на цих підставах вирішувати справи. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав визначених законом.

Як вбачається зі змісту оспорюванних договорів, основною їх метою є співробітництво між сторонами в напрямках, що наведені в розділі першому договору №8 від 26.04.2010 року, та договорі №8 від 17.07.2014 року. Сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов договору про спільну діяльність.

Згідно з ст. 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

Відповідно до ст. 1131 ЦК України, договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Вкладом учасника, за приписами ст. ст. 1133, 1134 ЦК України, вважається все майно, що вноситься учасником у спільну діяльність.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно пункту 6.1.1 оспорюваного договору внеском Державного підприємства "Благодатне" у спільну діяльність є право на використання земельної ділянки площею 1987 га.

Разом з тим, відповідно до п. 5.6 статуту Державного підприємства "Благодатне" воно здійснює володіння, користування й іншими природними ресурсами відповідно до мети свої діяльності та законодавства.

Як вбачається із тексту договору та наявних матеріалів справи, перший відповідач у даній спільній діяльності вніс свою частку - земельну ділянку, що належить йому на праві постійного користування, відповідно до рішення Гатвальдівської районної ради народних депутатів від 03.04.1990 року та державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серії ХР12-00-002658, виданого 29.12.1997 року.

Як встановлено апеляційним судом в судовому засіданні та відповідно до інформації у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, Державне підприємство "Благодатне" є юридичною особою, заснованою на державній власності (а.с.36, том 2).

За змістом частини 2 статті 141 Господарського кодексу України управління об'єктами державної власності відповідно до закону здійснюють Кабінет Міністрів України і, за його уповноваженням, центральні та місцеві органи виконавчої влади. У випадках, передбачених законом, управління державним майном здійснюють також інші суб'єкти.

З огляду на викладене, Державне підприємство "Благодатне" може розпоряджатися майном, що належить до основних фондів та укладати договори про спільну діяльність, за якими використовується нерухоме майно, що перебуває в їх господарському віданні чи оперативному управлінні, виключно у межах повноважень та у спосіб встановленими чинним законодавством України.

Статтею 4 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" визначено, що суб'єктами управління об'єктами державної власності є: Кабінет Міністрів України; центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері управління об'єктами державної власності; центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері економічного розвитку; міністерства, інші органи виконавчої влади та державні колегіальні органи (далі - уповноважені органи управління); Фонд державного майна України тощо.

Кабінет Міністрів України є суб'єктом управління, що визначає об'єкти управління державної власності, стосовно яких виконує функції з управління, а також об'єкти управління державної власності, повноваження з управління якими передаються іншим суб'єктам управління, визначеним цим Законом. Здійснюючи управління об'єктами державної власності, Кабінет Міністрів України, зокрема, визначає органи виконавчої влади та державні колегіальні органи, які здійснюють функції з управління об'єктами державної власності; встановлює порядок передачі об'єктів державної власності суб'єктам управління, визначеним цим Законом; визначає порядок відчуження та списання об'єктів державної власності (ст. 5 Закону України «Про управління об'єктами державної власності»).

Отже, Кабінет Міністрів України є суб'єктом управління, що визначає об'єкти управління державної власності, стосовно яких виконує функції з управління, а також об'єкти управління державної власності, повноваження з управління якими передаються іншим суб'єктам управління, визначеним цим Законом.

Згідно зі ст. ст. 113, 117 Конституції України (в редакції чинній на момент укладення оспорюванних договорів )Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012 року № 296 затверджено Порядок укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном.

Відповідно до пункту 1 вказаного Порядку, цей Порядок визначає механізм укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків і далі субєкт господарювання), договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном.

Таким чином, вказаним Порядком встановлено безумовну вимогу про погодження договору про спільну діяльність державним підприємством з Кабінетом Міністрів України та центральним органом виконавчої влади, у сфері управління якого знаходиться державне підприємство.

Субєкт господарювання, що виявив намір укласти договір, подає центральному органові виконавчої влади, до сфери управління якого він належить, іншому субєкту управління обєктами державної власності, зокрема Національній або галузевій академії наук (далі - орган управління), звернення щодо погодження укладення договору разом з такими документами:

1) попередньо погоджений сторонами проект договору;

2) засвідчені копії статутів (положень) суб'єкта господарювання та сторони сторін), з якою (якими) передбачається укласти договір;

3) інформація про субєкта господарювання, зокрема про:

виробничі потужності, обсяг і основну номенклатуру продукції, у тому числі експортної:

кількість робочих місць;

рівень прибутковості за останні три роки, розмір дебіторської та кредиторської заборгованості, у тому числі простроченої;

державну реєстрацію прав власності або користування будинками (спорудами) та земельними ділянками, які передбачається використовувати за договором;

перебування майна, яке передбачається використовувати за договором, в заставі, податковій заставі, оренді, лізингу.

Субєкт господарювання подає також бізнес-план з визначенням етапів, строків, шляхів і засобів виконання договору, джерел його фінансування, впливу результатів укладення договору на фінансовий план субєкта господарювання;

4) інформація про сторону (сторони), з якою (якими) передбачається укласти договір, а саме:

повне найменування сторони;

дані про її державну реєстрацію;

відомості, що підтверджують здатність сторони забезпечити належне виконання своїх договірних зобовязань, зокрема фінансову та професійну спроможність;

5) звіт про оцінку майна, що передбачається використовувати за договором, з паї оском про його вартість, визначену на підставі незалежної експертної оцінки із застосуванням бази оцінки, що відповідає ринковій вартості.

Зазначений звіт подається разом з рецензією, що містить позитивний висновок щодо його відповідності вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна або за наявності незначних недоліків, що не вплинули на достовірність оцінки, про відповідність цілому таким нормативно-правовим актам;

6) обґрунтування способу використання державного майна з відповідними розрахунками.

Орган управління готує протягом місяця з дня надходження від суб'єкта господарювання звернення щодо погодження укладення договору за погодженням з Мінекономрозвитку, Мінфіном, Фондом державного майна та Мінюстом відповідний проект рішення Кабінету Міністрів України.

Зазначений проект повинен, зокрема, містити істотні умови договору, укладення якого пропонується погодити, щодо забезпечення підвищення ефективності використання державного майна, захисту майнових інтересів держави, унеможливлення відчуження державного майна, а також залежно від виду договору - розмір часток часників, строк дії договору, порядок розподілу прибутку, покриття витрат та внесення додаткових вкладів.

До проекту рішення Кабінету Міністрів України щодо погодження укладення договору органом управління додаються такі документи:

звернення субєкта господарювання до органу управління щодо погодження укладення договору разом з документами, що передбачені підпунктами 2-6 пункту 2 цього Порядку, а також погоджений органом управління проект договору;

висновок органу управління щодо відсутності встановлених законодавством заборон та обмежень на використання майна субєкта господарювання, якщо таке використання передбачається договором;

висновок органу управління про відповідність галузевим концепціям і програмам розвитку пропозицій субєкта господарювання, який планує укласти договір.

Орган управління подає в установленому порядку на розгляд Кабінету Міністрів України узгоджений проект рішення щодо погодження укладення договору разом з документами, зазначеними в абзацах четвертому - шостому пункту 3 цього Порядку.

У разі прийняття Кабінетом Міністрів України рішення про погодження укладення договору орган управління здійснює заходи щодо забезпечення його укладення субєктом господарювання відповідно до вимог законодавства (пункт 2-6 порядку).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» документ дозвільного характеру - дозвіл, висновок, рішення, погодження, свідоцтво, інший документ, який дозвільний орган зобов'язаний видати суб'єкту господарювання у разі надання йому права на провадження певних дій щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності та/або без наявності якого суб'єкт господарювання не може проваджувати певні дії щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності.

Таким чином, погодження Кабінету міністрів України є документом дозвільного характеру в розумінні ст. 1 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності».

Як зазначалося вище, перший відповідач вносив у договір від 26.04.2010 року, та у договір №8 від 17.07.2014 року свою частку у вигляді земельної ділянки, що є його майном на підставі постійного користування, а отже враховуючи всі вище зазначені норми, повинен був, до укладання договору, узгодити таку дію із з Кабінетом Міністрів України (відсутнє рішення Кабміну), з Мінекономрозвитку, Мінфіном, Фондом державного майна та Мінюстом.

Згідно з ч. 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Проте, сторонами ані під час укладання договору від 26.04.2010 року № 8, ані під час укладання договору від 17.07.2014 року № 8 вищезазначені вимоги Порядку не були дотримані, погодження Кабінету Міністрів України не отримано.

В матеріалах справи міститься погодження Міністерства аграрної політики та продовольства України на укладання договору про спільний обробіток земельних ділянок сільськогосподарського призначення площею 2000,0 та 1987 га, що належать на праві постійного користування ДП «Благодатне» (а.с.130, том 1).

Колегія суддів не погоджується з тим, що погодження договору лише з Мінагрополітики України, відповідає умовам Порядку, та вважає це твердження позивача є хибним та таким, що ґрунтується на довільному тлумаченні норм права.

Договір № 8 про спільний обробіток земельної ділянки від 17.07.2014 року та договір про спільне вирощування сільськогосподарської продукції № 8 від 26.04.2010 року не був погоджений з Кабінетом Міністрів України (відсутнє рішення Кабміну). Цей договір було погоджено тільки з Міністерством аграрної політики та продовольства України, до сфери управління якого належить ДП «Благодатне» як державне підприємство.

Отже, відсутня обовязкова умова для укладення зазначених договорів, сторонами не дотримано вимогу щодо укладення договору на підставі відповідного рішення Кабінету Міністрів України.

Як вже було зазначено, земельна ділянка, яка є предметом договору № 8 про спільний обробіток земельної ділянки від 17.07.2014 року та договору про спільне вирощування сільськогосподарської продукції №8 від 26.04.2010 року належить першому відповідачу на праві постійного користування, відповідно до державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серії ХР12-00-002658, виданого 29.12.1997 року.

Приписам абз. 2 ч. 1 статті 1134 Цивільного кодексу України, згідно яких внесене учасниками майно, яким вони володіли на підставах інших, ніж право власності, використовується в інтересах усіх учасників і є їхнім спільним майном.

Відчуження нерухомого майна державним підприємством можливе лише за попередньою згодою органу, до сфери управління якого воно належить, та за умови додаткового погодження в установленому порядку з Фондом державного майна України. Відповідного погодження з Фондом державного майна України на визнання за ТОВ «Благодатне», ФГ «Время» спільної часткової власності на державне нерухоме майно у вигляді земельної ділянки - в матеріалах справи також відсутнє.

Вищевикладене свідчить, що уклавши оспорюваний договір Державне підприємство "Благодатне" не маючи необхідного обсягу цивільної дієздатності щодо земельної ділянки (враховуючи наявні тільки право володіння і користування) фактично розпорядилось нею (земельною ділянкою), передавши право користування відповідачеві.

Положення частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України та стаття 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарського договору).

Загальні підстави визнання недійсними правочинів і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України .

Відповідно до частини 1 та частини 3 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (пункт 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання практики визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

При укладенні договору про спільне вирощування сільськогосподарської продукції № 8 від 26.04.2010 року, укладеного між позивачем та першим відповідачем, та договору про спільний обробіток земельної ділянки № 8 від 17.07.2014 року (укладеного між першим та другим відповідачами) не дотримано загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, які встановлені ст.203 Цивільного кодексу України.

Крім того, відповідно до Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого від 09.12.2011 року № 1588 в редакції, що діяла на час укладення договору від 17.07.2014 року № 8, договір про спільну діяльність повинен бути взятий на облік в органах податкової служби.

Відповідно до п.14.6 ст.153 Податкового кодексу України в редакції, що діяла під час укладання спірного договору, порядок обліку та звітності результатів спільної діяльності встановлюється центральним органом виконавчої влади.

Відповідно до п.4.6. Порядку, в редакції, що діяла на час укладання спірного договору, для взяття на облік договору про спільну діяльність уповноважена особа зобов'язана протягом 10 календарних днів після реєстрації договору або після набрання ним чинності подати до контролюючого органу за своїм основним місцем обліку такі документи:

заяву за формою № 1 -ОПП;

копію договору (контракту) про спільну діяльність.

До цих документів додаються:

1) інформаційна картка договору з відміткою органу, що здійснив державну реєстрацію договору, якщо до складу учасників договору про спільну діяльність входить поземний інвестор;

2) копії документів, які підтверджують погодження договору уповноваженим органом правління відповідно до законодавства, засвідчені в установленому законодавством порядку, якщо договором передбачене використання нерухомого майна державної власності, що перебуває у господарському віданні чи оперативному управлінні учасника поговору про спільну діяльність;

Колегією суддів встановлено, що договір № 8 про спільний обробіток земельної ділянки від 17.07.2014 року між ДП «Благодатне» та ФГ «Врємя» не був взятий на облік в органах податкової служби, як то передбачено відповідним Порядком №1588.

Стаття 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме:

"1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним".

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2011 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними": "Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 Цивільного кодексу України, саме на момент вчинення правочину."

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що під час укладання договору № 8 про спільний обробіток земельної ділянки від 17.07.2014 року, договору №8 договір про спільне вирощування сільськогосподарської продукції від 26.04.2010 року сторонами не було дотримано вимог чинного законодавства щодо його обовязкового погодження з іншими міністерствами Кабінету Міністрів України. Крім того, договір від 17.07.2010 року №8 не був взятий на облік в органах податкової служби.

Статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину. Відповідно до даної статті правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Зі змісту наведеної правової норми випливає, що презумпція правомірності правочину може бути спростована нормою закону, яка містить відповідну заборону, а у випадках, прямо не передбачених у законодавстві, презумпція правомірності правочину може бути спростована судом.

Так, зокрема, згідно з п. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству.

При цьому застосування даної статті господарським судом при прийнятті рішення можливе у разі одночасної наявності таких умов: пов'язаність оспорюваного договору з предметом спору та невідповідність (суперечність) вказаного договору законодавству.

Встановивши, що зміст договору суперечить чинному законодавству, господарський суд, керуючись ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, може визнати цей договір недійсним повністю або частково. Указаної правової позиції дотримується Верховний Суд України у своїх постановах від 09.12.2003 року у справі №32/206 та від 20.01.2004 року у справі №8/113-2003.

Доводи апеляційної скарги фактично збігаються з доводами позовної заяви та не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не приймаються судовою колегією до уваги.

Скаржники ніяких додаткових пояснень та відповідних доказів до суду апеляційної інстанції не надали, а тому зазначені вище факти під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції нічим спростовані не були, а відповідно, в порушення статті 33 Господарського процесуального кодексу України і не були доведені ті обставини, на які скаржники посилались як на підставу своїх доводів та вимог.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів відзначає відсутність належних доказів щодо обставин, передбачених статтею 104 Господарського процесуального кодексу України, які підтверджували б наявність підстав для задоволення апеляційних скарг.

У відповідності з пункту 4 частини 3 статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського Процесуального Кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доводи апеляційних скарг не спростовують висновки суду першої інстанції.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Харківської області від 15.03.2016 року по справі №922/61/16 прийняте при належному зясуванні обставин, що мають значення для справи та у відповідності до норм матеріального і процесуального права і відсутні підстави для його скасування, в звязку з чим, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "ВС Благодатний" та Фермерського господарства "Врємя" не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись статтями 99, 101, 102, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ВС Благодатний" та апеляційну скаргу Фермерського господарства "Врємя" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 15.03.2016 року по справі №922/61/16 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Білецька А.М.

Суддя Слободін М.М.