РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.05.2016Справа №910/2433/16

За позовом Запорізького державного підприємства «Радіоприлад»

До Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль»

Публічного акціонерного товариства «Неос Банк»

Про визнання договору недійсним

Суддя Мельник В.І.

Представники:

від позивача: Денисюк О.С., довіреність № 10-ГП від 07.05.2013

від відповідача 1 Грищенко Д.С., довіреність № 685/15-н від 18.12.2012

від відповідача 2 Дубров Д.Г., довіреність № Д-411 від 23.12.2015

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Запорізьке державне підприємство «Радіоприлад» (далі -позивач) подало на розгляд господарського суду міста Києва позов до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - відповідач 1) та Публічного акціонерного товариства «Неос Банк» (далі - відповідач 2) про визнання договору недійсним.

Позовні вимоги позивача мотивовані тим, що відповідачем не виконані умови договору № б/н від 17.06.2013р.

Ухвалою суду від 16.02.2016р. порушено провадження у справі № 910/2433/16 та призначено розгляд на 14.03.2016 р.

14.03.2016р. відповідач 1 подав через канцелярію суду відзив на позов.

14.03.2016р. представник позивача у судовому засіданні надав пояснення по справі, підтримав позовні вимоги у повному обсязі, надав документи по справі.

Представник відповідача 1 заперечив проти позовних вимог у повному обсязі, надав пояснення, з урахуванням викладеного у відзиві.

Представник відповідача 2 заперечив проти позовних вимог, вимог ухвали суду про порушення провадження у справі не виконав.

Суд відклав судовий розгляд справи на 11.04.2016р.

05.04.2016р. позивач подав через відділ діловодства пояснення по справі.

06.04.2016р. відповідач 2 подав через відділ діловодства відзив на позов.

11.04.2016р. відповідач 1 подав через відділ діловодства суду додаткові пояснення по справі по справі та клопотання про залучення третіх осіб до справи.

11.04.2016р. представник позивача надав пояснення по справі, підтримав позовні вимоги у повному обсязі.

Представники відповідача 1 та 2 заперечили проти позовних вимог позивача у повному обсязі.

Суд відмовив у задоволенні клопотання відповідача 1 про залучення до участі у справі третіх осіб.

Судом оголошено перерву у судовому засіданні до 25.04.2016р.

25.04.2016р. представник позивача підтримав свої позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача 1 проти позову заперечив.

Представник відповідача 2 проти позову заперечив у повному обсязі.

Судом оголошено перерву у судовому засіданні до 13.05.2016р.

13.05.2016р. відповідач 2 подав через канцелярію суду додаткові пояснення по справі.

13.05.2016р. відповідач 1 подав через канцелярію суду додаткові заперечення на відзив.

13.05.2016р. представник позивача у судовому засіданні надав пояснення по справі, підтримав позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача 1 надав додаткові заперечення по справі, проти позову заперечив.

Представник відповідача 2 проти позову заперечив.

Суд вирішив задовольнити позовні вимоги позивача у повному обсязі.

Згідно ст.87 Господарського процесуального кодексу України повне рішення та ухвали надсилаються сторонам, прокурору, третім особам, які брали участь в судовому процесі, але не були присутні у судовому засіданні, рекомендованим листом з повідомленням про вручення не пізніше трьох днів з дня їх прийняття або за їх зверненням вручаються їм під розписку безпосередньо у суді.

Розглянувши подані документи та матеріали, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

17.06.2013р. між Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та Публічним акціонерним товариством «НЕОС БАНК», який є правонаступником Публічного акціонерним товариством « БАНК КІПРУ», був укладений договір факторингу (далі - договір).

У відповідності до п.2.1 договору факторингу від 17.06.2013 року, в порядку та на умовах, визначних цим договором, фактор зобов'язується передати (сплатити) Клієнту Суму Фінансування, а Клієнт зобов'язується відступити Факторові Право Вимоги за Кредитним . Договором в обсязі і на умовах, що існують на Дату відступлення Прав Вимоги.

У відповідності до п.1.1 договору факторингу від 17.06.2013 року «Право Вимоги» означає права вимоги Клієнта до Позичальника за Кредитним Договором на Дату відступлення прав вимоги, включаючи всі права вимоги за засоби захисту прав, які доступні Клієнту у якості кредитора, щодо виплати суми основної (позичкової) заборгованості, процентів за користування кредитними коштами, штрафів, пені та будь-яких інших сум за кредитним договором, що належить до сплати клієнту за кредитним Договором та підтверджуються розрахунком заборгованості, підписаним клієнтом станом на дату відступлення прав вимоги. Сума заборгованості за Кредитним Договором станом на дату укладання цього Договору становить : 1 473 419,16, з яких: заборгованість по тілу кредиту - 700 000,00 грн., заборгованість за несплаченими відсотками - 639 764,70 грн., пеня на заборгованість за тілом кредиту 85 227,04 грн., пеня на заборгованість за відсотками - 48 427,42 грн.

08 липня 2009 року Господарським судом Запорізької області за заявою ВАТ «Запоріжжяобленерго» порушено провадження у справі № 26/48/09 про банкрутство ЗДП «Радіоприлад». На виконання ухвали суду від 10.08.2009 р. в газеті «Голос України» № 172 (4672) від 15 вересня 2009 року надруковано оголошення про порушення відповідної справи про банкрутство та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Оскільки справу про банкрутство відносно позивача було порушено 08.07.2009 року, то до правовідносин сторін застосовувались положення Закону України від 14.05.1992р. № 2343-ХП "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" у редакції 1999 року (далі за текстом Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом").

Відповідно до положень статті 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції Закону, чинній до 19.01.2013, яка застосовується до спірних правовідносин) мораторій на задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником, стосовно якого порушено справу про банкрутство, грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих до прийняття рішення про введення мораторію.

Разом із тим Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у зазначеній редакції) визначає, що конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника; поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство.

Частиною 4 статті 12 цього Закону (у зазначеній редакції) встановлено, що мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням справи про банкрутство.

Таким чином, із моменту введення мораторію боржник не може виконувати як грошові зобов'язання та зобов'язання щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), що виникли до введення мораторію, так і заходи, спрямовані на забезпечення їх виконання.

Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 12 Закону, протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів забороняється стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства; не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів).

Тобто наведена норма встановлює загальну заборону на нарахування штрафу і пені упродовж часу дії мораторію на задоволення вимог кредиторів. Зміст цієї заборони не пов'язаний із визначенням поняття мораторію і не обмежений ним. Заборона чинна протягом дії мораторію, тому неустойка за невиконання грошових зобов'язань не нараховується в силу прямої заборони законом, безвідносно до часу їх виникнення. Крім того, не може розглядатися питання про стягнення чи непоширення мораторію на не нараховану неустойку, оскільки законом виключена можливість виникнення та існування відносин нарахування неустойки боржникові, стосовно якого діє мораторій, введений при провадженні справи про його банкрутство.

Виходячи зі змісту Закону, боржник повинен виконувати зобов'язання, що виникли після мораторію, але пеня та штраф за їх невиконання або неналежне виконання не нараховуються, за винятком випадків, які можуть бути встановлені спеціальними нормами законодавства.

Така ж правова позиція була викладена у постанова Верховного Суду України від 18.12.2012 у справі № 5/34-09 , у справах 29/5005/16170/2011 від 12.03.2013р. та № 28/5005/3240/2012 від 01.10.2013р.

Такі вимоги повинні бути визначені на момент порушення справи про банкрутство, а саме на 08.07.2009 року.

16.10.2009 року за вих. №3242 на адресу позивача від ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» надійшла копія заяви про визнання кредитором у справі про банкрутство боржника. Така ж заява надійшла до Господарського суду Запорізької області.

17.08.2010р. було затверджено реєстр кредиторів ЗДП «Радіоприлад» та визнано вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на суму 902 847,90 грн. з них: 884 333,18грн. основного боргу, 4-та черга; з яких :

- заборгованість за тілом кредиту становить 700 000 грн.

- заборгованість за несплаченими відсотками - 184 333,18 грн.

- 11 315,54 грн.

- держмита - 7081,17 грн.

- витрати на ІТЗ - 118,00 грн.

- 11 315,54грн. пені (пеня на заборгованість за відсотками) 6-та черга

Ці вимоги визначені як безспірні та 17.08.2010 р. Господарським судом Запорізької області затверджено реєстр кредиторів ЗДП «Радіоприлад», про що винесена відповідна ухвала, в якій, зокрема, зазначено, що вимоги інших кредиторів вважаються погашеними.

Відповідно до частини 2 ст. 14 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» вимоги конкурсних кредиторів, що заявлені після закінчення строку, встановленого для ї подання, або не заявлені взагалі, - не розглядаються і вважаються погашеними. Зазначений строк є граничним і поновленню не підлягає.

Частиною 1 ст. 598 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

При цьому, не дивлячись на прийняття вказаної вище ухвали про затвердження вимог кредиторів на суму 902 847,90 грн., 17.06.2013р. відповідачі 1 та 2 укладаються між собою договір факторингу, за яким відповідач 1 відступив відповідачу 2 заборгованості за кредитним договором станом на дату укладання цього Договор: 1 473 419,16 грн, з яких: заборгованість по тілу кредита - 700 000,00 грн., заборгованість за несплаченими відсотками - 639 764,70 грн., пеня на заборгованість за тілом кредиту 85 227,04 грн., пеня на заборгованість за відсотками - 48 427,42 грн.

Вказаний вище договір факторингу № б/н від 17.06.2013р. укладений між ПАТ «Райффайзен банк Аваль» та ПАТ «Банк Кіпру» недійсним, оскільки вважає, що даний договір було укладено всупереч норм чинного законодавства України.

Суд заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази наявні в матеріалах справи, дійшов висновку про задоволення позовних вимог ЗДП «Радіоприлад», виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до п. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як вбачається з ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції Закону, чинній до 19.01.2013, яка застосовується до спірних правовідносин) мораторій на задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником, стосовно якого порушено справу про банкрутство, грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих до прийняття рішення про введення мораторію.

Вимоги щодо погашення кредиту настали до дня введення мораторію, а отже виконання їх зупинено.

Разом із тим Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у зазначеній редакції) визначає, що конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника; поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство.

Частиною четвертою статті 12 цього Закону-' (у зазначеній редакції) встановлено, що мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням справи про банкрутство.

Таким чином, із моменту введення мораторію, боржник не може виконувати як грошові зобов'язання та зобов'язання щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), що виникли до введення мораторію, так і заходи, спрямовані на забезпечення їх виконання.

Згідно з абзацом другим частини 4 статті 12 Закону, протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів забороняється стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства; не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів).

Тобто наведена норма встановлює загальну заборону на нарахування штрафу і пені упродовж часу дії мораторію на задоволення вимог кредиторів. Зміст цієї заборони не пов'язаний із визначенням поняття мораторію і не обмежений ним. Заборона чинна протягом дії мораторію, тому неустойка за невиконання грошових зобов'язань не нараховується в силу прямої заборони законом, безвідносно до часу їх виникнення. Крім того, не може розглядатися питання про поширення чи непоширення мораторію на не нараховану неустойку, оскільки законом виключена можливість виникнення та існування відносив нарахування неустойки боржникові, стосовно якого діє мораторій, введений при провадженні справи про його банкрутство.

Виходячи зі змісту Закону, боржник повинен виконувати зобов'язання, що виникли після введення мораторію, але пеня та штраф за їх невиконання або неналежне виконання не нараховується, за винятком випадків , які можуть бути встановлені спеціальними нормами чинного законодавства України.

Враховуючи, що 17.08.2010 року ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» при затверджені реєстру кредиторів та визначення суми боргу станом на 08.07.2009 року визначив суму 902 847,90 гривень - як заборгованість, а отже відступлене Факторові Право Вимоги за Кредитним Договором в сумі заборгованості за Кредитним Договором станом на дату укладання цього Договору - 1 473 419,16 грн., з яких: заборгованість по тілу кредита - 700 000,00 грн., заборгованість за несплаченими відсотками - 639 764,70 грн., пеня на заборгованість за тілом кредиту 85 227,04 грн., пеня на заборгованість за відсотками - 48 427,42 грн. є безпідставною та таким, що суперечить нормам чинного законодавства України.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що відповідачем 1 за спірним договором факторингу, передавалось право грошової вимоги, яке відсутнє та є неправомірним, оскільки по-перше, частково зобов'язання припинено відповідно до частини 2 ст. 14 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, а по - друге, взагалі відсутнє право на нарахування пені за ним, на підставі чого суд вирішив визнати спірний договір факторингу від 17.06.2013р. укладений між Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та Публічним акціонерним товариством «НЕОС БАНК», який є правонаступником Публічного акціонерним товариством « БАНК КІПРУ» недійсним.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України визначено, що сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Ст.36 ГПК України зазначає, що письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги наведене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача у повному обсязі.

Позивач також просив суд стягнути з відповідача сплачений судовий збір у розмірі 1378,00 грн.

Відповідно до ст. 49 ГПК України суми, які підлягають сплаті за витрати, пов'язані з розглядом справи, при задоволенні позову, покладаються на відповідача у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 22, 33, 49, 81-1, 82-85 ГПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати договір факторингу від 17.06.2013р. укладений між Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та Публічним акціонерним товариством «НЕОС БАНК», який є правонаступником Публічного акціонерним товариством « БАНК КІПРУ» недійсним

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (, 01011 м. Київ, вул. Лєскова 9) на користь Запорізького державного підприємства «Радіоприлад» (, 69600 м.Запоріжжя, пр. Леніна 3) судовий збір у розмірі 689 (шістсот вісімдесят дев`ять) грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Неос Банк» (, 03053 м. Київ, вул. Митрополита Василя Липківського Урицького 45) на користь Запорізького державного підприємства «Радіоприлад» (, 69600 м.Запоріжжя, пр. Леніна 3) судовий збір у розмірі 689 (шістсот вісімдесят дев`ять) грн.

Видати накази відповідно до ст. 116 ГПК України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

(Повний текст рішення складено 23.05.2016р.)

Суддя В.І.Мельник