РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.05.2016Справа №910/6609/16
За позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Віді-Страхування»

до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта»

про стягнення 49 000,00 грн., -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Крюк Ю.А. (представник за довіреністю №31/12-15_К від 31.12.2015р.);

від відповідача: не з'явились.

Обставини справи:

Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Віді-Страхування» (надалі також - позивач) звернулось до суду з позовною заявою про стягнення з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта» (надалі також - відповідач) суми страхового відшкодування в розмірі 49 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, виплативши страхове відшкодування власнику автомобіля, пошкодженого при дорожньо-транспортній пригоді, винним у якій визнано водія іншого автомобіля, отримав, в силу приписів статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 Цивільного кодексу України, у межах фактичних витрат, право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Спір виник внаслідок того, що позивачем виконано свій обов'язок щодо виплати страхового відшкодування, а відповідач ухиляється від виконання свого обов'язку здійснити виплату страхового відшкодування.

Відповідачем письмового відзиву на позовну заяву до матеріалів справи не надано, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.04.2016р. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі, їй присвоєно №910/6609/16, розгляд призначено на 12.05.2016р.

В судове засідання 12.05.2016р. представник від відповідача не з'явився, заяв та клопотань до суду не надіслав.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представників прокурора та позивача-1 не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду справи, а також зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для такого всебічного, повного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25.01.2006р., у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

В судовому засіданні 12 травня 2016 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Між позивачем (страховик за Договором страхування) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Віді-Лізинг» (надалі також - страхувальник) 26.06.2014р. було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту АС№009176 (надалі - Договір страхування), відповідно до умов якого позивач прийняв на себе обов'язок по страхуванню, зокрема, автомобіля НОМЕР_1 (надалі також - застрахований автомобіль).

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

11.06.2015р., на перехресті вул. Київської-Шелушкова в м. Житомирі, ОСОБА_3, керуючи автомобілем НОМЕР_2, під час повороту ліворуч, виїхавши на смугу зустрічного руху, не надав перевагу автомобілю, що рухався на зустріч, чим порушив п.п. 10.5. ПДР України та допустив зіткнення з автомобілем НОМЕР_1, що перебував під керуванням ОСОБА_4, в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

Автомобілем «Mercedes-Benz C220» реєстраційний номер НОМЕР_3 ОСОБА_4 керував на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 та посвідчення водія НОМЕР_6.

Постановою Корольовського районного суду м. Житомира від 02.07.2015р. ОСОБА_3, за здійснення вказаного ДТП, було визнано винним у скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн.

Зі звіту про визначення вартості матеріального збитку №140 від 03.07.2015р., складеного Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5, вбачається, що вартість матеріального збитку , заподіяного власнику автомобіля «Mercedes-Benz C220», реєстраційний номер НОМЕР_3, складає 77 144,61 грн.

Актами виконаних робіт, складеними Публічним акціонерним товариством «Українська автомобільна корпорація» філія «Автоцентр на Московському», підтверджується, що вартість ремонту автомобіля «Mercedes-Benz C220», реєстраційний номер НОМЕР_3, становить 127 055,58 грн., а саме:

- актом №ЗА-1504392 від 24.06.2015р. підтверджується вартість робіт на суму в розмірі 576,00 грн.;

- актом №ЗА-1505833 від 31.08.2015р. підтверджується вартість робіт на суму в розмірі 115 017,10 грн.;

- актом №ЗА-1505895 від 02.09.2015р. підтверджується вартість робіт на суму в розмірі 8 931,10 грн.;

- актом №ЗА-1506305 від 18.09.2015р. підтверджується вартість робіт на суму в розмірі 2 531,38 грн.

Відповідно до складених позивачем Страхових актів і розрахунків до них, розмір страхового відшкодування, який підлягає до виплати страхувальнику, становить 127 055,58 грн., а саме:

- згідно Страхового акту №КР-010137 від 07.08.2015р. розмір страхового відшкодування складає 115 017,10 грн.;

- згідно Страхового акту №КР-010197 від 12.08.2015р. розмір страхового відшкодування складає 576,00 грн.;

- згідно Страхового акту №КР-010256 від 28.08.2015р. розмір страхового відшкодування складає 11 462,48 грн.

Враховуючи зазначене, позивач на виконання умов Договору страхування виплатив страхове відшкодування в сумі 127 055,58 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями платіжних доручень №584 від 19.08.2015р. на суму в розмірі 115 017,10 грн., №585 від 19.08.2015р. на суму 576,00 грн., №662 від 28.08.2015р. на суму 11 462,48 грн.

У зв'язку з невиплатою відповідачем позивачу страхового відшкодування на вказану суму, останній звернувся до суду з даним позовом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до пункту 22.1. статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Статтею 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Згідно з п. 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.2003р., відновлювальний ремонт - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів, а вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу відповідно до п. 2.3 Методики - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісних транспортних засобів.

Системне тлумачення наведених вище положень чинного законодавства дає підстави вважати, що в разі пошкодження транспортного засобу розмір шкоди, завданої транспортному засобу, що підлягає відшкодуванню страховиком, визначається виходячи з оцінки вартості витрат, які несе власник пошкодженого транспортного засобу при здійсненні його відновлювального ремонту.

Зі звіту про визначення вартості матеріального збитку №140 від 03.07.2015р., складеного Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5, вбачається, що вартість матеріального збитку , заподіяного власнику автомобіля «Mercedes-Benz C220», реєстраційний номер НОМЕР_3, складає 77 144,61 грн.

Актами виконаних робіт, складеними Публічним акціонерним товариством «Українська автомобільна корпорація» філія «Автоцентр на Московському», підтверджується, що вартість ремонту автомобіля «Mercedes-Benz C220», реєстраційний номер НОМЕР_3, становить 127 055,58 грн., а саме:

- актом №ЗА-1504392 від 24.06.2015р. підтверджується вартість робіт на суму в розмірі 576,00 грн.;

- актом №ЗА-1505833 від 31.08.2015р. підтверджується вартість робіт на суму в розмірі 115 017,10 грн.;

- актом №ЗА-1505895 від 02.09.2015р. підтверджується вартість робіт на суму в розмірі 8 931,10 грн.;

- актом №ЗА-1506305 від 18.09.2015р. підтверджується вартість робіт на суму в розмірі 2 531,38 грн.

Як наголошує на тому Вищий господарський суд України у своїх постановах при розгляді справ даної категорії, (постанови від 23.08.2011р. у справі №42/92, від 07.08.2012р. у справі №2/22, від 01.03.2011р. у справі №47/372) звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику, є саме платіжне доручення.

Як зазначалось вище, на підставі складених позивачем Страхових актів і розрахунків до них, розмір страхового відшкодування, який підлягає до виплати страхувальнику, становить 127 055,58 грн., а саме:

- згідно Страхового акту №КР-010137 від 07.08.2015р. розмір страхового відшкодування складає 115 017,10 грн.;

- згідно Страхового акту №КР-010197 від 12.08.2015р. розмір страхового відшкодування складає 576,00 грн.;

- згідно Страхового акту №КР-010256 від 28.08.2015р. розмір страхового відшкодування складає 11 462,48 грн.

Враховуючи зазначене, позивач на виконання умов Договору страхування виплатив страхове відшкодування в сумі 127 055,58 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями платіжних доручень №584 від 19.08.2015р. на суму в розмірі 115 017,10 грн., №585 від 19.08.2015р. на суму 576,00 грн., №662 від 28.08.2015р. на суму 11 462,48 грн.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Таким чином, враховуючи вищенаведені обставини, до позивача перейшло право вимоги до відповідача, згідно зі ст. ст. 993 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. п. 22.1. ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», в межах суми 127 055,58 грн. (сума виплаченого страхового відшкодування).

Так, частинами першою та другою статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Вина фізичної особи ОСОБА_3 встановлена у судовому порядку, а відповідальність особи, яка керує транспортним засобом «ЗАЗ» реєстраційний номер НОМЕР_4 застрахована відповідачем на підставі Полісу №АЕ/2974517.

Відповідно до ст. 12.1. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Відповідно до Полісу №АЕ/2974517 розмір франшизи становить 1 000,00 грн., а ліміт відповідальності по майну становить 50 000,00 грн., отже, з огляду на це, з відповідача має бути стягнуто 49 000,00 грн. = 50 000,00 грн. (ліміт відповідальності відповідача) - 1 000,00 грн. (франшиза відповідача).

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

В постанові Верховного Суду України від 07.11.2011р. у справі №3-118гс11 наголошено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Відповідно до п. 2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: - чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; - чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; - яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності 49 000,00 грн.

Враховуючи все вищенаведене, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені в справі №910/6609/16 позовні вимоги підлягають задоволенню та стягненню з відповідача на користь позивача суми страхового відшкодування в розмірі 49 000,00 грн.

Судовий збір позивача в розмірі 1 378,00 грн., відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

2. Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта» (, адреса: 01032, м. Київ, вул. Саксаганського, 119) на користь Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Віді-Страхування» (, адреса: 08131, Київська область, Києво-Святошинський район, с. Софіївська Борщагівка, вул. В.Кільцева, 56) суму страхового відшкодування в розмірі 49 000,00 грн. (сорок дев'ять тисяч гривень 00 копійок) та судовий збір у розмірі 1 378,00 грн. (одна тисяча триста сімдесят вісім гривень 00 копійок).

3. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 17.05.2016р.

Суддя С.М. Морозов