РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.05.2016Справа №910/5681/16
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Променергожилбуд»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізька механізована колона №1»

про стягнення 40 702,85 грн., -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Волощук В.А. (представник за довіреністю від 26.04.2016р.);

від відповідача: не з'явились.

Обставини справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Променергожилбуд» (надалі - позивач) звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізька механізована колона №1» (надалі - відповідач) заборгованості по оплаті вартості робіт в розмірі 40 702,85 грн., в тому числі 24 000,00 грн. основного боргу, 1 342,85 грн. 3% річних та 15 360,00 грн. інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення норм чинного законодавства України та укладеного між сторонами Договору №19/14-П від 22.09.2014р. не в повному обсязі здійснив оплату за надані позивачем роботи, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість.

Відповідач відзиву на позовну заяву до матеріалів справи не надав, про час та місце судового засідання повідомляений належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.03.2016р. прийнято позовну заяву до провадження суддею Морозов С.М., присвоєно їй номер №910/5681/16 та призначено судове засідання на 26.04.2016р.

В судове засідання 26.04.2016р. представник від відповідача не з'явився, у зв'язку з чим розгляд справи було відкладено до 12.05.2016р.

Представник від відповідача в судове засідання 12.05.2016р. не з'явився, проте надіслав до суду клопотання про відкладення розгляду справи та продовження строку розгляду у відповідності до положень ст. 69 Господарського процесуального кодексу України.

Клопотання про відкладення мотивоване тим, що представник відповідача не може з об'єктивних причин прийняти участь у розгляді справи у зв'язку з хворобою.

Розглянувши клопотання відповідача та додані до нього докази, судом визнано його не обґрунтованим, оскільки позивачем у справі є товариство, а не окремий його представник, в ГПК України передбачена участь через представника, що надає можливість направити в судове засідання іншу уповноважену належним чином на те особу чи директора, окрім того, представник від відповідача не з'являється в судове засідання повторно.

Клопотання відповідача про продовження строків розгляду справи обґрунтоване положеннями ст. 69 Господарського процесуального кодексу України.

У відповідності до ст. 69 Господарського процесуального кодексу України у виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на 15 днів.

Розглянувши клопотання відповідача, судом ухвалено відмовити в його задоволенні, у зв'язку з достатністю в матеріалах справи доказів, які б надали змогу суду прийняте обґрунтоване рішення. Окрім того, відповідач повторно не виконує свого обов'язку явки в судове засідання, що свідчить про затягування розгляду справи.

За висновками суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Запорізька механізована колона №1» було належним чином повідомлене про час та місце розгляду справи. При цьому, господарський суд виходить з наступного.

За приписами ст. 65 Господарського процесуального кодексу України ухвала про порушення провадження у справі надсилається учасникам судового процесу за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Відповідно до п. 11 листа №01-8/123 від 15.03.2007р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році» до повноважень господарських судів не віднесено встановлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Статтею 93 Цивільного кодексу України встановлено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Згідно із ч. 4 ст. 89 вказаного Кодексу України відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

За змістом наявного у матеріалах справи витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців місцезнаходженням відповідача на теперішній час є: 01042, м. Київ, вул. Чигоріна, 12, кімната 24.

На вказану адресу судом на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України було скеровано, в тому числі, ухвалу від 31.03.2016р. з метою повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи.

До суду повернулось зворотне повідомлення про вручення поштового відправлення відповідачу.

З приводу неявки відповідача в судове засідання господарський суд зазначає наступне.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

У п. 3 Постанови №11 від 17.10.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010р., «Смірнова проти України» від 08.11.2005р., «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006р., «Літоселітіс Проти Греції» від 05.02.2004р.)

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

В судовому засіданні 12 травня 2016 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розгляд справи відбувався з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

22.09.2014р. між відповідачем (замовник за Договором) та позивачем (підрядник за Договором) укладено Договір №19/14-П (надалі - Договір), відповідно до умов п. 1.1. якого відповідач доручає та сплачує, а позивач приймає на себе зобов'язання виконати у відповідності до умов даного Договору роботи з будівництва, монтажу, налагодження і введення в експлуатацію заходу ПЛ 75 кВ ХАЕС - ЧАЕС на ПС 750 кВ «Київська» .

Відповідно до п. 2.1 Договору, сторони встановили, що договірна ціна по даному договору визначається на основі кошторису (Додаток №1) та складає 145 000,00 грн., ПДВ 20% 29 000,00 грн. Загальна вартість робіт становить 174 000,00 грн.

Пунктами 3.1. Договору сторони погодили, що відповідач переказує кошти на розрахунковий рахунок позивача в розмірі 120 000,00 грн. на закупку матеріалів та організацію початку робіт. Оплата за виконані позивачем роботи здійснюється на протязі 5 банківських днів з часу підписання відповідачем акту прийому-передачі виконаних робіт (форма КБ 2в) та довідки (КБ-3).

Здача-приймання робіт після їх завершення позивачем проводиться згідно діючим нормам і правилам та оформлюється актом здачі-приймання виконаних робіт. (п. 5.1. Договору).

Як вбачається з матеріалів справи, у відповідності до п. 3.1. Договору, відповідачем було перераховано на рахунок позивача 120 000,00 грн. на закупку матеріалів та організацію початку робіт, що підтверджується випискою по рахунку останнього за 24.09.2014р.

Позивачем у відповідності до умов Договору було виконано будівельні роботи на загальну суму в розмірі 174 000,00 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями Актів приймання виконаних будівельних робіт, а саме:

- №1 за жовтень 2014 року від 01.10.2014р. на суму в розмірі 35 000,00 грн.;

- №2 за жовтень 2014 року від 01.10.2014р. на суму в розмірі 35 000,00 грн.;

- №3 за жовтень 2014 року від 01.10.2014р. на суму в розмірі 35 000,00 грн.;

- №4 за жовтень 2014 року від 01.10.2014р. на суму в розмірі 35 000,00 грн.;

- №5 за жовтень 2014 року від 01.10.2014р. на суму в розмірі 34 000,00 грн.

Відповідач не заперечував проти якості виконаних позивачем робіт та прийняв їх, про що свідчить наявність підписів уповноваженого представника на зазначених актах та відбиток печатки.

Після прийняття виконаних позивачем робіт відповідачем було проведено частковий розрахунок на суму в розмірі 30 000,00 грн., що підтверджується наявними в справі виписками по рахунку позивача за 27.01.2015р., 03.02.2015р. та 12.02.2015р., згідно яких відповідачем перераховувались рівні суми по 10 000,00 грн.

Однак, відповідачем розрахунки з позивачем за виконані роботи в повному обсязі проведено не було, у зв'язку з чим позивач був змушений звернутись до суду з даним позовом.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором підряду.

Відповідно до статті 837 Цивільного кодексу України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі абро на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові

Відповідно до статті 843 Цивільного кодексу України, у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення.

Як встановлено судом, на підставі укладеного між позивачем та відповідачем Договору, позивачем було виконано роботи на загальну суму 174 000,00 грн.

Судом встановлено, що відповідач в повному обсязі не виконав свої зобов'язання за укладеним між сторонами Договором та не сплатив позивачу повну вартість зазначених вище робіт на суму в розмірі 24 000,00 грн. (174 000,00 грн. - 120 000,00 грн. - 30 000,00 грн.).

Станом на час розгляду справи відповідачем суму боргу на рахунок позивача проведено не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 3.1. Договору, що зазначалось вище, встановлено, що оплата за виконані позивачем роботи здійснюється на протязі 5 банківських днів з часу підписання акту прийому-передачі виконаних робіт (форма КБ 2в) та довідки (КБ-3).

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Таким чином прострочення оплати вартості послуг за Договором у відповідача розпочалось з 23.10.2014р.

Отже, відповідно до матеріалів справи, наявність та розмір заборгованості відповідача перед позивачем за Договором у розмірі 24 000,00 грн. підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та не були спростовані відповідачем, з огляду на що, позовні вимоги в справі №910/5981/16 в частині стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 24 000,00 грн. підлягають задоволенню в повному обсязі.

Крім того, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 1 342,85 грн. та інфляційні втрати в розмірі 15 360,00 грн. за загальний період нарахування з 09.10.2014р. по 23.03.2016р.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з пунктом 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з положеннями пунктів 3.1. та 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті «Урядовий кур'єр». Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України «Про інформацію» є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Перевіривши надані позивачем розрахунки 3% річних та інфляційних втрат, судом встановлено, що здійснені вони за період більший, ніж у відповідача виникло прострочення оплати вартості виконаних позивачем робіт, так позивач рахує початок періоду нарахування з 09.10.2014р., в той час, як встановлено судом вище, прострочення оплати вартості послуг за Договором у відповідача розпочалось з 23.10.2014р.

Отже, суд, здійснивши власний розрахунок сум 3% річних та інфляційних втрат за допомогою Інформаційно-правової системи «Ліга:Закон», зазначає, що обґрунтованою до стягнення з відповідача є сума 3% річних в розмірі 1 021,81 грн. та сума інфляційних втрат в розмірі 12 642,08 грн., нараховані за період з 23.10.2014р. по 23.03.2016р.

Таким чином, вимоги позивача в справі №910/5681/16 про стягнення з відповідача суми 3% річних та інфляційних витрат підлягають частковому задоволенню та стягненню суми 3% річних в розмірі 1 021,81 грн. та суми інфляційних втрат в розмірі 12 642,08 грн.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: - чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; - чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; - яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Відповідачем не надано до матеріалів справи доказів, що підтверджують та обґрунтовують відсутність у нього підстав для невиконання зобов'язань, передбачених умовами Договору, укладеного з позивачем.

За таких обставин, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено, що позовні вимоги в справі №910/5681/16 підлягають частковому задоволенню та стягненню з відповідача на користь позивача 24 000,00 грн. основного боргу, 1 21,81 грн. 3% річних та 12 642,08 грн. інфляційних втрат.

Окрім того, судовий збір позивача у розмірі 1 275,11 грн., пропорційно сумі задоволених позовних вимог, відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізька механізована колона №1» (, адреса: 01042, м. Київ, вул. Чигоріна, 12, кімната 24) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Променергожилбуд» (, адреса: 04210, м. Київ, пл. Дружби Народів, 4-А) основний борг в розмірі 24 000,00 грн. (двадцять чотири тисячі гривень 00 копійок), 3% річних в розмірі 1 021,81 грн. (одна тисяча двадцять одна гривна 81 копійка), інфляційні втрати в розмірі 12 642,08 грн. (дванадцять тисяч шістсот сорок дві гривни 08 копійок) та судовий збір в розмірі 1 275,11 грн. (одна тисяча двісті сімдесят п'ять гривень 11 копійок).

3. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

4. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 17.05.2016р.

Суддя С.М. Морозов