КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" травня 2016 р. Справа№ 910/505/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Зубець Л.П.

Алданової С.О.

при секретарі Драчук Р.А.

за участю представників:

від позивача Макаренко С.В. - дов. №22 від 0427.11.2015 року

від відповідача Коновалов О.С. - дов. б/н від 14.01.2016 року

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк національний

кредит» в особі уповноваженої особи Фонду

гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення

ліквідації Паламарчука Віталія Віталійовича

на рішення господарського суду міста Києва

від 24.03.2016 року (суддя Стасюк С.В.)

у справі № 910/505/16

за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк національний

кредит» в особі уповноваженої особи Фонду

гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення

ліквідації Паламарчука Віталія Віталійовича

(далі - ПАТ «Банк національний кредит»)

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВГФ 2014»

(далі - ТОВ «ВГФ 2014»)

про зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 24.03.2016 року у справі № 910/505/16 у позові ПАТ «Банк національний кредит» в собі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Паламарчука Віталія Віталійовича відмовлено.

Не погодившись із згаданим рішенням суду, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позов. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що місцевим судом при прийнятті оскарженого рішення не дотримано вимог ст.ст. 43, 82 ГПК України, рішення є незаконним та необґрунтованим, адже прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, за неповного з'ясування обставин, які мають значення для справи. На думку апелянта, місцевий суд допустився помилки, коли встановив, що в Договорі про внесення змін № 1 від 27.06.2014 року до Договору про депозитний вклад «Стандартний» № DU1241/2014-1 від 26.06.2014 року, п. 3.7. викладено в новій редакції, а не доповнено існуючими положеннями цього пункту, відтак надав неправильну оцінку доказам, що потягло за собою прийняття незаконного рішення тощо.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями, справу № 910/505/16 за апеляційною скаргою позивача передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Дикунська С.Я., судді: Алданова С.О., Зубець Л.П.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.04.2016 року апеляційну скаргу прийнято до провадження та розгляд справи призначено на 17.05.2016 року.

Представник апелянта (позивача) в судовому засіданні доводи скарги підтримав, просив її задовольнити, оскаржене рішення скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю за наведених в скарзі підстав.

Представник відповідача доводи скарги заперечив, просив не брати їх до уваги, а відтак рішення місцевого суду як законне та обґрунтоване залишити без змін.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

На підставі ст. 101 ГПК України в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги,які не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази в сукупності із положеннями чинного законодавства, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що скарга не підлягає задоволенню.

Так, ПАТ «Банк національний кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Паламарчука Віталія Віталійовича звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до ТОВ «ВГФ 2014» про зобов'язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовано наявністю підстав для зобов'язання відповідача повернути грошові кошти в розмірі 16 712,33 грн., одержані за Договором про депозитний вклад «Стандартний» № DU1241/2014-1 від 26.06.2014 року внаслідок незастосування зниженої відсоткової ставки за дострокове повернення депозиту тощо.

Суд першої інстанції, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, дійшов висновку про безпідставність й необґрунтованість позовних вимог, відтак відмовив у їх задоволенні.

Так, відмовляючи в позові, місцевий суд посилався на те, що обов'язок банку сплатити відсотки за користування депозитом з розрахунку 22 % річних, встановлено умовами депозитного договору з урахуванням положень Договору про внесення змін від 29.04.2015 року до Договору про депозитний вклад «Стандартний» № DU1241/2014-1 від 26.06.2014 року строком на 12 місяців + 1 день (367 днів) в національній валюті (без капіталізації процентів), підписання сторонами цього договору фактично не змінило умов виплати відсотків за депозитом, а лише підтвердило попередній розмір відсоткової ставки, що не суперечить ні умовам депозитного договору, ні вимогам закону. Таким чином, виплата банком відсотків за користування депозитом з розрахунку 22 % річних є належним його виконанням своїх зобов'язань за депозитним договором й не може вважатись відмовою банку від власних майнових вимог, відповідно відсутні підстави вважати Договір про внесення змін від 29.04.2015 року нікчемним. З огляду на наведене, місцевий суд дійшов висновку, що позивачем не доведено суду наявності підстав для застосування зниженої відсоткової ставки як наслідку розірвання Договору з ініціативи вкладника, як і для зобов'язання відповідача повернути грошові кошти в розмірі 16 712,33 грн. тощо.

Апеляційний господарський суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, як підставними та обґрунтованими.

Так, як встановлено матеріалами справи, 26.06.2014 року між позивачем та відповідачем укладено Договір про депозитний вклад «Стандартний» DU1241/2014-1 строком на 12 місяців + 1 день (367 днів) в національній валюті (без капіталізації процентів) (надалі - Договір), за умовами п. 2.1 якого вкладник передав, а банк прийняв на депозитний рахунок № 6007 в ПАТ «Банк національний кредит», код Банку 320702, грошові кошти в сумі 100 000,00 грн. в національній валюті на умовах цього договору.

Згідно п. 2.2 Договору депозит розміщується на строк з 26.06.2014 року по 27.06.2015 року включно.

Відповідно до п. 2.3. Договору банк зобов»язаний сплачувати вкладнику процентну ставку за користування депозитом в розмірі 22,0% процентів річних.

Вкладник на підставі п. 3.7. Договору має право звернутися про дострокове розірвання договору і повернення суми депозиту в робочий день протягом операційного часу, письмово попередивши про це банк за 10 робочих днів до бажаної дати повернення суми депозиту та нарахованих процентів, шляхом подання відповідної заяви. Датою розірвання договору вважається дата повернення суми депозиту та нарахованих процентів вкладнику. Банк повертає суму депозиту та нарахованих процентів протягом 10 днів з дня подання вкладником заяви про дострокове розірвання дії договору шляхом перерахування відповідної суми коштів на рахунок вкладнику №6001 в банку. У випадку розірвання цього договору з ініціативи вкладника, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою в розмірі 2,0% процента річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку.

20.04.2015 року відповідач звернувся до позивача з заявою про дострокове розірвання Договору.

29.04.2015 року між сторонами укладено Договір про внесення змін до Договору, згідно якого сторонами п. 3.7. Договору викладено в наступній редакції: «вкладник має право звернутися з проханням про дострокове розірвання Договору і повернення суми депозиту в робочий день протягом операційного часу, письмово попередивши про це банк за 10 десять робочих днів до бажаної дати повернення суми депозиту та нарахованих процентів, шляхом подання заяви про дострокове розірвання дії Договору. Датою розірвання Договору вважається дата повернення суми депозиту та нарахованих процентів вкладнику. Банк повертає суму депозиту та нарахованих процентів протягом 10 днів з дня подання вкладником заяви про дострокове розірвання договору шляхом перерахування відповідної суми коштів на рахунок вкладнику № 6001, відкритий у ПАТ «Банк національний кредит». У випадку розірвання цього Договору з ініціативи вкладника, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою у розмірі 22,00 процента річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку».

Відповідно до ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно зі ст. 1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого Договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу (ч. 1 ст. 1061 ЦК України).

Положеннями ч. 1 ст. 1066 ЦК України передбачено, що за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

У відповідності до ч. 3 ст. 1068 ЦК України банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач звернувся до позивача про дострокове припинення дії Договору, за наслідками чого банком були повернуті позивачу грошові кошти в розмірі 100 000,00 грн. та нараховані проценти в розмірі 18 383,56 грн., що підтверджується банківськими виписками з рахунку позивача.

За твердженнями позивача, до згаданої суми відсотків неправомірно було включено грошові кошти в розмірі 16 712,33 грн. в зв'язку з незастосуванням заниженої процентної ставки, передбаченої п. 3.7. Договору.

Положеннями ч. 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що згідно ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як встановлено місцевим судом, в день укладення Договору сторонами на власний розсуд було змінено п. 3.7 Договору, в тому числі щодо застосування відсоткової ставки у випадку його розірвання за ініціативою вкладника.

Відтак, станом на момент внесення сторонами змін до Договору за договором про внесення змін від 29.04.2015 року, положення про можливість застосування зниженої відсоткової ставки, за погодженням сторін були виключені із умов Договору.

Відповідно до ч. 2 та п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема з такої підстави, як факт безоплатного здійснення банком відчуження майна, прийняття на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмови від власних майнових вимог.

Як встановлено матеріалами справи, рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.06.2015 року №114, прийнятого на підставі постанови Правління НБУ від 05.06.2015 року № 358, з 08.06.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та розпочато процедуру виведення банку з ринку. Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 28.08.2015 року №159, прийнятого на підставі постанови правління НБУ від 28.08.2015 року №563, з 31.08.2015 року припинено здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк національний кредит» та розпочато процедуру ліквідації банку з 31.08.2015 року.

Таким чином, листом від 03.12.2015 року № 04-08/2728 банк повідомив відповідача про нікчемність договору про внесення змін від 29.04.2015 року до Договору з підстав, визначених п.1 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб ", оскільки в зв'язку із незастосуванням банком перерахунку процентів за зниженою ставкою, банк відмовився від власних майнових вимог.

Проте, як видно зі змісту договору про внесення змін до Договору, сторони змінили редакцію п. 3.7 депозитного договору, яким було передбачено виплату відсотків за зниженою ставкою у разі дострокового розірвання договору за ініціативи вкладника. Відтак договір про внесення змін від 29.04.2015 року містить повністю змінену умову п. 3.7 Договору, адже сторони дійшли згоди про відсутність в депозитному договорі умов щодо виплати відсотків за зменшеною ставкою у разі дострокового розірвання Договору, тим самим підтвердили відсоткову ставку в розмірі 22% річних тощо.

Апеляційний господарський суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що виклавши вищезгаданий п. 3.7 Договору в новій редакції, сторони погодили відсутність умов про виплату відсотків за Договором за зменшеною ставкою у разі його дострокового розірвання з ініціативи вкладника, тим самим підтвердили відсоткову ставку в розмірі 22 % річних.

Таким чином, апеляційний господарський суд вважає правомірними висновки місцевого суду з приводу того, що обов'язок банку сплатити відсотки за користування депозитом з розрахунку 22 % річних встановлено умовами Договору з урахуванням положень договору про внесення змін від 29.04.2015 року, адже останніми не змінено умов виплати відсотків за депозитом, а фактично підтверджено попередній їх розмір, що не суперечить Договору й вимогам закону. Крім цього, виплата банком відсотків за користування депозитом з розрахунку 22 % річних є належним виконанням банком своїх зобов'язань за депозитним договором й не може вважатись відмовою банку від власних майнових вимог, відповідно відсутні й підстави вважати договір про внесення змін від 29.04.2015 року нікчемним.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.ст. 33, 34 ГПК України).

З огляду на наведене, не заслуговують на увагу посилання позивача про те, що при укладенні договору про внесення змін до Договору було допущено описку та замість слів «доповнити умовами та/або новим змістом» п. 3.7. Договору було викладено в новій редакції, що не відповідало дійсним намірам сторін.

Оскільки позивачем не доведено суду наявних підстав для застосування зниженої відсоткової ставки як наслідку розірвання Договору з ініціативи вкладника та для зобов'язання відповідача повернути грошові кошти в розмірі 16 712, 33 грн., місцевий суд дійшов правомірного висновку про відмову в задоволенні позову.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого суду, як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Паламарчука Віталія Віталійовича залишити без задоволення, рішення господарського суду міста Києва від 24.03.2016 року у справі № 910/505/16 - без змін.

Матеріали справи № 910/505/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді Л.П. Зубець

С.О. Алданова