ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" травня 2016 р.Справа № 922/726/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аріт К.В.

при секретарі судового засідання Горбачовій О.В.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Водомер", м.Харків
до 1. Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля", м.Павлоград, 2. Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Люботин Харківської області
про солідарне стягнення 426152,63 гривень
за участю представників:

позивача - Яковець І.Ю. (дов.б/н від 07.08.2014 року);

відповідача-1 - Селіванова О.А. (дов.№ББУ/ПУ254/Т/15 від 18.12.2015 року);

відповідача-2 - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

15.03.2016 р. Товариство з обмеженою відповідальністю "НВП "Водомер" (позивач) звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою про солідарне стягнення з Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля", (відповідача-1) та з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (відповідача-2) 166783,95 гривень за договором №14-16/245 від 11.02.2014 р., з яких 61398,00 гривень боргу, 17289,00 гривень пені, 86113,71 гривень інфляційних, 1983,24 гривень 3% річних, а також 259368,69 гривень за договором поставки №199-ПУ-УМТС від 22.01.2015 р., з яких 111804,00 гривень боргу, 29724,55 гривень пені, 115359,01 гривень інфляційних, 2481,13 гривень 3% річних. Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідачів судові витрати.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 16.03.2016 р. було прийнято вищевказану позовну заяву до розгляду. Провадження у справі було порушено та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 05.04.2016р.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 05.04.2016р. було відкладено розгляд справи на 19.04.2016 р.

19.04.2016 р. відповідач-1 надав до суду клопотання (вх.№13145) про зупинення провадження у справі, клопотання про витребування доказів (вх.№13157), відзив (вх.№13153), в якому просить суд застосувати строк позовної давності та відмовити в позові.

Судом було досліджено та долучено до матеріалів справи всі надані документи.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 19.04.2016 р. було відкладено розгляд справи на 12.05.2016 р., витребувавши у ТОВ НВП "Водомір" наступні документи:

- докази отримання (із зазначенням дати) ПАТ "ДТЕК Павлоградвугілля" рахунку на оплату за поставлену продукцію за видатковою накладною №278 від 02.12.2014 р. за договором поставки №14-16/245-КП від 11.02.2014 р. та рахунку на оплату поставленої продукції за видатковою накладною №58 від 01.04.2015 р. за договором поставки №99-ПУ-УМТС від 22.01.2015 р.;

- докази надання ПАТ "ДТЕК Павлоградвугілля" податкових накладних, сертифікатів якості, дозволів Держгірпромнагляду України, інструкцій по експлуатації, технічної документації із зазначенням дати їх отримання;

- копію Специфікації від 25.11.2014 р.

12.05.2016 р. позивач надав на виконання вимог суду клопотання (вх.№15434) про залучення витребуваних документів. Судом було досліджено та долучено до матеріалів справи.

В судовому засіданні 12.05.2016 р. було оголошено перерву до 16.05.2016 р. до 11:30.

16.05.2016 р. позивач надав до суду клопотання (вх.№15852) про залучення документів, а саме, заяви, в якій зазначає про погашення відповідачем частини основного боргу в сумі 61398,00 грн., вважає, що строк позовної давності щодо стягнення пені за спірними договорами не сплив, та зазначив про допущену описку при розрахунку сум 3% річних та інфляційних, та просить суд стягнути з відповідачів, окрім основного боргу та пені, інфляційні та 3% річних у наступній редакції:

1) за договором №14-16/245 від 11.02.2014 р.:

- 24371,25 грн. інфляційних та 1983,24 грн. 3% річних;

2) за договором №99-ПУ-УМТС від 22.01.2015 р.:

- 3177,08 грн. інфляційних та 2548,11 грн. 3% річних.

16.05.2016р. відповідач-1 надав до суду клопотання (вх.№15948) про відстрочку виконання рішення на 6 місяців з моменту набрання законної сили.

Судом було досліджено та долучено до матеріалів справи всі надані документи.

Відповідно до ст.22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Відповідно до п.3.11. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18, ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як:

- подання іншого (ще одного) позову, чи

- збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи

- об'єднання позовних вимог, чи

- зміну предмета або підстав позову.

Отже, суд, розглянувши заяву позивача, враховуючи, що позивач, з урахуванням уточнюючого розрахунку 3% річних та інфляційних, просить стягнути з відповідачів 252295,23 гривень, а в позові було заявлено до стягнення 426152,63 гривень, розцінює її як заяву про зменшення розміру позовних вимог.

Суд, розглянувши заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог визнав її такою, що не суперечать чинному законодавству та не порушують чиї - небудь права та охоронювані законом інтереси, відповідає вимогам ст.22 ГПК України та підлягає прийняттю до розгляду.

За таких обставин, суд розглядає справу з урахуванням прийнятої заяви про зменшення розміру позовних вимог.

Позивач у судовому засіданні 16.05.2016 р. підтримав позов, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог. Проти клопотання відповідача-1 щодо зупинення провадження у справі та відстрочки виконання рішення заперечував.

Відповідач-1 у судовому засіданні 16.05.2016 р. підтримував надані клопотання, проти позову заперечував, з підстав, зазначених у відзиві.

Відповідач-2 у судове засідання 16.05.2016 р. не з'явився. Про дату та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Розглянувши клопотання відповідача-1 (вх.№13145 від 19.04.2016р.) про зупинення провадження у справі, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову в його задоволені, виходячи з наступного.

Відповідач-1 в обґрунтування свого клопотання посилається на різність тлумачення п.4.4. та п.4.7 спірних догорів відносно встановлення дати поставки продукції. Також, відповідач-1 зазначає, що звернувся до суду з позовом про тлумачення умов спірних договорів, та як доказ надає копію позовної заяви (а.с.82-86).

Відповідно до ч.1 ст.79 ГПК України, господарський суд зупиняє провадження у справі у разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

За змістом зазначеної норми такими обставинами є: розгляд іншої справи іншим судом; взаємозв'язок такої справи зі справою, що розглядається; неможливість розгляду такої справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи.

Суд вважає за необхідне зазначити, що для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарському суду слід у кожному конкретному випадку з'ясовувати як пов'язана справа, яка розглядається господарським судом, зі справою, що розглядається іншим судом та чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

В абзаці 3 пункту 3.16 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначено, що господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом. При цьому пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (частини третя і четверта статті 35 ГПК). Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

З наданого клопотання не вбачається про неможливість розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом, з огляду на наступне.

Обов'язкова форма акту приймання - передання товару за договором поставки діючим законодавством не передбачена. Таким чином, зазначений акт може бути складений сторонами у довільній формі. Цей документ повинен обов'язково містити інформацію про кількість отриманого за договором товару та підпис уповноважених представників двох сторін, що посвідчує факт передання одною стороною та прийняття іншою стороною певної кількості товару за договором поставки. Таким чином, зазначеним документом суд вважає і видаткову накладну, оформлену належним чином, яка підтверджує факт отримання відповідачем від позивача певної кількості товару за договором та містить дату здійснення цього факту.

Крім того, за приписами Інформаційного листа №01-06/928/2012 Вищого господарського суду України від 17 липня 2012 року, підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається правилами, встановленими ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України.

Судом встановлено, що наявні у матеріалах справи спірні видаткові накладні, які підписані з обох сторін, та скріплені печатками підприємств, відповідають всім вимогам законодавства, та містять, крім інших реквізитів, дату.

Виходячи з вищевикладеного, датами поставки товару суд вважає дати, що зазначені у відповідних видаткових накладних, а саме 02.12.2014 року та 01.04.2015 року. Саме з вказаних на видаткових накладних дат слід рахувати строк оплати, відповідно до умов спірних догорів.

На підставі наведеного, суд вважає, що у іншій справі не будуть та не можуть бути встановлені обставини, які впливають чи можуть впливати на збирання та оцінку доказі у даній справі, не вбачає пов'язаності справ, та неможливості розгляду даної справи до розгляду іншої справи, а тому, відмовляє в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі.

Враховуючи те, що норми ст.65 Господарського процесуального кодексу України щодо обов'язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що в межах наданих йому повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

Отже, суд, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін, встановив наступне.

Позивач та відповідач-1 уклали наступні договори поставки: №14-16/245 від 11.02.2014 р. та № 99-ПУ-УМТС від 22.01.2015 р.

У відповідності до п.1.1. Договору № 14-16/245 від 11.02.2014 р. (далі - Договір 1) та Договору поставки № 99-ПУ-УМТС від 22.01.2015 р. (далі - договір 2), в порядку та умовах визначених умовами Договору, Постачальник (позивач) зобов'язується поставити у власність Покупцю (відповідачу-1), продукцію або обладнання виробничо-технічного призначення (далі за текстом - Продукція) в асортименті, в кількості, у строки, по ціні та якісними характеристиками, які погоджені сторонами у Договорі та Специфікаціях, які є невід'ємною частиною договорів.

Відповідач-1 зобов'язувався прийняти та оплатити поставлену продукцію у відповідності з умовами Договору (п.1.2. Договору 1 та Договору 2 відповідно).

У відповідності до Специфікації від 25.11.14 року до Договору 1 (Договір № 14-16/245 від 11.02.2014 р.), яка погоджена Сторонами, предметом поставки була продукція визначена змістом вказаної Специфікації, зі строком поставки до 20.12.14 року. Загальна вартість продукції становила 61398,00 грн. в т.ч. ПДВ

У відповідності до Специфікації від 17.03.15 року до Договору 2 (Договір поставки № 99-ПУ-УМТС від 22.01.2015 р.), яка погоджена Сторонами, предметом поставки була продукція визначена змістом вказаної Специфікації, зі строком поставки до 30.03.15 року. Загальна вартість продукції становила 111804,00 грн. в т.ч. ПДВ.

Таким чином, загальна сума поставки згідно вищевказаних Договорів становила 173202,00 грн., в т.ч. ПДВ.

У відповідності до п.4.1. Договорів (Договір 1 та Договір 2 відповідно) поставка продукції здійснюється партіями в асортименті, кількості, по цінам, з якісними характеристиками та у строки, які погоджені сторонами у Специфікаціях до Договору

Пунктом 4.4. вищезгаданих Договору 1 (Договір № 14-16/245 від 11.02.2014 р.) сторони визначили, що датою поставки вважається дата, яка вказана представником відповідача-1 на відповідних товаросупровідних документах, наданих позивачем, про приймання продукції.

Обов'язки позивача вважаються виконаними, з моменту передачі Продукції в розпорядження відповідача. Обов'язки відповідача-1 вважаються виконаними з моменту приймання та оплати Продукції (п.4.5. Договору № 14-16/245 від 11.02.2014 року).

Аналогічні положення містяться й у п.4.7. Договору 2 (Договір поставки № 99-ПУ-УМТС від 22.01.2015 р.) у відповідності до якого датою поставки вважається дата, яка з казана представником відповідача-1 на відповідних товаросупровідних документах, наданих позивачем.

При поставці автомобільним транспортом, датою поставки вважається дата, яка зазначена представником відповідача-1 на видатковій накладній.

Видатковою накладною №287 від 02.12.2014 року (додаток 5) до Договору 1 (Договір №14-16/245 від 11.02.2014 р.), підтверджується факт поставки Продукції позивачем, та те що продукція, яка була предметом поставки відповідно до Специфікації від 25.11.14 р., була прийнята відповідачем-1 у асортименті, кількості, по цінам, з якісними характеристиками та у строки, які погоджені сторонами у Специфікаціях, без будь-яких зауважень.

Видатковою накладною №58 від 01.04.2015 р. до Договору 2 (договір поставки №99-ПУ-УМТС від 22.01.2015р.) підтверджується факт поставки продукції позивачем, та те що продукція, яка була предметом поставки відповідно до специфікації від 17.03.15 року, була прийнята відповідачем-1 у асортименті, кількості, по цінам, з якісними характеристиками та у строки, які погоджені сторонами у Специфікаціях, без будь-яких зауважень.

Таким чином, позивач виконав свої зобов'язання в частині поставки товару в повному обсязі та у відповідності до умов вищевказаних Договорів.

У відповідності до п.5.3. Договору 1 - розрахунки за поставлену позивачем продукцію, здійснюються відповідачем-1 шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позивача, на 60 календарний день, з моменту поставки відповідної партії продукції.

Таким чином, кінцевою датою повного розрахунку за поставлену позивачем. продукцію, по Договору № 14-16/245 від 11.02.2014 року була дата 02.02.2015 р.

У відповідності до п.5.4. Договору 2 (Договір поставки № 99-ПУ-УМТС від 22.01.15 р.) - розрахунки за поставлену позивачем Продукцію згідно умов Договору, здійснюються відповідачем-1, шляхом безготівкового перерахунку грошових коштів на поточний рахунок позивача, протягом 5 робочих днів с 60 календарного дня, з дати поставки відповідної Продукції на підставі отриманого відповідачем-1 рахунку, та при умові надання позивачем належним чином оформленої податкової накладної, а також документів, які передбачені розділом 4 дійсного Договору. Датою оплати вважається дата списання грошових коштів з поточного рахунку відповідача-1.

Таким чином, кінцевою датою повного розрахунку за поставлену Позивачем, Продукцію, по Договору поставки № 99-ПУ-УМТС від 22 січня 2015 року, була дата 01 червня 2015 року.

Однак, не дивлячись на досягнуту згоду щодо всіх істотних умов Договорів, відповідач-1 свої зобов'язання в частині повної та своєчасної оплати за поставлений товар згідно умов укладених Договорів не виконав, чим допустив порушення умов майново-господарського зобов'язання.

Згідно з ст.530 ЦК України - якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч.1.ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Оскільки на момент подання позовної заяви відповідач-1 не виконав взяті на себе зобов'язання по оплаті товару, які виникли на підставі договорів 1,2, то в силу ст.ст.610, 612 Цивільного кодексу України, відбулося порушення виконання зобов'язання.

Статтею 193 ГК України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.530 ЦК України - якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.1.ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Таким чином, на час подання позову до суду, у відповідача-1 перед позивачем утворилась заборгованість за поставлений товар у розмірі:

- 61398,00 гривень за видатковою накладною №287 від 02.12.2014 р. по договору №14-16/245 від 11.02.2014 року;

- та 111804,00 гривень за видатковою накладною №58 від 01.04.2015 р. по договору № 99-ПУ-УМТС від 22.01.2015 року.

З метою забезпечення належного виконання зобов'язання за Договорами №14- 16/245 від 11.02.2014 року та № 99-ПУ-УМТС від 22.01.2015 року, між позивачем та ФОП Лапшиним Дмитром Анатолійовичем (далі - відповідач-2) було укладено Договір поруки від 11.02.2014 року, та Договір поруки від 22.01.2015 року (далі - Договори поруки), у відповідності до умов яких, відповідач-2 зобов'язувався в порядку та на умовах передбачених Договором відповідати перед позивачем за виконання зобов'язань відповідача-1, які виникли на підставі Основного договору (п.1.1. Договорів поруки)

У відповідності до п.3.1. Договорів поруки відповідач-2 відповідає перед позивачем за виконання зобов'язання відповідачем-1 за Основним договором в повному обсязі, на суму в розмірі 61398.00 грн., згідно з умовами Договору поруки від 11.02.2014 року, та 111804,00 грн., згідно з умовами Договору поставки № 99-ПУ-УМТС від 22.01.2015 р.

Відповідно до ч.1 ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Пунктом 2.4. Договорів поруки передбачено, що у випадку порушення відповідачем-1 Основного договору, відповідач-2 несе солідарну відповідальність перед позивачем.

Таким чином, відповідач-1 та відповідач-2 відповідають перед позивачем як солідарні боржники.

У зв'язку з порушенням відповідачем-1 зобов'язання в частині не оплати за поставлений товар, позивач звернувся до відповідача-2 з листом вимогою №2-ПН від 20.01.2016 року про виконання в натурі обов'язку яке забезпечено порукою згідно до умов Договорів поруки, та погашення заборгованості в повному обсязі в сумі 173202,00 грн.

У відповідь на вказану вище вимогу відповідач-2 листом за вих. № 5-02/16 від 15.02.2016 року повідомив, що вважає вимогу позивача від 20.01.2016 року безпідставною, такою що не підлягає задоволенню, на підставі п.7.4. Договору та ч.4. ст. 559 Цивільного кодексу України.

Крім виконання зобов'язання в натурі, відповідач-1 та відповідач-2 солідарно повинні відшкодувати збитки, завдані порушенням зобов'язання за даним Договором (п.4 ч.2 ст.611 ЦК України), а також сплатити неустойку (пеню), в розмірі встановленому договором або законом ч.1 ст.622 ЦК України).

Відповідно до п.2.3. Договорів поруки строк виконання зобов'язання відповідача-2 становить 180 календарних днів, від дня настання строку виконання зобов'язання відповідачем-1 за Основним договором.

Відповідно до п.7.4. Договорів поруки даний договір припиняється, якщо кредитор на протязі 6 місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання кредитора по основному договору не пред'явить вимоги к поручителю.

Як згадувалося вище, кінцевими датами повного розрахунку відповідачем-1 з позивачем згідно умов укладених договорів були:

02.02.2015 року згідно до умов Договору № 14-16/245 від 11.02. 2014 року;

01.06.2015 року згідно до умов Договору поставки №99-ПУ-УМТС від 22.01.2015 року.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення заборгованості з основного кредитора після спливу строку, встановленого п.7.4. Договорів поруки, тому суд відмовляє в задоволенні позовних вимог щодо солідарного стягнення заборгованості, пені, 3% річних та інфляційних втрат з відповідача-2 - Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1.

Як зазначене вище, відповідач-1 порушив умови договорів щодо своєчасної оплати за поставлений товар.

Правові наслідки порушення зобов'язання встановлені ст.611 Цивільного кодексу України, зокрема, щодо сплати неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафними санкціями, відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України, визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ст.3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про часткову відмову в задоволенні позовних вимог до відповідача-1 за договором №14-16/245 від 11.02.2014 р., виходячи з наступного.

Враховуючи те, що відповідачем-1 28.04.2016р. за договором №14-16/245 від 11.02.2014 р. було сплачено 21030,00 грн. згідно платіжного доручення № основного боргу та 40368,00 грн. згідно платіжного доручення № НОМЕР_1, й те що, відповідно до п.1.1 ч.1 ст.80 ГПК України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору, суд припиняє провадження у справі в частині заявлених до стягнення 61398,00 грн. основного боргу за договором №14-16/245 від 11.02.2014 р.

Відповідно до п.6.6. Договору-1 - у випадку несвоєчасної оплати Продукції, відповідач-1 сплачує позивачу неустойку у виді пені, в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, за кожний день просрочки оплати від вартості неоплаченої продукції.

Відповідач просить суд застосувати наслідки спливу позовної давності щодо стягнення пені в розмірі 17289,00 гривень за несвоєчасну оплату товару в сумі 61398,00 гривень за договором №14-16/245 від 11.02.2014 р.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до п.4.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів": "Якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін. При цьому, однак, слід мати на увазі положення частини шостої статті 232 ГК України, за якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Даний шестимісячний строк не є позовною давністю, а визначає максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції (якщо інший такий період не встановлено законом або договором).

Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за угодою сторін, тому, зокрема, умови договору, за якими сторони встановили, що така давність обчислюється не з моменту прострочення платежу, а з іншої дати, що визначається шляхом зворотного відрахування шести місяців від дати пред'явлення вимоги, суперечать вимогам закону і не застосовуються судом".

Як встановлено судом, позивач мав право пред'явити вимоги про стягнення пені до відповідача-1 за договором №14-16/245 від 11.02.2014 р. до 02.02.2016 р. включно.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення заяви про застосування строків позовної давності в частині стягнення 17289,00 гривень пені за договором №14-16/245 від 11.02.2014 р., та відмовляє в позові в цій частині.

Перевіривши розрахунки та періоди нарахування позивачем заявлених до стягнення сум інфляційних втрат та 3% річних, з урахуванням обґрунтованої суми заборгованості за поставлений товар, суд дійшов висновку, що нараховані суми підлягають стягненню з відповідача-1, а саме, слід стягнути 24371,25 гривень інфляційних втрат та 1983,24 гривень 3% річних за договором №14-16/245 від 11.02.2014 р.

Також, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про повне задоволення позову до відповідача-1 за договором №99-ПУ-УМТС від 22.01.2015 р., з огляду на наступне.

Враховуючи, що основна сума боргу за даним договором в розмірі 111804,00 гривень відповідачем-1 не оспорена, відповідач-1 не надав суду доказів погашення боргу, а також враховуючи, що відповідно до ст.526, 625 Цивільного кодексу України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк, позовні вимоги позивача в сумі 111804,00 гривень, відповідають умовам договору №99-ПУ-УМТС від 22.01.2015 р., вимогам законодавства, підтверджуються матеріалами справи, та підлягають задоволенню.

У відповідності до п.6.8. Договору 2 - у випадку несвоєчасної оплати Продукції, відповідач-1 сплачує позивачу неустойку у виді пені, в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, за кожний день прострочення оплати від вартості неоплаченої продукції, однак не більше 5 % від вартості вчасно неоплаченої продукції.

Перевіривши розрахунки та періоди нарахування позивачем заявлених до стягнення сум пені, інфляційних втрат та 3% річних, з урахуванням обґрунтованої суми заборгованості за поставлений товар, суд дійшов висновку, що нараховані суми підлягають стягненню з відповідача-1. А саме, заявлені до стягнення 29724,55 гривень пені, 3177,08 гривень інфляційних, 2548,11 гривень 3% річних за договором №99-ПУ - УМТС від 22.01.2015 р. є обґрунтованими, підтверджуються наданими суду доказами та підлягають задоволенню.

Суд, дослідивши клопотання відповідача-1 про відстрочку виконання рішення, відмовляє в його задоволенні, виходячи з наступного.

Відповідно до п.6 ст.83 Господарського процесуального кодексу України, суд, приймаючи рішення, має право відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Відповідно до ч.1 ст.121 Господарського процесуального кодексу України, при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, прокурора чи його заступника, або за своєю ініціативою, господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора чи його заступника і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

В обґрунтування відповідного клопотання, відповідач-1 посилається на те, що не має реальної можливості наразі погасити відповідну заборгованість за обставинами, які пов'язані з настанням терміну сплати обов'язкових платежів (податків та зборів) до державного бюджету та заборгованістю за кредитними договорами і як наслідок, відсутністю необхідної кількості грошових коштів для здійснення розрахунку з позивачем по справі.

Відповідно до п.7.2. постанови №9 Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 року "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України", вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Обставини, на які посилається відповідач-1 в обґрунтування розстрочки виконання рішення по даній справі, такі як фінансова та економічна нестабільність в Україні не є виключними та мають негативний вплив на господарську діяльність не лише Відповідача, але і інших суб'єктів підприємницької діяльності, а допущена Відповідачем заборгованість має негативний вплив на фінансовий стан Позивача та здійснювану останнім господарську діяльність.

Відповідно до ст.42 Господарського кодексу України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Здійснення підприємницької діяльності на власний ризик означає покладання на підприємця тягаря несприятливих наслідків такої діяльності.

Незадовільний фінансовий стан не є підставою для розстрочення або відстрочення виконання рішення. Зазначеної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові №10/1994 від 24.03.2009 року.

Враховуючи викладене, те, що відповідачем-1 по справі не надано суду жодного доказу викладених обставин у відповідному клопотанні, суд не вбачає правових підстав для задоволення вищевказаного клопотання про надання відстрочки виконання рішення по даній справі, а тому відмовляє в його задоволенні.

Суд, вирішуючи питання розподілу судових витрат, керується ст.ст.44, 49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких, судовий збір покладається на відповідача-1, з вини якого виник спір, пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст.ст.2, 258, 525, 526, 530, 611, 614, 623, 625, 630 Цивільного кодексу України, ст.ст.193, 224, 225, 230 Господарського кодексу України, ст.ст.4-2, 4-3, 33, 34, 43, 44, 49, 75, п.1-1 ч.1 ст.80, ст.ст.82-85, ст.121 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові Товариства з обмеженою відповідальністю "НВП "Водомер" до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 відмовити повністю.

В позові Товариства з обмеженою відповідальністю "НВП "Водомер" до Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" відмовити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" (51400, Дніпропетровська обл., м.Павлоград, вул.Леніна,76, , ІПН:2 р/р 2940 в ПАО "ПУМБ" м.Донецьк, МФО 334851) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю НВП "Водомер" (м.Харків, вул.Багратіона 6, , р/р 7446 в ПАТ"Укрсоцбанк", МФО 300023) 24371,25 гривень інфляційних втрат та 1983,24 гривень 3% річних за договором №14-16/245 від 11.02.2014 р.

Припинити провадження у справі в частині стягнення 61398,00 гривень основного боргу за договором №14-16/245 від 11.02.2014 р., на підставі п.1-1 ч.1 ст.80 Господарського процесуального кодексу України.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля", (51400, Дніпропетровська обл., м.Павлоград, вул.Леніна,76, , ІПН:2 р/р 2940 в ПАО "ПУМБ" м.Донецьк, МФО 334851) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "НВП "Водомер" (м.Харків, вул.Багратіона, 6, , р/р 7446 в ПАТ"Укрсоцбанк", МФО 300023) 111804,00 гривень боргу, 29724,55 гривень пені, 3177,08 гривень інфляційних, 2548,11 гривень 3% річних за договором №99-ПУ-УМТС від 22.01.2015р.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" (51400, Дніпропетровська обл., м.Павлоград, вул.Леніна,76, , ІПН:2 р/р 2940 в ПАО "ПУМБ" м.Донецьк, МФО 334851) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "НВП "Водомер" (м.Харків, вул.Багратіона, 6, , р/р 7446 в ПАТ"Укрсоцбанк", МФО 300023) 3525,09 гривень судового збору.

Видати відповідні накази після набрання судовим рішенням законної сили.

Повне рішення складено 23.05.2016 р.

Суддя К.В. Аріт

Справа №922/725/16