РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2016 року Справа № 902/29/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Василишин А.Р.

при секретарі судового засідання Максютинській Д.В.

від позивача: ОСОБА_1 , довіреність б/н від 15.12.2015р.

від відповідача: ОСОБА_2, довіреність б/н, від 15.12.2015р.,

розглянувши апеляційну скаргу позивача на рішення господарського суду Вінницької області від 16.02.16 р. у справі № 902/29/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Іллінецьке"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агросолюшин"

про визнання пункту 7.2. В) договору поставки недійсним

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Іллінецьке" (надалі - позивач) звернулось в господарський суд Вінницької області з позовною заявою (а.с. 2-4) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агросолюшин" (надалі відповідач), про визнання пункту 7.2. В) Договору поставки на умовах товарного кредиту недійсним.

Рішенням господарського суду Вінницької області від 16.02.16 р. (а.с. 10-113) в позові відмовлено.

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції вказав, що за своєю правовою природою пеня, встановлена п.п. А п. 7.2 договору є неустойкою, яка сплачується у випадку порушення умов договору, як спосіб забезпечення виконання зобов»язань, тоді як 28% зазначені в п.п В п. 7.2 Договору, є платою боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

А відтак суд першої інстанції дійшов висновку, що п.п. А. В п. 7.2 Договору не встановлюють однакової відповідальності за одне й те саме порушення та відповідно жодним чином не порушують положень ст.. 61 Конституції України.

Не погоджуючись із винесеним рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся з апеляційною скаргою (а.с. 120-129) до Рівненського апеляційного господарського суду, в якій просить рішення господарського суду Вінницької області від 16.12.16 року у даній справі скасувати та прийняти нове, яким позов задоволити.

Апеляційну скаргу позивач обґрунтовує тим, що п.п В п. 7.2 укладеного між сторонами договору поставки на умовах товарного кредиту №07/05-01 від 07.05.2014р. передбачена відповідальність за порушення грошового зобов"язання у вигляді пені, яка в свою чергу уже передбачена п.п А. 7.2 договору, що суперечить чинному законодавству та не узгоджується зі ст. 61 Конституції України, а тому в силу норм ст.ст. 203, 215 ЦК України п.п.В Договору підлягає визнанню недійсним.

Обгрунтовуючи свої вимоги, апелянт посилається на порушення господарським судом Вінницької області норм матеріального та процесуального права.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу (а.с. 142-143), проти апеляційної скарги заперечив, оскільки вважає, що посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними та необґрунтованими.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України, апеляційний суд не зв»язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Заслухавши пояснення представників позивача, відповідача, розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, відзиви на апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанцій та вбачається з матеріалів справи 07.05.2014р. між ТОВ "Агросолюшин" (постачальник) та ТОВ "Іллінецьке" (покупець) укладено договір поставки №07/05-01 на умовах товарного кредиту (надалі- Договір, а.с. 8-9).

Відповідно до п. 1.1 Договору, у строки, визначені договором, постачальник зобов'язується передати у власність покупця продукцію виробничо-технічного призначення (товар), а покупець зобов'язується прийняти товар і оплатити його вартість, сплативши за нього визначену договором грошову суму, а також сплатити відсотки за користування товарним кредитом в сумі, визначеній відповідно до умов договору.

Згідно із п. 2.6 Договору, покупець проводить розрахунки з постачальником на умовах внесення оплати вартості (ціни) товару, визначеної із врахуванням вимог п.п. 2.2-2.5 у вигляді авансової частини та відстроченого платежу, в розмірах, вказаних в додатках до договору, шляхом перерахування коштів в національній валюті на банківський рахунок постачальника.

Відповідно до п. 5.1 Договору господарські зобов'язання сторін цього договору, які виникли на його основі, існують протягом одного року із дня його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін, крім зобов'язань покупця по оплаті вартості товару, процентів за користування товарним кредитом та відповідальності, які припиняються лише їх належним виконанням (крім випадку, передбаченого п.9.1 Договору), а в частині проведення розрахунків за товар, по штрафним санкціям - до повного їх виконання.

Згідно із п. 7.2 Договору у випадках порушення умов договору, постачальник має право притягти покупця до відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по оплаті у встановлені договором терміни вартості (ціни) товару та/або відсотків за користування товарним кредитом. За порушення даних умов договору покупець:

А) сплачує за кожен день прострочення на користь постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення, від суми боргу, за кожен день такого прострочення;

Б) сплачує штраф в розмірі 20% від несплаченої суми, яка склалась на наступний день після прострочення виконання грошового зобов'язання;

В) сплачує на користь постачальника 28 (двадцять вісім) відсотків річних від простроченої суми та індекс інфляції за весь час прострочення (ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України).

Предметом розгляду по даній справі є визнання недійсним п.п. «В» п. 7.2 Договору. При цьому, позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що п.п «В» пункт 7.2 Договору покладає на позивача подвійну відповідальність у вигляді стягнення з нього пені, що суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки договір вже містить таку умову, а саме п.п «А» п. 7.2 Договору.

Аналізуючи встановлені обставини справи, Рівненський апеляційний господарський суд вважає за необхідне враховувати наступні положення чинного законодавства України.

Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Крім того, вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно врахував положення ст. 193 ГК України, ст.ст. 525, 526 ЦК України щодо законодавчого визначення поняття зобов'язання, його порушення відповідачем та недопустимості односторонньої відмови від виконання зобов'язання.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Статтею 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з частиною 6 статті 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Таким чином, пеня це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення виконання зобовязання й до того дня, доки зобовязання не буде виконано, але не більше шести місяців, якщо інше не встановлено догвором або законом (ст. 232 ГК України).

Статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" встановлено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто, ст. 625 ЦК України надає можливість кредитору боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, встановити інший ніж 3% річних розмір процентів за користування чужими грошовими коштами, який і було визначено сторонами у п.п «В» п. 7.2 Договору поставки в розмірі 28% річних від простроченої суми.

За змістом цієї норми закону нарахування, зокрема, процентів річних входить до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Вказане також узгоджується із пунктом 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", в якому зазначено, що сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому вона входить до складу грошового зобов'язання (постанова Верховного Суду України від 16.05.2006 у справі №10/557-26/155).

Таким чином, виходячи із приписів вказаних вище норм, правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом).

Як вбачається з умов Договору, підпунктом «А» п. 7.2 Договору сторонами передбачено сплату покупцем (у випадку порушення ним строку оплати вартості (ціни) товару та/або відсотків за користування товарним кредитом) пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення, від суми боргу, за кожен день такого прострочення.

При цьому, п.п «В» п. 7.2 Договору передбачено сплату на користь постачальника 28 % річних від простроченої суми та індекс інфляції за весь час прострочення (ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України).

Враховуючи норми чинного законодавства та умови договору, апеляційний суд приходить до висновку, що за своєю правовою природою пеня, встановлена п.п. «А» п. 7.2 Договору є неустойкою, яка сплачується у випадку порушення умов договору, як спосіб забезпечення виконання зобов'язань, тоді як 28%, зазначені у п.п «В» п.7.2 Договору, є платою боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

При цьому, колегія суду звертає увагу на те, що пеня це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення виконання зобовязання, тобто є додатковим стимулюючим фактором виконання боржником свого зобов'язання, тоді як проценти річних, передбачені ст. 625 ЦК України, не є санкціями, а є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, так як виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні кредитором компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

А відтак, колегія суду приходить до висновку, що підпункти «А», «В» п. 7.2 Договору не встановлюють однакової відповідальності за одне й те саме порушення, а тому не порушують положень ст. 61 Конституції України.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі № 6-49цс12, від 24.10.2011 року у справі № 6- 38цс11, від 30.10.2013 р. у справі № 6-59цс13, від 12.12.2011 року у справі №3-132гс11.

Апеляційний суд не бере до уваги доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі про те, що умови укладеного між сторонами Договору, не узгоджується із приписами ст. 61 Конституції України, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Зміст ст. 61 Конституції України у контексті цивільної відповідальності, зводиться до того, що до суб'єкта правопорушення за одне й те саме правопорушення не може бути двічі застосована цивільна відповідальність (тобто, двічі один із її підвидів). При цьому у межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Крім того, колегія суду звертає увагу на те, що чинним законодавством України не передбачено обмежень щодо одночасного стягнення процентів річних і пені за невиконання боржником грошового зобов'язання. Нарахування та стягнення неустойки (пені) в разі прострочення виконання зобов'язання (ст. 549 ЦК) є правом кредитора, реалізація якого жодним чином не залежить від застосування інших видів цивільно-правової відповідальності, передбачених законом за порушення зобов'язання (ст. 625 ЦК).

Водночас апеляційний суд зазначає, що задовольняючи позов у справі №902/491/15 за позовом ТОВ "Агросолюшин" до ТОВ "Іллінецьке" про стягнення 3073264,46 грн (рішення господарського суду Вінницької області від 22.06.2015р.), судом надано оцінку змісту договору поставки на умовах товарного кредиту №07/05-01 від 07.05.2014р., в тому числі і щодо заявлених до стягнення пені та 28% річних. Дане рішення набрало законної сили.

Також, ухвалою суду від 23.12.2015р. по справі № 902/1566/15 встановлено, що ТОВ Іллінецьке вживало заходи щодо погашення заборгованості перед ТОВ Агросолюшин згідно вказаного рішення суду, що фактично підтверджує визнання ТОВ Іллінецьке присуджених до стягнення сум заборгованості, в томі числі пені та 28% річних.

А відтак, в силу положень ч.2 ст.35 ГПК обставини встановлені судом при розгляді зазначених справ є преюдиціальними та не потребують доказуванню при вирішенні даного спору, в тому числі обставини встановленні рішенням у справі №902/491/15 щодо правомірності заявлених на підставі п.п «В» п. 7.2 Договору поставки №07/05-01 від 07.05.2014р. на умовах товарного кредиту 28% річних, які за своєю правовою природою є збільшеними річними, а не пенею.

Відповідно п.1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При цьому, сутність свободи договору розкривається насамперед через співвідношення актів цивільного законодавства і договору: сторони мають право врегулювати ті відносини, які не визначені у положеннях актів цивільного законодавства, а також відступати від положень, що визначені цими актами і самостійно врегулювати свої відносини, крім випадків, коли в актах законодавства міститься пряма заборона відступів від передбачених ними положень або якщо обов'язковість положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту чи суті відносин між сторонами.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, суд належить встановити наявність саме тих обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, зокрема: відповідність змісту правочину вимогам Цивільного кодексу України іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; правоздатність сторін правочину; свободу волевиявлення учасників правочину та відповідність волевиявлення їх внутрішній волі; спрямованість правочину на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Згідно із п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У своєму рішенні №7-рп/2013 від 11.07.2014р. Конституційний cуд України наголосив на тому, що свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства.

Отже, сторони керуючись чинним законодавством України, самостійно врегулювати свої відносини при визначенні п.п «А» п. 7.2 Договору відповідальності у вигляді пені за невиконання або неналежне виконання зобовязань за спірним Договором та при встановленні п.п. «В» п. 7.2 Договору збільшених відсотків річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Таким чином, при укладенні оспорюваного пункту договору, сторонами не порушено загальних вимог, дотримання яких є необхідним для дійсності правочину, у розумінні ст. 203 Цивільного кодексу України.

Враховуючи вказане, апеляційний суд приходить до висновку, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі щодо подвійної юридичної відповідальності, не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому до уваги не беруться.

А відтак, апеляційним судом не встановлено правових підстав для визнання оспорюваного п.п. «В» п. 7.2 Договору поставки №07/05-01 від 07.05.2014р. недійсним.

Таким чином, колегія суддів вважає посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору. Відтак, скаржник, в порушення вимог ст.ст. 33, 34 ГПК України, не довів тих обставин, на які він посилався як на підставу для задоволення позовних вимог.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно зясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на позивача згідно ст.49 ГПК.

На підставі наведеного, керуючись ст. 43,49, 91,101, 103, 105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Іллінецьке" на рішення господарського суду Вінницької області від 16.02.16р. залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Вінницької області від 16 лютого 2016 року у справі №902/29/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу №902/29/16 повернути господарському суду Вінницької області.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Василишин А.Р.