ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

19.05.16р. Справа № 904/3337/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Бериславський зерновий термінал" (м. Берислав)

до Приватного підприємства Багатогалузевої фірми "Консоль" (м. Марганець, Дніпропетровської області)

про стягнення вартості макухи соняшникової у розмірі 840 316 грн. 50 коп.

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 - керівник (довідка АБ № 500247 з Єдиного державного

реєстру підприємств та організацій України)

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Бериславський зерновий термінал" (далі - позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області із позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Приватного підприємства Багатогалузевої фірми "Консоль" (далі - відповідач) суму вартості макухи соняшникової у розмірі 840 316 грн. 50 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем своїх зобов'язань щодо повернення позивачу переданого на зберігання товару, згідно договору відповідального зберігання № 28/04 від 28.04.2015, у зв'язку з чим позивач просить суд стягнути 840 316 грн. 50 коп., яка складає вартість переданого на зберігання та неповернутого позивачу товару - макухи соняшника.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 26.04.2016 порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні на 19.05.2016.

Від позивача надійшло письмове підтвердження (вх.суду 29799/16 від 19.05.2016), що у провадженні господарських судів України або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішує спір, немає справи зі спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав та немає рішення цих органів з такого спору. До вказаного підтвердження позивач також долучив докази доплати судового збору.

У судове засідання 19.05.2016 з'явився представник позивача.

Представник відповідача у судове засідання 19.05.2016 не з'явився, причин нез'явлення суду не повідомив, відзиву на позов та інші витребувані судом документи не надав, з приводу чого суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини 1 статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

Так, частиною 2 статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" визначено, що в Єдиному державному реєстрі містяться відомості щодо юридичної особи, зокрема, про місцезнаходження останньої.

На підтвердження адреси відповідача судом долучено до матеріалів справи Спеціальний витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 26.04.2016, з якого вбачається, що місцезнаходженням відповідача є: 53400, АДРЕСА_1, на яку і була направлена кореспонденція господарського суду для відповідача.

При цьому, конверт з ухвалою суду від 26.04.2016 було повернуто 12.05.2016 за зворотною адресою з довідкою Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" форми 20 від 11.05.2016 "За закінченням терміну зберігання".

Крім того, у Спеціальному витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 26.04.2016 також вказано про відсутність юридичної особи за місцезнаходженням.

Суд наголошує на тому, що ухвала суду від 26.04.2016 була надіслана відповідачу завчасно, з урахуванням Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958.

Отже, судом здійснені всі можливі заходи щодо належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, а саме: юридична адреса, на яку надсилалась кореспонденція суду, підтверджена Спеціальним витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 26.04.2016, ухвала направлена завчасно.

Господарський суд прийшов до висновку, що незнаходження відповідача за його юридичною адресою, що має наслідком неотримання кореспонденції суду про повідомлення щодо часу та місця розгляду даної справи, не може прийматися до уваги судом, оскільки свідчить, що неотримання ухвал суду відповідачем відбулося саме з його вини. Відповідач, у разі незнаходження за його юридичною адресою, повинен був докласти зусиль про отримання поштових відправлень за цією адресою. Крім того, неотримання ухвал суду відповідачем у вказаному випадку не може бути причиною для порушення законного права позивача на розумний строк розгляду його справи.

Отже, суд приходить до висновку, що відповідач про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, оскільки ухвала суду від 26.04.2016 була надіслана на адресу відповідача, яка підтверджена Спеціальним витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 26.04.2016 завчасно, та не отримана відповідачем внаслідок його недобросовісної поведінки, що полягає у незабезпеченні вчасного отримання поштової кореспонденції за своєю юридичною адресою.

При цьому, стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Відповідно до абзацу 1 пункту 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Суд вважає, що відповідач не скористався своїм правом на участь у судовому засіданні та вважає можливим розглянути справу за відсутності представника відповідача, оскільки останній повідомлений про час та місце судового засідання належним чином, а матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення.

У судовому засіданні 19.05.2016 представник позивача виклав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні з підстав, що викладені ним у позовній заяві.

Також представником позивача було повідомлено, що станом на теперішній час відповідач жодного платежу на погашення боргу не здійснив, переданий на зберігання товар також не повернув.

Судом було зауважено, що будь-яких клопотань від відповідача щодо відкладення розгляду справи не надходило.

Судом також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

У пункті 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Так, справа розглядається за наявними в ній матеріалами, визнаними судом достатніми, в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1 та 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, 28.04.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Бериславський зерновий термінал" (далі - поклажодавець, позивач) та Приватним підприємством Багатогалузевою фірмою "Консоль" (далі - зберігач, відповідач) укладений договір відповідального зберігання № 28/04 (далі - договір, а.с.10-11), в порядку та на умовах якого поклажодавець передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання на картку ПП БФ "Консоль" протягом строку договору товар, що визначений в акті приймання передачі майна, що є невід'ємною частиною договору (пункт 1.1. договору).

У пунктах 7.1., 7.2. та 7.3. договору сторони визначили, що договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін; строк договору починає свій перебіг у момент, визначений у пункті 7.1. договору, та закінчується 30.09.2015; закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Судом встановлено, що між сторонами, внаслідок укладання договору відповідального зберігання № 28/04 від 28.04.2015, виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 63 та Глави 66 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно статей 173, 174, 175 Господарського кодексу України, статей 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, а згідно статті 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з частиною 1 статті 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Так, у пункті 1.2. договору сторони визначили, що місце зберігання товару: м. Херсон, вул. Перекопська, 169, зерновий термінал ПрАТ "Дніпровський термінал".

Згідно з пунктами 1.3. та 1.4. договору приймання товару на відповідальне зберігання та повернення його з відповідального зберігання здійснюється сторонами за актами приймання - передачі, які є невід'ємною частиною договору. Перелік товару, який передається на відповідальне зберігання згідно з договором, його кількість зазначається сторонами у актах приймання-передачі.

У відповідності до вказаних умов, між сторонами було підписано акт приймання-передачі № 1 до договору від 28.04.2015, згідно з яким позивач передав, а відповідач прийняв на відповідальне зберігання макуху соняшника у кількості 158,700 тонн, загальною вартістю 840 316 грн. 50 коп. (а.с.11).

Відповідно до статті 938 Цивільного кодексу України зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений, виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Вказані положення законодавства кореспондуються із пунктами 2.1.4. та 2.4. договору, в яких сторони вказали наступне:

- зберігач зобов'язаний повернути товар поклажодавцеві за першою вимогою останнього;

- зберігач не має право передавати товар на зберігання третім особам.

Згідно з пунктом 3.2. договору поклажодавець має права у будь-який час вимагати у зберігача повернення товару, яке знаходиться на зберіганні (всього або його частини).

Так, позивач звернувся до відповідача із листом № 56 від 18.09.2015, в якому просив здійснити відвантаження макухи соняшника в кількості 158,700 тонн, яка була передана відповідачу на відповідальне зберігання відповідно до договору відповідального зберігання № 28/04 від 28.04.2015 (а.с.13).

У відповідь на вказане звернення, відповідач надіслав позивачу лист № 22/09-15 від 22.09.2015, в якому повідомив, що товар (макуха соняшника) у кількості 158,700 тонн не може бути відвантажений, у зв'язку з його відсутністю (а.с.12).

При цьому, за змістом статті 949 Цивільного кодексу України зберігач зобовязаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей.

Згідно зі статтею 953 Цивільного кодексу України зберігач зобов'язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, відповідачем, в порушення умов договору, на вимогу позивача, товар зі зберігання повернутий не був.

При цьому, відповідно до пункту 2.1.3. договору зберігач зобов'язаний, зокрема нести відповідальність за втрату (нестачу) або пошкодження товару поклажодавця, переданого на зберігання на картку ПП БФ "Консоль" зберігачеві, його комплектність у відповідності із договором та чинним в Україні законодавством, з моменту одержання товару від поклажодавця та до моменту його повернення поклажодавцеві.

Зберігач несе відповідальність за збереження і цілісність товару з моменту передання товару на зберігання і до моменту його повернення поклажодавцеві. У випадку втрати (нестачі) або пошкодження товару, який переданий на зберігання, або його частини, зберігач повинен за свій рахунок відшкодувати поклажодавцеві завдану шкоду (пункт 5.3. договору).

Отже, з урахуванням вказаних умов договору, враховуючи, що відповідач не повернув переданий йому на зберігання товар, позивач звернувся до суду із позовом про стягнення вартості цього товару в сумі 840 316 грн. 50 коп. Вказане і є причиною спору.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить також із наступного.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав і обов'язків, у тому числі щодо відшкодування кредиторові або іншій особі збитків (шкоди), є зобов'язання, які виникають з договорів та інших правочинів або внаслідок завдання шкоди.

Відповідно до частини 1 та частини 2 статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доводиться кредитором (частини 1, 2 статті 623 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 224 Господарського кодексу України під збитками розуміються витрати, понесені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або дотримання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом (ст. 225 ГК України).

При цьому, відшкодування шкоди є одним із видів цивільно-правової відповідальності і для застосування такої міри відповідальності необхідна наявність всіх елементів складу правопорушення, а саме:

- протиправної поведінки, дії чи бездіяльності особи;

- шкідливого результату такої поведінки - збитків, їх наявності та розміру;

- причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками;

- вини особи, яка заподіяла шкоду.

За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Так, матеріалами справи підтверджується факт порушення умов договору з боку відповідача, що виявилося у неповерненні позивачу переданого на зберігання товару.

Під час розгляду даної справи позивачем було доведено факт завдання йому вказаними діями збитків, які визначаються вартістю переданого на зберігання та неповернутого позивачу товару. Крім того, належними доказами було підтверджено розмір вказаних збитків (840 316 грн. 50 коп.).

Крім того, між діями відповідача, що пов'язані з порушенням умов договору, та збитками в сумі 840 316 грн. 50 коп. наявний причинний зв'язок. Наявність причинного зв'язку підтверджується фактичними обставинами та матеріалами справи. Вина відповідача у заподіянні збитків позивачу також підтверджується фактичними обставинами та матеріалами справи.

Підсумовуючи викладене, господарський суд приходить до висновку про наявність складу цивільного правопорушення, а саме:

- протиправної поведінки відповідача, що полягає у порушенні умов договору щодо повного та своєчасного повернення переданого на зберігання товару;

- збитків, що завдані неповерненням вказаного товару та визначених у розмірі їх вартості;

- причинного зв'язку, що полягає у порушенні відповідачем умов договору щодо повного та своєчасного повернення переданого на зберігання товару;

- вини відповідача, що полягає у порушенні умов договору, які відносять до його обов'язків забезпечення вчасного та повного повернення переданого на зберігання товару, а також його схоронність.

Таким чином, завдані збитки у вигляді вартості переданого на зберігання та неповернутого товару в сумі 840 316 грн. 50 коп. відбулися внаслідок неправомірних дій відповідача за його вини. Відшкодування вказаної шкоди покладається на відповідача у відповідності до умов договору та на підставі описаних вище положень Цивільного кодексу України.

Крім того господарський суд враховує положення статті 1166 Цивільного кодексу України, зокрема частини 2, відповідно до якої особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

При цьому, відповідач не довів суду належними доказами відсутність своєї вини у заподіянні позивачу збитків на суму 840 316 грн. 50 коп.

Враховуючи викладене, а також те, що відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов і порядку укладеного між сторонами договору та згідно з вимогами закону, суд визнає вимогу позивача щодо стягнення з відповідача 840 316 грн. 50 коп. збитків належно обґрунтованою, доведеною матеріалами справи та такою, що підлягає задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат по справі суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 2 статті 44 Господарського процесуального кодексу України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно зі статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2016 рік", з урахуванням норм частини 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір", мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становила 1 378 грн. 00 коп.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати (1 378 грн. 00 коп.) та не більше 150 розмірів мінімальних заробітних плат (206 700 грн. 00 коп.).

Ціна позову становить 840 316 грн. 50 коп., отже, сума судового збору за подання даного позову мала складати 12 604 грн. 75 коп. (1,5 відсотка ціни позову).

При цьому, відповідно до платіжних доручень № 646 від 09.02.2016 та № 759 від 10.05.2016 позивачем сплачено 12 609 грн. 74 коп. судового збору.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Враховуючи викладене, суд вважає за доцільне в порядку визначеному частиною 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" повернути позивачу суму надмірно сплаченого ним судового збору у розмірі 4 грн. 99 коп. (12 609,74- 12 604,75).

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача, судові витрати по справі, з урахуванням положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача у сумі 12 604 грн. 75 коп.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 1, 4-5, 33, 34, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з Приватного підприємства Багатогалузевої фірми "Консоль" (53400, АДРЕСА_1; ідентифікаційний код 31220937) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Бериславський зерновий термінал" (74300, Херсонська область, м. Берислав, вулиця 1 Травня, будинок 300; ідентифікаційний код 36944976) - 840 316 грн. 50 коп. - боргу, 12 604 грн. 75 коп. витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

В порядку, передбаченому частиною 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір", повернути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Бериславський зерновий термінал" (74300, Херсонська область, м.Берислав, вулиця 1 Травня, будинок 300; ідентифікаційний код 36944976) надмірно сплачений судовий збір у сумі 4 грн. 99 коп., сплачений згідно з платіжним дорученням № 759 від 10.05.2016, оригінал якого знаходиться в матеріалах справи.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя ОСОБА_2