ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" травня 2016 р. Справа № 911/1073/16

Господарський суд Київської області у складі судді Рябцевої О.О., розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ

до Комунального підприємства Данилівської сільської ради, Київська обл., Васильківський район, с. Данилівка

про стягнення 20587,97 грн.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_1 (довіреність №14-108 від 18.04.2014 р.);

від відповідача: не зявився;

Обставини справи:

публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - позивач) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до комунального підприємства Данилівської сільської ради (далі - відповідач) про стягнення 20587,97 грн., з яких 5955,76 грн. пені, 1089,17 грн. 3% річних та 13543,04 грн. інфляційних втрат.

Заявлені позовні вимоги, а саме, стягнення з комунального підприємства Данилівської сільської ради 5955,76 грн. пені, 1089,17 грн. 3% річних та 13543,04 грн. інфляційних втрат обґрунтовані несвоєчасним виконанням відповідачем умов договору купівлі-продажу природного газу №1003/14-ТЕ-17 від 19.11.2013 р.

Представник позивача у судових засіданнях 19.04.2016 р. та 24.05.2016 р. підтримав позовні вимоги.

Представник відповідача у судові засідання 19.04.2016 р. та 24.05.2016 не зявився, хоча про час і місце судових засідань був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу №016 та №014. Відповідач відзив на позов до суду не надіслав, про причини неявки суд не повідомив

Відповідно до ст. 75 ГПК України в разі якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, заслухавши пояснення представника позивача, суд

ВСТАНОВИВ:

19.11.2013 р. між публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (продавець) та комунальним підприємством Данилівської сільської ради (покупець) укладено договір купівлі-продажу природного газу №1003/14-ТЕ-17, відповідно до умов якого (п. 1.1. договору) продавець зобовязується передати у власність покупцю у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобовязується прийняти та оплатити цей природний газ (надалі газ), на умовах цього договору.

Обовязок з оплати вартості фактично переданого природного газу узгоджено сторонами у п. 6.1. договору.

Відповідно до п. 6.1. договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця наступного за місяцем поставки газу.

Згідно з пунктом 11 договору договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками, і діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2014 року, а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

Судом встановлено, що на виконання умов договору позивачем передано, а відповідачем прийнято природний газ за період з січня по грудень 2014 року включно в обємі 182,748 тис. куб. м. загальною вартістю 239253,68 грн., що підтверджується копіями підписаних та скріплених печатками обох сторін актами приймання-передачі природного газу: за січень 2014 року від 31.01.2014 р., за лютий 2014 року від 28.02.2014 р., березень 2014 року від 31.03.2014 р., за квітень 2014 року від 30.04.2014 р., за жовтень 2014 року від 31.10.2014 р., за листопад 2014 року від 30.11.2014 р. та за грудень 2014 року від 31.12.2014 р.

Також судом встановлено, що відповідач повністю розрахувався з позивачем за поставлений газ, проте, допустив прострочення платежу. Остаточний розрахунок за спожитий газ відповідачем було здійснено 08.01.2015 р.

Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Оскільки мало місце невчасне виконання відповідачем грошових зобов'язань, позивач звернувся з позовом до суду про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних.

У пункті 9 оглядового листа від 29 квітня 2013 року за №01-06/767/2013 «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» Вищий господарський суд України зазначив наступне: «Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України».

Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке невчасно виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невчасне виконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

У відповідності до п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник який прострочив виконання зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Стягнення 3% річних та збитків від інфляції є самостійним способом захисту цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобовязань, що може реалізуватись шляхом подання окремого позову, не повязаного з позовом про стягнення боргу.

Також, суд зазначає, що після прийняття судом рішення про стягнення коштів, грошове зобовязання боржника не припинилось, оскільки, кредитор грошові кошти реально не отримав. Відтак, передбачені ст. 625 ЦК України 3% річних підлягають нарахуванню до моменту фактичного виконання грошового зобовязання.

Враховуючи, що відповідач взяті на себе зобов'язання з оплати вартості поставленого газу своєчасно не виконав, суд дійшов висновку про наявність підстав для нарахування позивачем на суму основного боргу 3% річних та інфляційних втрат.

Позивач просить суд стягнути з відповідача 1089,17 грн. 3% річних, нарахованих за загальний період з 15.02.2014 р. по 19.12.2014 р. на прострочену заборгованість, з урахуванням часткових оплат здійснених відповідачем у вказаному періоді.

Дослідивши наданий позивачем розрахунок 3% річних, судом встановлено, що останній включив у період прострочених днів день оплати.

Як передбачено п. 1.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» №14 від 17 грудня 2013 року, день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період прострочення.

Оскільки, наданий позивачем розрахунок 3% річних є невірним, так як позивачем включено у період прострочення дні оплати, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача 1089,17 грн. 3% річних підлягає частковому задоволенню у сумі 1071,76 грн. за загальний період з 15.02.2014 р. по 18.12.2014 р. на прострочену заборгованість, з урахуванням часткових оплат здійснених відповідачем у вказаному періоді.

Позивач просить суд стягнути з відповідача 13543,04 грн. інфляційних втрат, нарахованих за загальний період з лютого 2014 року по грудень 2014 року на прострочену заборгованість, з урахуванням часткових оплат здійснених відповідачем у вказаному періоді.

Перевіривши поданий позивачем розрахунок інфляційних втрат по періодах наведених у розрахунку, суд встановив наступне.

Нарахування інфляційних втрат за прострочення виконання грошових зобовязань позивач здійснює не на чисту суму простроченого платежу, а ще й додає суму інфляційних втрат, нарахованих позивачем за попередній період.

Здійснене позивачем нарахування інфляційних втрат за період прострочення на суми інфляційних втрат, нарахованих у попередніх періодах прострочення, суперечить чинному законодавству, оскільки згідно положень ст. 625 Цивільного кодексу України боржник за весь час прострочення зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції. Оскільки нараховані позивачем та заявлені до стягнення з відповідача інфляційні втрати у вказаних періодах не є основним боргом, відтак і нарахування інфляційних втрат на ці суми є безпідставним.

Враховуючи вищевикладене, а також заявлені позивачем періоди нарахування інфляційних втрат, суд здійснив розрахунок інфляційних втрат, згідно якого сума інфляційних втрат, яка підлягає стягненню з відповідача, складає 12860,36 грн. за загальний період з лютого 2014 року по грудень 2014 року на прострочену заборгованість, з урахуванням часткових оплат здійснених відповідачем у вказаному періоді.

Також позивач просить стягнути з відповідача пеню у сумі 5955,76 грн. за загальний період з 15.02.2014 р. по 19.12.2014 р., яка передбачена пунктом 7.2 договору.

Відповідно до пункту 7.2 договору у разі невиконання покупцем п. 6.1 договору він зобовязується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Згідно з пунктом 9.3 договору строк, у межах якого сторони можуть звернутись до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, встановлюється тривалістю у 5 (пять) років.

Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Дослідивши наданий позивачем розрахунок пені, судом встановлено, що останній включив у період прострочення дні оплати.

Оскільки, наданий позивачем розрахунок пені є невірним, так як позивачем включено у період прострочення дні оплати, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача 5955,76 грн. пені підлягає частковому задоволенню у сумі 5851,62 грн. за загальний період з 15.02.2014 р. по 18.12.2014 р. на прострочену заборгованість, з урахуванням часткових оплат здійснених відповідачем у вказаному періоді.

Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до статті 49 ГПК України покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст.ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

Стягнути з комунального підприємства Данилівської сільської ради (08621, Київська область, Васильківський район, с. Данилівка, Військове містечко №21, 6, кв. 1а, код 33532756) на користь публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, код 20077720) 5851,62 грн. (пять тисяч вісімсот пятдесят одна грн. 62 коп.) пені, 1071,76 грн. (одна тисяча сімдесят одна грн. 76 коп.) 3% річних, 12860,36 грн. (дванадцять тисяч вісімсот шістдесят грн. 36 коп.) інфляційних втрат та 1324,17 грн. (одна тисяча триста двадцять чотири грн. 17 коп.) судового збору.

2. В іншій частині позову відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Суддя О.О. Рябцева

Рішення підписано 27.05.2016 р.