ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"16" травня 2016 р. Справа № 918/2063/13

За позовом Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз Україн

до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго"

про стягнення в сумі 7 407 581 грн. 33 коп.

Суддя Марач В.В.

розглянувши заяву ТзОВ "Рівнетеплоенерго" про визнання наказу від 18.03.2014р. таким що не підлягає виконанню в частині

За участю представників

позивача: ОСОБА_2

відповідача: ОСОБА_3

В засіданні оголошувалася перерва з 11:00 год. по 15:00 год. 16.05.2016р.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Рівненської області від 25.02.2014 позов задоволено частково, стягнуто з ТОВ "Рівнетеплоенерго" на користь ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 5746679 грн. 35 коп. заборгованості, 512319 грн. 52 коп. пені, 546405 грн. 79 коп. штрафу, 40277 грн. 24 коп. інфляційних втрат, 204849 грн. 89 коп. 3% річних та 65502 грн. 84 коп. витрат по сплаті судового збору.

18.03.2014 року господарським судом Рівненської області було видано наказ про примусове виконання рішення від 25.02.2014 року.

У листопаді 2015 року ТОВ "Рівнетеплоенерго" звернулось до господарського суду Рівненської області із заявою про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню.

У вказаній заяві заявник просив визнати наказ господарського суду Рівненської області від 18.03.2014 року таким, що не підлягає виконанню в частині стягнення 512 319, 52 грн. пені, 546 405, 79 грн. штрафу, 40 277,24 грн. інфляційних втрат, 204 849, 89 грн. 3% річних.

В обґрунтування заяви заявник посилався на частину 13 статті 18 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" в редакції Закону України від 14.05.2015 № 423-VIІІ "Про внесення змін до деяких законів України щодо стабілізації фінансового стану Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" якою було встановлено списання пені, штрафних та фінансових санкцій теплогенеруючих та теплопостачальних організацій за умови погашення ними у 3-місячний строк заборгованості за природний газ, спожитий до 1 січня 2014 року.

Оскільки ОСОБА_1 03.09.2015 року, в межах строку визначеного законом № 423-VIІІ здійснило повне погашення суми основного боргу за спожитий природний газ до 01.01.2014 року, останнє отримало право на списання пені, штрафних та фінансових санкцій.

Таким чином, на думку заявника, 512 319,52 грн. пені, 546 405,79 грн. штрафу, 40 277,24 грн. інфляційних втрат, 204 849,89 грн. 3% річних, стягнутих рішенням господарського суду Рівненської області від 25.02.2014 року у справі №918/2063/13, є фінансовими санкціями в розумінні частини 13 статті 18 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" та підлягають списанню на підставі її положень.

У письмових запереченнях на заяву ПАТ "Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" просив відмовити у задоволенні заяви, з наступних підстав.

Позивач вважає помилковим посилання боржника на Закон України від 14.05.2015р. №423-VІІІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо стабілізації фінансового стану Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (набрав чинності 06.06.2015 р.), яким доповнено ст.18 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» частиною 13, як на підставу визнання наказу від 18.03.14р. таким, що не підлягає виконанню.

Як вбачається із змісту частини 13 (якою доповнено ст.18 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу»), списання пені, штрафних та фінансових санкцій слід розглядати як невід'ємну частину реструктуризації заборгованості теплогенеруючих та/або теплопостачальних організацій за природний газ, спожитий в період з 1 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року, не погашеної на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо стабілізації фінансового стану Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", шляхом розстрочення на 24 місяці на підставі типового договору про реструктуризацію заборгованості.

Списання зазначених сум пені, штрафних та фінансових санкцій скаржник вважає одним із елементів передбаченої цією частиною процедури реструктуризації заборгованості (на підставі відповідного типового договору про реструктуризацію заборгованості, форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України), і не може розглядатися як самостійна підстава для списання поза вищевказаною процедурою, тобто у відриві від контексту всієї частини 13 статті 18 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу».

Вважає, що на це вказує також сам зміст абзацу 3 вищезазначеної частини 13 статті 18 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу», з якого випливає списання пені, штрафних та фінансових санкцій за умови виконання вимог цієї частини.

Також зазначає, що частиною 13 статті 18 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» передбачена реструктуризація заборгованості за природний газ, спожитий в період з 1 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року, а у даній судовій справі не стягувалася така заборгованість, стягувались відповідні нарахування за 2013 рік по заборгованості 2013 року, що була погашена ще в 2013 році.

Стверджує, що норми ст.117 Господарського процесуального кодексу України не передбачають випадку визнання судом наказу таким, що не підлягає виконанню у разі примусового виконання цього наказу державною виконавчою службою.

Посилаючись на правові положення ст.230 Господарського кодексу України, ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, постанов Верховного Суду України від 04.07.11р. у справі N3-57гс10 та від 24.10.2011р. у справі N2-65гс11, позивач стверджує, що правова природа суми збільшення боргу боржника на встановлений індекс інфляції та 3% річних полягає у відшкодуванні кредитору понесених ним втрат від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів під час прострочення боржника та отриманні кредитором компенсації (плати) за користування боржником належними кредитору коштами. Отже, зобов'язання божника зі сплати кредитору суми боргу, збільшеної на встановлений індекс інфляції, та трьох процентів річних є збільшенням розміру грошового зобов'язання боржника, пов'язаним з його простроченням, та не являються санкціями.

Просить суд не брати до уваги доводи відповідача з посиланням на Закон України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» від 12.05.2011р. №3319-VI, оскільки даний закон не регулює спірні відносини та втратив чинність 30.06.2012р.

Вважає помилковими доводи відповідача з посиланням на Закон України «Про деякі питання заборгованості підприємств оборонно-промислового комплексу - учасників Державного концерну "Укроборонпром" та забезпечення їх стабільного розвитку» від 06.09.2012р. N5213-VІ, оскільки даний спеціальний закон не регулює спірні відносини.

Стверджує, що встановлення у п.4 ч.1 ст.2 вказаного спеціального Закону списання заборгованості також з трьох відсотків річних та індексу інфляції у складі фінансових санкцій для підприємств оборонно-промислового комплексу, не свідчить про включення законодавцем до складу поняття «фінансові санкції» зобов'язань з оплати трьох відсотків річних та індексу інфляції у всіх інших законах, а навпаки вказує на встановлення законодавцем у цьому спеціальному законі виключення з загального правила, оскільки в інших законах, в тому числі, «Про нафту і газ», «Про засади функціонування ринку природного газу» законодавець не виокремлює у складі фінансових санкцій трьох відсотків річних та індексу інфляції.

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 08.12.2015 задоволено заяву товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" про визнання наказу господарського суду від 18 березня 2015 року таким, що не підлягає виконанню в частині стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" на користь публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 512319 грн. 52 коп. пені, 546405 грн. 79 коп. штрафу, 40277 грн. 24 коп. інфляційних втрат, 204849 грн. 89 коп. три процента річних.

За апеляційною скаргою ПАТ "НАК "Нафтогаз України" Рівненській апеляційний господарський суд.

Постановою Вищого господарського суду України від 29.03.2016 року постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 27.01.2016 р. у справі № 918/2063/13 та ухвалу господарського суду Рівненської області від 08.12.2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до господарського суду Рівненської області.

За результатами автоматичного розподілу судової справи справу № 918/2063/13 передано на новий розгляд судді Марачу В.В.

Розглянувши документи і матеріали, які подані учасниками судового процесу, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, давши належну оцінку доказам, які мають значення для справи, господарський суд прийшов до висновку, що заяв ТзОВ "Рівнетеплоенерго" підлягає частковому задоволенню. При цьому господарський суд керувався наступним.

Згідно ч.1 ст.116 Господарського процесуального кодексу України виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом.

Частинами 2 - 5 статті 117 ГПК України визначено підстави подання та загальний порядок розгляду господарським судом заяв стягувачів або боржників про виправлення помилки, допущеної при оформленні або видачі наказу, визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, та стягнення на користь боржника безпідставно одержаного стягувачем за наказом.

Однією з підстав для визнання наказу господарського суду таким, що не підлягає виконанню, є відсутність обов`язку боржника за наказом повністю чи частково у зв`язку з його припиненням іншою особою або з інших причин.

Також, п.3.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 жовтня 2012 №9 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України», встановлено, що частина 4 статті 117 ГПК України містить підстави визнання наказу таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за заявами боржників: якщо його видано помилково; якщо обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням добровільним виконанням боржником або з інших причин (наприклад, у разі скасування чи зміни в апеляційному або в касаційному порядку рішення, на підставі якого наказ було видано, якщо на момент таких скасування чи зміни наказ ще не було виконано повністю або частково).

6 червня 2015 року набрав чинності Закон України від 14 травня 2015 року № 423-VIII "Про внесення змін до деяких законів України щодо стабілізації фінансового стану Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", згідно якого статтю 18 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" доповнено, зокрема, частиною 13.

Частиною 13 статті 18 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" (в редакції Закону України від 14 травня 2015 року №423-VIII, надалі - закон) передбачено наступне: «Заборгованість теплогенеруючих та/або теплопостачальних організацій за природний газ, спожитий в період з 1 січня 2014 року до 31 грудня 2014 року (без урахування пені, штрафних та фінансових санкцій, що підлягають стягненню на підставі рішення суду), не погашена на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо стабілізації фінансового стану Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", підлягає реструктуризації шляхом розстрочення на 24 місяці на підставі типового договору про реструктуризацію заборгованості.

Ця реструктуризація здійснюється за умови погашення в трьохмісячний строк з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо стабілізації фінансового стану Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" теплогенеруючими та/або теплопостачальними організаціями заборгованості за природний газ, спожитий до 1 січня 2014 року (без урахування пені, штрафних та фінансових санкцій, що підлягають стягненню на підставі рішення суду), що залишилася непогашеною на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо стабілізації фінансового стану Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України".

Зазначені пені, штрафні та фінансові санкції підлягають списанню та не можуть бути предметом подальшого продажу за умови виконання вимог цієї частини. У типовому договорі про реструктуризацію заборгованості визначаються, зокрема, порядок реструктуризації і погашення заборгованості, загальна сума реструктуризованої заборгованості, строк її погашення, розмір щомісячних платежів, права та обов'язки сторін. Форма типового договору про реструктуризацію заборгованості затверджується Кабінетом Міністрів України».

Предметом регулювання у зазначеній вище статті є заборгованість, що залишилась непогашеною на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо стабілізації фінансового стану Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", а саме 6 червня 2015 року, за природний газ, спожитий в період з 1 січня 2014 року до 31 грудня 2014 року та за природний газ, спожитий до 1 січня 2014 року (без урахування пені, штрафних та фінансових санкцій, що підлягають стягненню на підставі рішення суду).

Як свідчать матеріали справи, станом на 6 червня 2015 року за наказом від 18 березня 2014 року у відповідача перед позивачем рахувалася заборгованість в сумі 5 746 679 грн. 35 коп. за спожитий газ за період з 2011 року по 2012 рік на підставі договору №14/2608/11 від 30.09.2011р..

В матеріалах справи наявне платіжне доручення №1 від 3 вересня 2015 року на суму 5750641 грн. 84 коп. (а.с. 176), згідно якого відповідач оплатив позивачу борг за договором №14/2608/11 від 30 вересня 2011 року за спожитий природний газ.

Листом від 3 вересня 2015 року №03-05/2756/2142 відповідач звернувся до Публічного акціонерного товариства "НАК "Нафтогаз України" (а.с. 177), за змістом якого повідомляв останнього, що станом на 3 вересня 2015 року боржник виконав умову погашення заборгованості за природний газ, спожитий до 1 січня 2014 року (без урахування пені, штрафних та фінансових санкцій), що залишилося непогашеною на день набрання чинності Законом України № 423-VIII "Про внесення змін до деяких законів України щодо стабілізації фінансового стану Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", непогашеною залишилися суми пені, штрафних та фінансових санкцій на суму 17 778 228 грн. 01 коп., що згідно закону підлягають списанню.

Судом встановлено, що суму основного боргу за спожитий природний газ згідно договору купівлі-продажу природного газу від 30 вересня 2011 року №14/2608/11 в сумі 5 750 641 грн. 84 коп. боржником погашено в межах трьохмісячного строку, передбаченого Законом.

З огляду на вказане, боржник просив стягувача врегулювати питання дотримання пункту 13 статті 18 Закону в частині списання пені, штрафних та фінансових санкцій, і провести відповідні корегування у бухгалтерському обліку стягувача (лист від 23 вересня 2015 року № 03-05/3091/2368, а.с. 183).

Стягувач на вищезазначені листи не відреагував.

Господарським судом враховується, що боржником виконано вимогу Закону № 423-VIII та, відповідно, пункту 13 статті 18 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" погашено заборгованість за природний газ, спожитий до 1 січня 2014 року в межах встановленого строку та в повному обсязі, що визнано самим стягувачем у судовому засіданні.

Оскільки, сума боргу - 5 750 641 грн. 84 коп. сплачена боржником в установлений тримісячний строк, як це вказано в п.13 ст. 18 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» в редакції, що діяла на час сплати, то сума пені - 512319 грн. 52 коп. та сума штрафу - 546405 грн. 79 коп. підлягають списанню, та не можуть бути предметом стягнення за відповідним наказом.

Таким чином, в цій частині наказ господарського суду виконанню не підлягає, оскільки згідно вказаного вище закону зобовязання по сплаті пені припинилися.

Суд відхиляє доводи заявника щодо припинення зобовязань по сплаті 40 277,24 грн. інфляційних, 204849,89 грн. 3% річних., оскільки ці зобовязання не є ні фінансовими, ні штрафними санкціями в розумінні п.13 ст. 18 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу».

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно із частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень норми частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

За змістом частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

(Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 20.12.2010 р. у справі N3-57гс10 і від 04.07.2011р. у справі N3-65гс11).

З вищевикладеного слідує, що правова природа суми збільшення боргу боржника на встановлений індекс інфляції та 3% річних полягає у відшкодуванні кредитору понесених ним втрат від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів під час прострочення боржника та отримання кредитором компенсації (плати) за користування боржником належними кредитору коштами.

Отже, зобовязання божника зі сплати кредитору суми боргу, збільшеної на встановлений індекс інфляції та трьох процентів річних є збільшенням розміру грошового зобовязання боржника, повязаним з його простроченням, а тому не підпадають під ознаки штрафних, фінансових санкцій.

Суд, також вважає за необхідне зазначити про помилковість застосування заявником приписів Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" від 12 травня 2011 № 3319-VI та Закону України від 6 вересня 2012 року №5213-УІ "Про деякі питання заборгованості підприємств оборонно - промислового комплексу учасників Державного концерну "Укроборонпром", оскільки вони не стосуються спірних правовідносин.

Суд не погоджується з доводами стягувача стосовно відсутності права боржника на списання пені у звязку з відсутність договору про реструктуризацію, оскільки право на списання пені та штрафних санкцій витікає не з договору, а з закону.

Доводи позивача, стосовно відсутності договору реструктуризації заборгованості за природний газ, спожитий після 1.01.14р. та до 31.12.14р., а також про те, що вищевказаний Закон втратив чинність 6.09.15р., а процедура ним встановлена 1.10.15р., судом до уваги не приймаються, оскільки п.13 ст. 18 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» діяв на час сплати боргу та списання пені, а договір мав би визначати долю лише основного боргу і лише за 2014р., який не був предметом спору в даній справі.

Крім того суд зазначає, що статтею 58 Конституції України, визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Позивач посилається на те, що списання сум пені, штрафних та фінансових санкцій у розумінні Закону є частиною процедури реструктуризації заборгованості (на підставі типового договору, форма якого мала бути затверджена Кабінетом Міністрів України), і з огляду на те, що така форма не була затверджена Кабінетом Міністрів України, відповідно процедуру реструктуризації не було дотримано, підстави для списання спірних сум штрафних та фінансових санкцій відсутні.

Як вбачається зі змісту частини 13 статті 18 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" (у редакції до 1 жовтня 2015 року), реструктуризація, визначена абзацом 1 даного пункту, здійснюється за умови погашення в трьохмісячний строк з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо стабілізації фінансового стану Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" теплогенеруючими та/або теплопостачальними організаціями заборгованості за природний газ, спожитий до 1 січня 2014 року (без урахування пені, штрафних та фінансових санкцій, що підлягають стягненню на підставі рішення суду), що залишилася непогашеною на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо стабілізації фінансового стану Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України". Зазначені пені, штрафні та фінансові санкції підлягають списанню та не можуть бути предметом подальшого продажу за умови виконання вимог цієї частини.

Жодних обмежень чи застережень щодо здійснення НАК "Нафтогаз України" списання вказаних сум даної нормою Закону не передбачено, як і не поставлено таке списання у безпосередню залежність від укладення відповідних договорів реструктуризації, а тому належне та своєчасне виконання боржником умов частини 13 статті 18 Закону є підставою для здійснення стягувачем дій, передбачених даною статтею та списання передбачених Законом сум.

У відповідності до п.2 ст. 117 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, який видав наказ, може за заявою стягувача або боржника визнати наказ таким, що не підлягає виконанню.

Отже, заява боржника підлягає задоволенню частково в частині визнання наказу є таким, що не підлягає виконанню в частині стягнення пені - 512319 грн. 52 коп. та штрафу - 546405 грн. 79 коп.. В іншій частині заяви слід відмовити.

(Аналогічні висновки викладені у постановах Вищого господарського суду України від 01.03.2016р. у справі №910/16513/13, від 30.03.2016р. у справі №5024/1289/2012, від 04.05.2016р. у справі №912/3132/14, від 11.05.2016р. у справі №915/2045/14).

Керуючись ст.ст.86, 117 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Заяву ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" про визнання наказу від 18.03.2014р. у справі №918/2063/13 таким що не підлягає виконанню в частині задоволити частково.

2. Наказ від 18.03.2014р. у справі №918/2063/13 визнати таким що не підлягає виконанню в частині стягнення з ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" 512319 грн. 52 коп. пені та 546405 грн. 79 коп. штрафу.

3. В іншій частині заяви відмовити в задоволенні.

Суддя Марач В.В.