ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" травня 2016 р.Справа № 922/1296/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Присяжнюка О.О.

при секретарі судового засідання Косма К.І.

розглянувши справу

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1
до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, м. Харків
про стягнення коштів
за участю представника :

позивача - ОСОБА_3 (договір б/н від 21.04.16);

відповідача - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Харківської області із позовною заявою до Фізичної особи- підприємця ОСОБА_2, м. Харків, в якій просив суд стягнути з відповідача 32 000,0грн. основного боргу, інфляційного збільшення в сумі 1314,72грн., 3% річних в сумі 629,33грн. та судові витрати.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач, зокрема, посилається на неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором суборенди нежитлового приміщення №3с від 02.03.2015року щодо сплати орендної плати за користування нежитловим приміщенням загальною площею 41 кв.м.,за адресою: АДРЕСА_2, у зв'язку з чим за період з липня 2015року по листопад 2015року виникла заборгованість по сплаті орендної плати в сумі 32000,0 грн., також позивачем за прострочення виконання зобов'язання відповідача щодо сплати орендної плати за користування майном нараховано 1314,72 грн. - інфляційних втрат; 629,33 грн. - 3% річних.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 22 квітня 2016 року було прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 19 травня 2016 року о 10:30 годині. Цією ж ухвалою суду витребувано у сторін додаткові докази.

17.05.2016 року до канцелярії суду від відповідача надійшли додаткові документи разом з супровідним листом(вх.№16060).

У судове засідання 19.05.2016 р. позивач не з'явився, разом з цим, 10.05. 2016 року до суду повернулась копія судової ухвали від 22 квітня 2016 року у справі № 922/1296/16 з поштовою відміткою "за закінченням строку зберігання". свого повноважного представника не направив, про те в судове засідання з'явились представник позивача, які підтримали позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з'явився. Разом з цим, 06.05. 2016 року до суду повернулась копія судової ухвали від 22 квітня 2016 року у справі № 922/1296/16 з поштовою відміткою "за закінченням строку зберігання".

Судом перевірено адресу відповідача, згідно з наданого витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, місцезнаходження відповідача - АДРЕСА_3 та саме на цю адресу надсилались процесуальні документи, а позивачем - позовна заява.

Відповідно до вимог частин 1, 3 ст. 18 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних та фізичних осіб-підприємців", якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Як визначено у п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року, особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Таким чином, суд вважає, що ним вжито всі заходи для належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи та є підстави для розгляду справи за наявними у справі матеріалами у відповідності до ст. 75 ГПК України.

Розглянувши надані позивачем документи і матеріали, заслухавши пояснення позивача, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне

02 березня 2015 року між ФО-П ОСОБА_2 та ФО-П ОСОБА_1 було укладено договір суборенди нежитлового приміщення № 3/с .

Право Позивача на укладання договору суборенди, обумовлено умовами договору оренди приміщення № 1 від 27 лютого 2015 року, який діє до 31.12.2017 року та згодою орендодавця ПП «Дует» +, як власника нежитлового приміщення.

За умовами Договору суборенди Відповідачу (Суборендарю) було передано у користування нежитлове приміщення загальною площею 41 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2, починаючи з 01.04.2015 року.

На підтвердження факту передачі нежитлового приміщення Відповідачу, між сторонами 01.04.2015 року було підписано акт прийому - передачі до договору суборенди № 3/с від 02.03.2015 року.

У відповідності до п. 2.2. Договору вартість оренди приміщення визначена сторонами у розмірі 7000, 00 (сім тисяч) гривень.

У п. 2,4 Договору зазначено, що Суборендар при укладанні договору повинен внести орендну плату за останній місяць суборенди.

Пункт 2,5 Договору регламентує, що орендна плата за кожний наступний місяць вноситься суборендарем кожного 20-го числа поточного місяця за наступний.

З боку Відповідача, з моменту укладення договору та передачі приміщення не виконувалися взяті договірні зобов'язання належним чином, перерахування орендної плати здійснювалися з порушенням строків встановлених Договором.

27 жовтня 2015 року на адресу Відповідача було направлено офіційний лист про розірвання договору суборенди та вимогою звільнити приміщення до 30.11.2015 року. Вказана вимога обґрунтована наявністю заборгованості за орендну плату більше ніж за три місяці.

Фактичне звільнення приміщення відбулося 06.11.2015 року, але зі сторони Відповідача не було виконано вимоги п. 4.2 Договору щодо належної передачі об'єкта суборенди шляхом підписання відповідного акту.

До сьогодні заборгованість з орендної плати у розмірі 32 000 гривень не погашена Відповідачем. Для врегулювання спору у досудовому порядку на адресу Відповідача 18.03.2016року було надіслано відповідний лист, відповіді на який не отримано.вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду за захистом своїх порушених прав.

Надаючи правову кваліфікацію вище викладеним обставинам, суд зазначає наступне.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно ч.1 ст.628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

До Договору суборенди застосовуються загальні положення про договір оренди (найма).

Згідно ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст.193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно відлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, як свідчать матеріали справи, в порушення умов договору відповідач не вносив своєчасно орендну плату, в зв'язку з чим виникла заборгованість відповідача перед позивачем яка складає 32000,0 грн. та на момент розгляду справи не сплачена.

За таких обставин, враховуючи доведеність факту порушення відповідачем умов договору та діючого законодавства, суд вважає позовну вимогу про стягнення з відповідача суми заборгованості у розмірі 32000,0грн. обґрунтованою, не спростованою відповідачем, та такою, що підлягає задоволенню.

Крім тог, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 1314,72грн.інфляційних нарахувань.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція.

Положеннями пунктів 3.1 та 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17 грудня 2013 року № 14 визначено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

За умовами пункту 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17 грудня 2013 року № 14, сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) також не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних нарахувань, суд дійшов висновку, що останній виконаний невірно, оскільки позивачем при розрахунку інфляційних нарахувань не вірно визначено початок період нарахування інфляційних втрат.

Так, при перевірці розрахунку суми інфляційних нарахувань,за допомогою системи "Законодавство" судом встановлено, що розмір суми інфляційних нарахувань в межах заявленого позивачем періоду, який підлягає стягненню, становить суму більшу, ніж заявлена позивачем до стягнення, яка становить 2480,75грн.

Проте, в силу, п. 2. ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

А тому, зважаючи на те, що клопотань про вихід за межі позовних вимог, як і заяви про збільшення розміру позовних вимог, в порядку ст. 22 Господарського процесуального кодексу України від заінтересованих сторін до суду не надходило, суд обмежений в праві вийти за межі позовних вимог в частині стягнення суми інфляційних нарахувань, тому, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача суми інфляційних нарахувань підлягають задоволенню за розрахунком позивача в сумі 1314,72 грн., оскільки суду не надано права виходити за межі позовних вимог.

Крім того, позивач на підставі ст. 625 ЦК України заявив про стягнення з відповідача 3% річних в сумі 629,33грн.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зі змісту вказаної статті вбачається, що зобов'язання сплатити три процента річних є за своєю правовою природою платою за користування коштами, що не були своєчасно сплачені боржником.

При перерахунку заявлених до стягнення 3% річних судом встановлено, та інфляційних нарахувань що останні обраховані позивачем правомірно в межах максимально можливого розміру за заявлений період, тому позовні вимоги в частині стягнення 3% річних в сумі 629,33грн. підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що відповідач неналежним чином виконував взяті на себе обов'язки за договором суборенди нежитлового приміщення №3с від 02.03.2015року, позовні вимоги підлягають задоволенню повністю з урахуванням наведеного.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору, покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Харківської області , -

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Харківської області , -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2( АДРЕСА_3 , реєстраційний номер НОМЕР_1) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (61072, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) - 32 000,0грн. основного боргу, інфляційного збільшення в сумі 1314,72грн., 3% річних в сумі 629,33грн.,витрати по сплаті судового збору в сумі 1378,0грн.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 20.05.2016 р.

Суддя О.О. Присяжнюк