ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2016 року Справа № 912/3906/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді: Картере В.І. (доповідач),

суддів: Барицької Т.Л.,

Іванової Л.Б.

за участю представників:

позивача - ОСОБА_2,

ТОВ "Інформаційно-торговий дім - ЛС" - Случа О.В.,

ТОВ "Аграрний науково-дослідний інститут "АНДІ" - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

на постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 02.03.2016

у справі № 912/3906/15 господарського суду Кіровоградської області

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Інформаційно-торговий дім - ЛС",

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрний науково-дослідний інститут "АНДІ"

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернувся до господарського суду Кіровоградської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інформаційно-торговий дім - ЛС" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрний науково-дослідний інститут "АНДІ" про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги.

Рішенням господарського суду Кіровоградської області від 16.12.2015 (суддя Глушков М.С.) позов задоволено. Визнано недійсним договір про відступлення права вимоги № 3-УСТ від 17.03.2014, укладений ТОВ "Інформаційно-торговий дім - ЛС", ФОП ОСОБА_4 та ТОВ "Аграрний науково-дослідний інститут "АНДІ".

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 02.03.2016 (колегія суддів у складі: суддя Орєшкіна Е.В. - головуючий, судді Дармін М.О., Широбокова Л.П.) вказане рішення господарського суду від 16.12.2015 скасовано та прийнято нове, яким у позові відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати постанову апеляційного господарського суду від 02.03.2016, а рішення господарського суду першої інстанції від 16.12.2015 залишити в силі. В обґрунтування касаційної скарги скаржник стверджує, що судом апеляційної інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови порушено вимоги ст. 101 ГПК України, ст.ст. 512, 514 ЦК України. Так, скаржник зазначає про те, що в даному випадку відступлення права вимоги здійснено щодо неіснуючої вимоги.

У відзивах на касаційну скаргу ТОВ "Інформаційно-торговий дім - ЛС" та ТОВ "Аграрний науково-дослідний інститут "АНДІ" просять постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 02.03.2016 залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення. Так, на думку відповідачів, на момент укладення договору відступлення у первісного кредитора (ТОВ "Інформаційно-торговий дім - ЛС") існувало право вимагати у ТОВ "Аграрний науково-дослідний інститут "АНДІ" виконання його зобов'язань за договорами № 58пмм від 19.04.2013, № 66СН від 24.04.2013 та № 96СН від 10.07.2013.

Перевіривши правильність застосування господарськими судами норм процесуального та матеріального права, Вищий господарський суд України вважає касаційну скаргу такою, що підлягає задоволенню виходячи з такого.

Господарськими судами першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справи було встановлено, що:

- 17.03.2014 ТОВ "Інформаційно-торговий дім - ЛС" (цедент), ФОП ОСОБА_4 (цесіонарій) та ТОВ "Аграрний науково-дослідний інститут "АНДІ" (боржник) укладений договір відступлення права вимоги № 3-УСТ, відповідно до умов якого цедент передає, а цесіонарій приймає на себе право вимоги боргу першого і стає кредитором боржника на загальну суму 406 855,00 грн. за наступними підставами та первинними договорами, укладеними між цедентом і боржником:

· за ухвалою Івано-Франківського міського суду від 11.02.2014 у справі № 909/62/14 на загальну суму 107 238,00 грн. по договору № 96СН від 10.07.2013;

· за ухвалою Івано-Франківського міського суду від 24.02.2014 у справі № 344/19474/13-ц на загальну суму 299 617,00 грн. по договорам № 58пмм від 19.04.2013 та № 66СН від 24.04.2013.

- згідно з п. 2 договору цесіонарій набуває право (замість цедента) вимагати від боржника належного виконання наступних зобов'язань: поставки насіння соняшнику на суму 406 855,00 грн.;

- відповідно до п. 3 договору право вимоги засновано на нижче вказаних підтверджуючих документах, копії яких додаються:

3.1. Договір № 58 пмм від 19.04.2013; видаткові накладні № РН-000084 від 07.05.2013; № PH-000093 від 16.05.2013; № РН-0000113 від 05.06.2013; № РН-0000157 від 19.07.2013.

3.2. Договір № 66СН від 24.04.2013; платіжні доручення № 412 від 07.05.2013; № 445 від 17.05.2013; № 382 від 26.04.2013.

3.3. Договір № 96СН від 10.07.2013; платіжне доручення № 705 від 17.07.2013.

3.4. Ухвала Івано-Франківського міського суду від 11.02.2014 по справі № 909/62/14.

3.5. Ухвала Івано-Франківського міського суду від 24.02.2014 по справі № 344/19474/13-ц;

- копії вищезазначених документів передані цедентом цесіонарію в момент підписання договору і є його невід'ємною частиною (п. 4 договору);

- п. 5 договору передбачено, що в рахунок компенсації цесіонарієм відступленого права вимоги при підписанні цього договору цесіонарій зобов'язується поставити у власність цедента насіння соняшника власного виробництва врожаю 2014 року в строк не пізніше 30.10.2014 на суму, вказану в п. 2 договору (406 855,00 грн.) по цінам, визначеним за правилами п. 7 та п. 8 договору;

- договір діє з моменту його підписання сторонами до 31.12.2014 і автоматично продовжується до проведення сторонами повних взаєморозрахунків (п. 25 договору);

- актом приймання-передачі від 17.03.2014 підтверджено передання ТОВ "Інформаційно-торговий дім - ЛС" позивачу документів, зазначених у п. 1, п. 3 договору.

Звертаючись до господарського суду з позовом у даній справі, позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що ТОВ "Інформаційно-торговий дім - ЛС" передав йому копії, а не оригінали документів, які засвідчують його право вимоги до боржника: копії договорів, платіжних доручень та видаткових накладних, тобто оригінали документів, що мали бути передані згідно вимог ст. 517 ЦК України, залишились у цедента, що, на думку позивача, свідчить про відсутність умислу зі сторони ТОВ "Інформаційно-торговий дім - ЛС" на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором, оскільки, залишивши собі оригінали документів, які засвідчують право вимоги до боржника, він, за твердженням позивача, не позбавився можливості пред'являти вимоги самостійно. У цьому зв'язку позивач просить суд визнати договір недійсним на підставі ч. 1 ст. 230 ЦК України, відповідно до якої якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Крім того, позивач вказував про те, що ТОВ "Інформаційно-торговий дім - ЛС" відступило йому право неіснуючої вимоги, оскільки ухвали Івано-Франківського міського суду від 11.02.2014 по справі № 909/62/14 не існує. Також у заяві про доповнення підстав позову позивач зазначив про те, що ТОВ "Інформаційно-торговий дім - ЛС" передав йому права стягувача на стадії виконання судового рішення, тоді як уступка права стягувача за рішенням суду шляхом укладення цивільно-правової угоди чинним законодавством не передбачена.

Переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, Вищий господарський суд України не погоджується з висновками, викладеними в постанові господарського суду апеляційної інстанції з огляду на таке:

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Як встановлено господарськими судами, зі змісту оспорюваного договору вбачається, що його предметом є уступка права вимоги за двома ухвалами Івано-Франківського міського суду від 11.02.2014 у справі № 909/62/14 на загальну суму 107 238,00 грн. по договору № 96СН від 10.07.2013 та від 24.02.2014 у справі № 344/19474/13-ц на загальну суму 299 617,00 грн.

При цьому, Вищий господарський суд України враховує, що в даному випадку в умовах договору помилково вказано такий процесуальний акт як ухвала суду, тоді як насправді існує рішення Івано-Франківського міського суду від 11.02.2014 у справі № 909/62/14, яким стягнуто з ТОВ "Аграрний науково-дослідний інститут "АНДІ" на користь ТОВ "Інформаційно-торговий дім - ЛС" не лише 60 000,00 грн. основного боргу, 15 135,65 грн. процентів за користування грошовими коштами, 30 000,00 грн. штрафу, а також 2 102,71 грн. судового збору (всього 107 238,36 грн.).

Крім того, ухвалою Івано-Франківського міського суду від 24.02.2014 у справі № 344/19474/13-ц вирішувалося питання щодо заяви ТОВ "Інформаційно-торговий дім - ЛС" у даній справі про забезпечення позову, а не вирішення спору по суті.

Вищий господарський суд України вважає за необхідне зазначити про те, що виконання рішення суду є невід'ємною стадією процесу правосуддя, то і заміна сторони на цій стадії може відбуватися не інакше, як на підставах та у порядку, визначеному ЦПК України, ГПК України та Законом України "Про виконавче провадження", який регулює умови і порядок виконання рішень судів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Частиною 5 ст. 8 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що у разі вибуття однієї із сторін державний виконавець з власної ініціативи або за заявою сторони, а також сама заінтересована сторона мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, обов'язкові тією мірою, якою вони були б обов'язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

При цьому питання заміни сторони її правонаступником, у тому числі і в разі заміни кредитора у зобов'язанні, вирішується виключно судом у порядку, передбаченому процесуальним кодексом.

Підсумовуючи наведене, заміна кредитора у зобов'язанні, як і саме зобов'язання, є інститутом цивільного права, а відносини, пов'язані з виконанням судового рішення, характеру цивільно-правових не мають.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 19.08.2014 у справі № 923/945/13.

Отже, укладаючи спірний правочин, сторони, не замінюючи кредитора у зобов'язанні, замінили стягувача на стадії виконання судового рішення. Утім, уступка права стягувача за рішенням суду шляхом укладення цивільно-правової угоди чинним законодавством не передбачена.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Перелік документів та обсяг інформації, яка є важливою для здійснення переданих первісним кредитором прав, визначається сторонами цесії у кожному конкретному випадку.

Статтею 519 ЦК України встановлено, що первісний кредитор у зобов'язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов'язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.

Господарським судом першої інстанції було встановлено, що на підставі договорів № 58пмм від 19.04.2013, № 66СН від 24.04.2013 та № 96СН від 10.07.2013, укладених відповідачами, у ТОВ "Інформаційно-торговий дім - ЛС" виникло право вимоги до боржника (ТОВ "Аграрний науково-дослідний інститут "АНДІ"), яке в подальшому переуступлене ФОП ОСОБА_4 на суму 233 845,70 грн., а не на суму у розмірі 406 855,00 грн., як зазначено у оспорюваному договорі, тобто у меншому розмірі.

Враховуючи викладене, господарський суд першої інстанції, дослідивши зміст оспорюваного правочину, правомірно зазначив, що останній суперечить вимогам чинного законодавства, зокрема ст.ст. 203, 215, 512, 514, 517, 519 ЦК України, а тому має бути визнаний судом недійсним.

Посилання ТОВ "Інформаційно-торговий дім - ЛС" на те, що дійсність договору № 3-УСТ встановлено рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 28.01.2015 у справі № 404/9365/14-ц Вищий господарський суд України відхиляє, з огляду на те, що як обґрунтовано встановлено місцевим господарськими судом, обставини, з якими позивач пов'язує недійсність оспорюваного договору, не були предметом дослідження у справі № 404/9365/14-ц, а сама по собі наявність мирової угоди укладеної позивачем ТОВ "Інформаційно-торговий дім - ЛС" щодо визнання вимог, які задоволенні рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 28.01.2015 ніяким чином не доводить дійсність вимог переданих за договором № 3-УСТ.

В свою чергу господарський суд апеляційної інстанції наведені вище приписи законодавства та фактичні обставини справи не врахував, що призвело до прийняття неправильного рішення про відмову у задоволенні позову в силу неправильного застосування наведених вище норм матеріального права.

У той же час, з огляду на наведене, рішення місцевого господарського суду у даній справі є законними та обґрунтованим.

Відповідно до ст. 1115 ГПК України касаційна інстанція використовує процесуальні права суду першої інстанції виключно для перевірки юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення у рішенні або постанові господарського суду.

Відповідно до ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, залишити в силі одне із раніше прийнятих рішень або постанов.

Враховуючи викладене, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що постанова апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а рішення місцевого суду - залишенню в силі.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119-11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 задовольнити.

Постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 02.03.2016 скасувати.

Рішенням господарського суду Кіровоградської області від 16.12.2015 у справі № 912/3906/15 залишити в силі.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інформаційно-торговий дім - ЛС" (25006, м. Кіровоград, вул. Тимірязєва, 84, кім. 510; ідентифікаційний код 24709890) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (27342, АДРЕСА_1, індивідуальний ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 730,80 грн. судового збору за подання касаційної скарги.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрний науково-дослідний інститут "АНДІ" (76018, м. Івано-Франківськ, вул. Степана Бандери, 62, ідентифікаційний код 30475140) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (27342, АДРЕСА_1, індивідуальний ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 730,80 грн. судового збору за подання касаційної скарги.

Видачу відповідних наказів доручити господарському суду Кіровоградської області.

Здійснити поворот виконання наказу господарського суду Кіровоградської області від 21.03.2016 № 912/3906/15 про примусове виконання постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 02.03.2016 - у разі подання доказів такого виконання.

Головуючий суддя:В. Картере
Судді: Т. Барицька Л. Іванова