КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" травня 2016 р. Справа№ 910/12143/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Пантелієнка В.О.

Остапенка О.М.

представники сторін:

від Національної телекомпанії України:

представник Любченко О.М. - довіреність №8-01-19/579 від 10.04.2014;

перший заступник генерального директора Національної телекомпанії України Харебін О.В.- довіреність №8-01-15/254 від 16.02.2015;

від ЄВРОНЬЮЗ, акціонерне товариство (EURONEWS SA) :

представник Соловйов О.В.- довіреність б/н від 19.01.2015;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Національної телекомпанії України

на рішення господарського суду міста Києва від 18.11.2015 у справі № 910/12143/15 (суддя Прокопенко Л.В)

за позовом ЄВРОНЬЮЗ, акціонерне товариство (EURONEWS SA), Ліон, Еулі, Франція (далі - ЄВРОНЬЮЗ)

до Національної телекомпанії України, м. Київ (далі - НТКУ)

про стягнення 10 591 224,48 євро, що еквівалентно 251 076 179, 58 грн.

за зустрічним позовом Національної телекомпанії України, м. Київ

до ЄВРОНЬЮЗ, акціонерне товариство (EURONEWS SA), Ліон, Еулі, Франція

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

ЄВРОНЬЮЗ, акціонерне товариство (EURONEWS SA) звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Національної телекомпанії України про стягнення 10 591 224,48 євро, що еквівалентно 251 076 179,58 грн.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем зобов'язання щодо оплати ліцензійного платежу за ліцензійним договором.

Національної телекомпанії України звернулась до господарського суду міста Києва з зустрічною позовною заявою до ЄВРОНЬЮЗ, акціонерне товариство (EURONEWS SA) про визнання договору недійсним з посиланням на ст.ст. 2, 5 Закону України «Про здійснення державних закупівель» ст. 6 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», ст.ст. 23, 48, 51 Бюджетного кодексу України, ст.ст. 203, 2015, 236 Цивільного кодексу України, ст. 207 Господарського кодексу України та ст.ст. 21, 22, 54, 56, 57, 60 ГПК України.

Позовні вимоги мотивовані укладанням ліцензійного договору з порушенням ст.ст. 23, 48 Бюджетного кодексу України, ст.ст. 2, 5 Закону України «Про здійснення державних закупівель», ст. 6 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», ст. 236 Цивільного кодексу України, в наслідок чого підлягає визнанню недійсним (нікчемним).

У відзиві позивача на зустрічний позов заявлено про пропуск позивачем за зустрічним позовом строку позовної давності при поданні, згідно ст. 267 Цивільного кодексу України.

Рішенням господарського суду міста Києва від 18.11.2015 у справі № 910/12143/15 первісний позов задоволено; стягнуто з Національної телекомпанії України на користь ЄВРОНЬЮЗ, акціонерне товариство (EURONEWS SA) прострочену суму ліцензійного платежу за ліцензійним договором у розмірі 10 591 224 (десять мільйонів п'ятсот дев'яносто одну тисячі двісті двадцять чотири) євро 48 центів; стягнуто з Національної телекомпанії України на користь ЄВРОНЬЮЗ, акціонерне товариство (EURONEWS SA) судовий збір у розмірі 73 080 (сімдесят три тисячі вісімдесят) грн. В задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Суд першої інстанції керувався ст. 6 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність", ч. 5 ст. 2 Закону України "Про здійснення державних закупівель", ст.ст. 215, 216, 241, 256, 257, 261, 509, 530, 617, 1108, 1109 Цивільного кодексу України, ч. 7 ст. 179, ст. 193, ч. 3 ст. 207 Господарського кодексу України, ст.ст. 32, 34, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Національна телекомпанія України звернулась до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення господарського суду міста Києва від 18.11.2015 у цій справі та ухвалити нове, яким визнати ліцензійну угоду від 21.10.2010 недійсною (нікчемною), а в позовних вимогах ЄВРОНЬЮЗ, (акціонерне товариство EURONEWS SA) до Національної телекомпанії України про стягнення заборгованості за ліцензійною угодою від 21.10.2010 у розмірі 10 591 224,48 євро, що еквівалентно 251 076 179,58 грн. відмовити повністю; витрати по сплаті судового збору покласти на ЄВРОНЬЮЗ.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням норм процесуального та матеріального права, а саме ст.ст. 4-7, 43 ГПК України, ст.ст. 203, 215, 526, 627 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 3, 23, 51 Бюджетного кодексу України, ст. 2 Закону України «Про здійснення державних закупівель», та невідповідністю висновків суду дійсним обставинам справи. Скаржник зазначає, що в ліцензійній угоді сторони погодили особливі умови договору щодо обов'язку відповідача здійснювати платежі лише за наявності відповідних бюджетних призначень, а тому обов'язок по сплаті коштів за ліцензійною угодою не настав, що підтверджується паспортами бюджетної програми відповідача на 2013-2015 роки. Відповідач (позивач за зустрічним позовом) в апеляційній скарзі зазначає, що під час укладання угоди в його кошторисі не було передбачено відповідних видатків, а тому угода укладена з порушенням вимог бюджетного законодавства. Таким чином, зобов'язання за ліцензійною угодою були взяті без відповідних бюджетних призначень, в наслідок чого вони є недійсними, а тому висновок суду першої інстанції про правомірність вимог позивача щодо стягнення коштів за цією угодою є незаконним.

11.03.2016 через відділ документального забезпечення суду від ЄВРОНЬЮЗ надійшов відзив на апеляційну скаргу з відповідними додатками до нього, за яким позивач просить суд залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення.

21.03.2016 через відділ документального забезпечення суду представником ЄВРОНЬЮЗ подано доповнення до відзиву на апеляційну скаргу.

11.04.2016 представником НТКУ подано, зокрема: копію фінансової звітності ЄВРОНЬЮЗ за 2014 рік, якою, на думку апелянта, підтверджується списання позивачем його боргу та копія листа ЄВРОНЬЮЗ від 29.03.2016.

14.04.2016 через відділ документального забезпечення суду представником ЄВРОНЬЮЗ подано доповнення до відзиву на апеляційну скаргу до яких додано лист ЄВРОНЬЮЗ від 30.03.2016, яким штатний ревізор компанії повідомляє голову правління ЄВРОНЬЮЗ про наявність боргу НТКУ в розмірі 10 780 796,65 Євро.

20.04.2016 через відділ документального забезпечення суду представником ЄВРОНЬЮЗ подано письмові пояснення стосовно деяких тверджень Національної телекомпанії України в якому позивач просить суд залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення.

11.05.2016 через відділ документального забезпечення суду представником ЄВРОНЬЮЗ подано на виконання ухвали суду від 20.04.2016 лист генерального директора Виконавчої Ради ЄВРОНЬЮЗ в якому, відповідаючи суду на поставлені йому питання пояснює про відсутність жодних дій з боку їхньої сторони щодо списання боргу відповідача та зазначає, що заборгованості підтверджується її наявністю на рахунках ЄВРОНЬЮЗ в повному обсязі.

18.05.2016 через відділ документального забезпечення суду представником НТКУ подано письмові пояснення до яких додано докази на виконання вимог ухвали суду від 20.04.2016.

18.05.2016 через відділ документального забезпечення суду представником НТКУ подано письмові додаткові пояснення в яких телекомпанія наполягає на списанні ЄВРОНЬЮЗ заборгованості, відповідно до фінансової звітності позивача за 2014 рік.

Представники НТКУ в судовому засіданні підтримали доводи апеляційної скарги з викладених в ній підстав.

В судовому засіданні представники позивача заперечив проти доводів апеляційної скарги, з підстав викладених в відзиві на апеляційну скаргу.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

У відповідності до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України та ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно ст. 99 ГПК України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України зазначає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується представниками сторін позивач є власником торгової марки "EURONEWS", міжнародна реєстрація якої поширюється на територію України.

21.10.2010 між сторонами було укладено ліцензійну угоду з додатками №№ 1, 2, за умовами якої позивач передавав відповідачеві комплекс майнових прав, пов'язаних із створенням та розповсюдженням аудіовізуального твору "Україномовна версія Міжнародного каналу EURONEWS" та низки інших прав (разом позначені як "Український сервіс"). У матеріалах справи наявні тексти ліцензійної угоди, складені відповідно англійською та українською мовами.

Предметам ліцензійної угоди сторони узгодили те, що EURONEWS буде виробляти і транслювати Міжнародний Сервіс Українською Мовою у своїй штаб-квартирі в Екюллі, Франція, або в будь-якому іншому місці, що може бути обрано EURONEWS 24 години на добу, 7 днів на тиждень, щотижня. EURONEWS зберігає за собою повний редакторський контроль під час роботи з НТКУ, щоб забезпечити, що сервіс відповідає найвищим стандартам. EURONEWS визнає важливість для виробництва Міжнародного Сервісу Українською Мовою на такому ж високому рівні якості, як і будь-якою іншою мовою, і офіційно притримується цього стандарту, не залежно від того, де фактично знаходиться місце виробництва. На додаток до Міжнародного Сервісу Українською Мовою, EURONEWS буде координувати виробництво Місцевих Програм, націлених на Українську глядацьку аудиторію, і таких, що транслюються виключно через Український Сигнал (п. 2.1 угоди).

Згідно п. 2.2. ст. 2 ліцензійної угоди у редакції додаткової угоди № 2 позивач надав відповідачу наступні майнові права та визначив наступні способи їх використання: вставка та продаж місцевої реклами в Україномовній версії міжнародного каналу EURONEWS шляхом трансляції через Український сигнал (80 хвилин щоденно - п. 7.3); трансляція Українського сервісу на території України через свій канал(-и); розповсюдження Української версії та/або Україномовної версії міжнародного каналу EURONEWS будь-якої системою передачі: земною аналоговою чи цифровою, супутниковою, ADSL, IPTV, мобільною, тощо на території України; використання Україномовної версії міжнародного каналу EURONEWS для формування Українського сервісу.

Відповідно до п. 2.2. ст. 2 ліцензійної угоди ліцензія є виключною. За умовами п. 1.13 ст. 13 ліцензійної угоди, територією вважається Україна; ліцензійним періодом сторони домовилися вважати період, який починається з дати запуску Українського сервісу, тобто Україномовної версії міжнародного каналу EURONEWS та/або його Української версії (планова дата - 24 серпня 2011 року), та який триватиме п'ять років; датою початку перебігу ліцензійного періоду з урахуванням додаткової угоди № 1 є 24.08.2011.

У п. 22.3 ст. 22 ліцензійної угоди сторони закріпили, що у разі недосягнення домовленості у позасудовому порядку спір буде переданий на розгляд арбітражного суду.

Проаналізувавши ст. 22 ліцензійної угоди колегія суддів зробила висновок, що домовленість сторін за ліцензійною угодою не визначає, який саме арбітражний суд обрали сторони: адже не погоджено не лише назву арбітражного органу, а й арбітражні правила, які застосовуватимуться при вирішенні спору; замість цього у ліцензійній угоді зазначено, що застосуванню підлягатиме процесуальне право Франції, тобто, процедурні правила, які застосовуються не комерційними арбітражами, а державними судами.

Згідно ст. 123 Господарського процесуального кодексу України іноземні суб'єкти господарювання мають такі самі процесуальні права і обов'язки, що і суб'єкти господарювання України, крім винятків, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Підсудність справ за участю іноземних суб'єктів господарювання визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Згідно ст. 76 Закону України "Про міжнародне приватне право" суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення.

В апеляційній скарзі та зустрічному позові відповідач просить суд визнати ліцензійну угоду недійсною (нікчемною).

Так, в апеляційній скарзі відповідач зазначає, що ліцензійна угода підлягає визнанню недійсною, оскільки була укладена з порушенням ст.ст. 2, 3, 23, 51 Бюджетного кодексу України під час укладання ліцензійної угоди, а тому остання підлягає визнанню недійсною (некчемною), ст. 2 Закону України «Про здійснення державних закупівель».

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції мотивував своє рішення виключно пропуском строку позовної давності на його подання.

Однак, відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Статтями 256-258, 260, 261, 263, 264 ЦК України визначено поняття позовної давності, її загальну і спеціальну тривалість, правила обчислення, початок перебігу, умови зупинення і переривання перебігу позовної давності.

Відповідно до ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Пунктом 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України N 10 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» роз'яснено, що за змістом частини першої ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Відповідний висновок наведений в постанові Верховного Суду України від 13.05.2014 № 3-14гс14, прийнятої за результатами скарги у справі № 5011-68/3587-2012.

Відповідно до ч. 5 ст. 2 Закону України "Про здійснення державних закупівель", який діяв на момент укладення ліцензійної угоди, укладання договорів, які передбачають оплату замовником товарів, робіт і послуг до/без проведення процедур, визначених цим Законом, заборонялося. Норма аналогічного змісту міститься й у нині діючому Законі України "Про здійснення державних закупівель".

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

У висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 1 липня 2015 року по справі № 3-195гс15, зазначено, що при розгляді питання недійсності господарських договорів необхідно керуватись, насамперед, нормами Господарського кодексу України, які стосуються особливостей правового регулювання господарських договорів, а також відповідними нормами Цивільного кодексу України й інших законів України.

За змістом ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Способами захисту прав при цьому є двостороння реституція або, у разі її неможливості, - відшкодування вартості того, що одержано (частина 1), відшкодування заподіяних збитків та моральної шкоди (частина 2).

Водночас ч. 3 ст. 207 Господарського кодексу України також передбачено, що господарське зобов'язання, визнане судом недійсним, вважається недійсним з моменту його виникнення. Однак якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним з моменту його виникнення і припиняється на майбутнє, а не з моменту укладення.

Отже, як свідчать матеріали справи і не заперечується сторонами, обидві сторони здійснювали активні дії щодо виконання умов ліцензійної угоди. Серед іншого, відповідач досяг домовленості із 42 провайдерами програмної послуги на території Україні щодо трансляції каналу EURONEWS та отримував певні доходи від розміщення реклами. Матеріалами справи підтверджується, що до 2013 року відповідач в цілому виконував свої грошові зобов'язання зі сплати ліцензійного платежу, хоча й з деяким запізненням відносно узгодженого сторонами графіку. Усі наведені обставини у сукупності свідчать про явне часткове виконання ліцензійної угоди обома її сторонами, включаючи фактичне користування відповідачем майновими правами, наданими йому згідно ліцензійної угоди та часткову сплату ліцензійних платежів.

На підставі вищенаведеного суд першої інстанції, врахувавши характер правовідносин між сторонами (ліцензійний договір) зробив висновок, що двостороння реституція у разі визнання ліцензійної угоди недійсною з моменту укладення є неможливою, а відтак ліцензійна угода може бути визнана недійсною лише на майбутнє. Крім цього місцевий господарський суд зазначив, що його висновок з цього питання не впливає на предмет спору за первісним позовом, яким є стягнення заборгованості за ліцензійною угодою за минулі періоди, що є предметом первісного позову (спору).

Додатково апеляційним судом за наслідками дослідження матеріалів, наданих відповідачем в суді апеляційної інстанції встанолено, що листом від 02.03.2015 виконавчий директор EURONEWS SA Майкл Пітерс повідомив відповідача про розірвання ліцензійної угоди на підставі п. 17.1.1, відповідно до якого у разі порушення однією зі сторін будь-якого зі своїх основних зобов'язань за цією угодою, інша сторона має повне право припинити дію цієї угоди простим повідомленням у межах 30 днів з моменту письмової заяви, що мала на меті усунути порушення.

Тобто на момент прийняття судом першої інстанції оскаржуваного рішення, а саме 18.11.2015, дія ліцензійної угоди між сторонами була припинена. За таких обставин та враховуючи, що апеляційний суд вважає правомірним висновок суду першої інстанції з приводу того, що договір, який є предметом розгляду за зустрічним позовом може бути визнаний лише на майбутнє, колегія суддів вважає необґрунтованими вимоги за зустрічним позовом та підстави для його задоволення відсутні і відмовляє в його задоволені саме з цих підстав.

Відповідно до тверджень позивача за первісним позовом, свої зобов'язання відповідач за ліцензійно угодою не виконав в повному обсязі, а саме не сплатив частину ліцензійного платежу, що відповідає другій частині платежу за другий рік ліцензійного періоду, а також повністю не розрахувався за третій рік та першу частину ліцензійного платежу за четвертий рік ліцензійного періоду на загальну суму 10 591 224 євро 48 євроцентів.

В силу ч. 1 ст. 7 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", у розрахунках між резидентами і нерезидентами в межах торговельного обороту допускається використання як засобу платежу іноземної валюти.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1108 ЦК України, особа, яка має виключне право дозволяти використання об'єкта права інтелектуальної власності (ліцензіар), може надати іншій особі (ліцензіату) письмове повноваження, яке надає їй право на використання цього об'єкта в певній обмеженій сфері (ліцензія на використання об'єкта права інтелектуальної власності). Ліцензія на використання об'єкта права інтелектуальної власності може бути оформлена як окремий документ або бути складовою частиною Ліцензійної угоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 1109 ЦК України у ліцензійній угоді визначаються вид ліцензії, сфера використання об'єкта права інтелектуальної власності (конкретні права, що надаються за договором, способи використання зазначеного об'єкта, територія та строк, на які надаються права, тощо), розмір, порядок і строки виплати плати за використання об'єкта права інтелектуальної власності, а також інші умови, які сторони вважають за доцільне включити у договір.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 10 ліцензійної угоди відповідач зобов'язався сплачувати позивачу річний ліцензійний платіж двома рівними частинами на підставі інвойсів. Сторони домовилися, що ліцензійний платіж буде щороку коригуватися з урахуванням інфляційних процесів (індексу IPCUM - індекс споживчих цін Монетарного Союзу).

У матеріалах справи в якості доказу невиконання відповідачем своїх грошових зобов'язань перед позивачем містяться копії інвойсів №№ 201300134, 201300260, 201400558, 201400559 датовані, відповідно, 06.05.2013, 24.07.2013, 04.11.2014, 04.11.2014, надіслані відповідачу листом від 25.07.2013 та міжнародною кур'єрською службою DHL 06.11.2014 (копії листа та квитанції про прийняття відправлення долучені до матеріалів справи).

До суду апеляційної інстанції відповідачем подано для огляду оригінали та у справу копії інвойсів №№ 201300134, 201300260, 201400558, 201400559, 201300123, 201400560 датовані, відповідно, 06.05.2013, 24.07.2013, 04.11.2014, 04.11.2014, 30.04.2013, 04.11.2014.

Відповідно до матеріалів справи, відповідач до суду не надав доказів сплати частки ліцензійного платежу, яка відповідає частці за другий рік ліцензійного періоду, а також за третій рік та першу частину платежу за четвертий рік ліцензійного періоду.

У відповідності з копіями інвойсів, а також даними узгоджених індексів споживчих цін за відповідні періоди, перевірених судом, як першої так і апеляційної інстанцій, загальна сума заборгованості відповідача дорівнює 10 591 224 євро 48 євроцентів, що еквівалентно 251 076 179,58 грн.

Вірність розрахунків відповідач не заперечував, як в місцевому господарському так і в апеляційному судах.

Частина 1 ст. 193 ГК України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно матеріалів справи з метою врегулювання заборгованості позивач звертався до відповідача з вимогою погасити борг. У своєму листі від 03.11.2014 відповідач, визнаючи свій борг перед позивачем, пояснив, що не може погасити заборгованість з тієї причини, що Уряд України не виділяє кошти для оплати боргів перед позивачем.

Відповідно до ст. 617 ЦК України, особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Водночас відповідно до частини 2 ст. 218 Господарського кодексу України не вважається обставиною непереборної сили, зокрема, відсутність у боржника необхідних коштів. Отже, ліцензійні платежі відповідач повинен вносити своєчасно та в повному обсязі незалежно від свого фінансового становища.

Сторонами ліцензійної угоди у її п.10.9 було погоджено, що будь-який платіж за цією угодою буде зроблено НТКУ з бюджету, що призначений відповідачу державою та виділений НТКУ у відповідності до діючого законодавства України. Проте, нестача бюджетних коштів не може бути підставою для звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов'язання за договором, що підтверджується практикою Європейського суду з прав людини (рішення від 15.01.2010 у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України") та правовою позицією, викладеною у висновку Верховного Суду України (постанова від 15.05.2012 у справі № 3-28гс12).

На підставі аналізу вищенаведених норм чинного законодавства та обставин справи судом першої інстанції зроблено правомірний висновок щодо задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача основної суми заборгованості за ліцензійною угодою, а саме у розмірі 10 591 224 євро 48 євроцентів.

Твердження відповідача в апеляційній скарзі про те, що ліцензійна угода підлягає визнанню недійсною, оскільки вона була укладена без проведення відповідної тендерної процедури, що є грубим порушенням вимог ст. 51 Бюджетного кодексу України та Закону України "Про здійснення державних закупівель", апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки обов'язок дотримання законодавства України про державні закупівлі покладався, у будь-якому разі, на відповідача як розпорядника відповідних коштів. Відповідно до наявних у справі документів бюджетні призначення на здійснення ліцензійних платежів за угодою щороку вже 6 років поспіль передбачаються у Законах України про Державний бюджет України на відповідний рік, зокрема починаючи з 2011 і по 2015 включно, проекти Державного бюджету України з видатками на сплату ліцензійних платежів за ліцензійно угодою проходили у повному обсязі усі процедури бюджетного процесу.

Крім того, 27 жовтня 2010 року, Кабінет Міністрів України видав Постанову № 1009 "Про затвердження Порядку використання у 2010 році бюджетних коштів для створення україномовної версії міжнародного каналу "Euronews" та отримання права на трансляцію і розповсюдження на території України місцевої україномовної версії зазначеного каналу", яка передбачала фінансування створення україномовної версії міжнародного каналу "Euronews" та отримання права на трансляцію і розповсюдження на території України місцевої україномовної версії каналу "EURONEWS" за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті за програмою "Виробництво телерадіопрограм для державних потреб", та коштів Стабілізаційного фонду (на безповоротній основі). Починаючи з 2011 року порядок використання коштів, передбачених у державному бюджеті України на відповідний рік, встановлювався спеціально прийнятими Постановами Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 № 401 "Про затвердження Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для створення та функціонування україномовної версії міжнародного каналу "EuroNews"" та від 31.05.2012 № 539 "Про затвердження Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для трансляції телерадіопрограм, вироблених для державних потреб, збирання, оброблення та розповсюдження офіційної інформаційної продукції, створення та функціонування україномовної версії міжнародного каналу "EuroNews"".

Крім того, ст. 51 Бюджетного кодексу України від 21.06.2001, № 2542-III передбачає, що розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання та провадять видатки тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами.

Враховуючи положення зазначеної норми права можна зробити висновок про наявність порушень під час укладання ліцензійної угоди, але згідно обставин справи обидві сторони за ліцензійною угодою здійснювали активні дії щодо виконання її умов, що свідчить про наступне схвалення правочину сторонами. Так, матеріали справи у сукупності вказуються на явне часткове виконання ліцензійної угоди обома його сторонами, включаючи фактичне користування позивачем за зустрічним позовом майновими правами, наданими йому згідно ліцензійною угодою та часткову сплату ліцензійних платежів.

Стосовно заяви позивача про застосування наслідків пропуск позивачем за зустрічним позовом строку позовної давності при поданні зустрічного позову апеляційний суд зазначає наступне.

Оскільки всі стверджуванні порушення вимог законодавства відбулися в момент укладення ліцензійної угоди, то з цього моменту слід відлічувати початок перебігу строку позовної давності. Отже, загальний трирічний строк позовної давності щодо визнання ліцензійної угоди від 21.10.2010 сплив 21.10.2013, позивач за зустрічним позовом звернувся до суду 14.07.2015.

Таким чином, оцінивши заяву позивача за зустрічним позовом про застосування строку позовної давності, заперечення на неї відповідача за зустрічним позовом в сукупності з встановленими обставинами справи, з врахуванням вимог законодавства і попереднього висновку про необґрунтованість позовних вимог за зустрічним позовом, апеляційний суд вважає неправомірним висновок суду місцевого господарського суду про відмову в задоволенні позову у зв'язку зі спливом позовної давності.

Однак, в той же час враховуючи наведене вище про необґрунтованість позовних вимог за зустрічним позовом колегія суддів не вважає порушення судом першої інстанції норм матеріального права, підставою для скасування оскаржуваного рішення суду.

Таким чином, на підставі вищевикладеного апеляційний суд не приймає до уваги твердження відповідача, що зазначені в апеляційній скарзі стосовно порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права.

У відповідності до ст.ст. 32-34 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи викладене, колегія суддів на підставі доказів та пояснень наявних в матеріалах справи дійшла до висновку, що відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України підстав для скасування чи зміни рішення місцевого господарського суду не вбачає, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

В зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги відповідно до ст. 49 ГПК України, судові витрати покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 4-2, 4-3, 4-7, 32-34, 43, 44, 49, 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Національної телекомпанії України залишити без задоволення, рішення господарського суду міста Києва від 18.11.2015 у справі № 910/12143/15 залишити без змін.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді В.О. Пантелієнко

О.М. Остапенко