РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.05.2016Справа № 910/33066/15

Суддя Плотницька Н.Б., розглянувши справу

за позовомЗаступника прокурора Чернігівської області в інтересах держави в особі Міністерства енергетики та вугільної промисловості України Державного підприємства "Чернігівторф"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Вентус Трейд ЛТД"
простягнення 91 113 грн 28 коп.
Представники:
від прокуратури:Чумаченко А.А. - представник за довіреністю
від позивача-1: Яковлєв О.І. - представник за довіреністю
від позивача-2: Глібко О.І. - представник за довіреністю
від відповідача: Євтушенко А.М. - керівник Пилипенко А.О. - представник за довіреністю

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

30.12.2015 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Заступника прокурора Чернігівської області в інтересах держави в особі Міністерства енергетики та вугільної промисловості України та Державного підприємства "Чернігівторф" з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вентус Трейд ЛТД" про стягнення 91 113 грн 28 коп. заборгованості за договором купівлі-продажу нафтопродуктів № 002/02 від 14.02.2013, в тому числі: 34 980 грн 00 коп. основного боргу, 2 831 грн 94 коп. 3 % річних, 26 949 грн 42 коп. інфляційних втрат та 26 351 грн 92 коп. пені.

Свої позовні вимоги прокурор та позивачі обґрунтовує тим, що відповідач в порушення норм чинного законодавства України та укладеного сторонами договору купівлі-продажу нафтопродуктів № 002/02 від 14.02.2013 не виконав взяті на себе зобов'язання щодо поставки оплаченого товару, у зв'язку з чим в останнього виникла заборгованість у розмірі 34 980 грн 00 коп. основного боргу, крім того у зв'язку з невиконанням зобов'язань за договором позивачем нараховано 2 831 грн 94 коп. 3 % річних, 26 949 грн 42 коп. інфляційних втрат та 26 351 грн 92 коп. пені.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.12.2015 позовну заяву та додані до неї матеріали повернути без розгляду.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.03.2016 ухвалу Господарського суду міста Києва від 21.12.2015 скасовано, а матеріали справи № 910/33066/15 направлено на розгляд до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.03.2016 порушено провадження у справі № 910/33066/15, розгляд справи призначений на 25.04.2016.

06.04.2016 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов лист.

06.04.2016 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від Київського апеляційного господарського суду надійшов про долучення документів до матеріалів справи повернутих поштовим відділенням до КАГС.

25.04.2016 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла довідка про відсутність аналогічного спору.

У судовому засіданні 25.04.2016, у відповідності до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 12.05.2016.

26.04.2016 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи.

12.05.2016 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшли відзив на позову заяву, клопотання про залучення до справи третьої особи, клопотання про витребування доказів та заява про залучення матеріалів до справи.

У судове засідання 12.05.2016 з'явились представники прокуратури, позивачів та відповідача. Представники прокуратури та позивачів надали пояснення по суті спору, відповідно до яких в повному обсязі підтримали заявлені позовні вимоги та просять суд їх задовольнити.

Представники відповідача в повному обсязі підтримали клопотання про залучення до участі у справі Товариство з обмеженою відповідальністю "Зелена Енергія Т" в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору та клопотання про витребування доказів.

Суд, розглянувши клопотання відповідача про залучення до участі у справі третьої особи, прийшов до висновку про відмову в його задоволенні з огляду на наступне.

Згідно з частиною 2 статті 27 Господарського процесуального кодексу України у заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити або допустити до участі у справі.

Судом враховано рекомендації, викладені в пункті 1.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.2011, стосовно того, що господарським судам України роз'яснено, що питання про допущення або залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, до участі у справі вирішується ухвалою суду про прийняття позовної заяви до розгляду (із зазначенням про це в ухвалі про порушення провадження у справі) або під час розгляду справи, але до прийняття господарським судом рішення, з урахуванням того, чи є у цієї особи юридичний інтерес у даній справі. Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з'ясовувати, чи буде у зв'язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому.

З огляду на обставини справи та характер спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що прийняття рішення в даній справі не впливає на права та обов'язки Товариства з обмеженою відповідальністю "Зелена Енергія Т", а тому, суд відмовляє у задоволенні клопотання відповідача про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог.

Крім того, суд відмовляє в задоволенні клопотання відповідача про витребування доказів, оскільки витребувані відповідачем документи не відносяться до предмету доказування у даній справі.

Також, представники відповідача надали пояснення, відповідно до яких заперечують проти заявлених позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

У судовому засіданні 12.05.2016 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників прокуратури та сторін, дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

14.02.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Вентус Трейд ЛТД" (продавець за договором) та Державним підприємством "Чернігівторф" (покупець за договором) укладено договір купівлі-продажу нафтопродуктів № 002/02 (далі - договір), відповідно до умов якого продавець зобов'язується передати в погоджені строки, а покупець прийняти і оплатити на умовах викладених у договорі, нафтопродукти (бензин автомобільний, дизельне паливо), найменування, кількість, ціна яких вказується в накладних документах на товар, які оформляються на кожну окрему партію товару.

Згідно з положеннями розділу 8 договору цей договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін строком на один рік, а в частині взаєморозрахунків - до їх повного завершення. Закінчення строку дії цього договору не звільняє винну сторону від відповідальності за його невиконання. Строк дії договору автоматично може бути пролонгованим на наступний період в один рік на тих самих умовах, якщо жодна з сторін не повідомить іншу сторону за тридцять днів до закінчення кожного однорічного періоду дії цього договору про намір припинити його дію.

Відповідно до пункту 1.2. договору номенклатура товару, його кількість, ціна встановлюється сторонами за спільної згодою на основі заявки покупця й зазначаються в розрахункових документах (рахунках-фактурах) та/чи в відвантажувальних документах (видаткових накладених) на товар.

У відповідності до пункту 2.1. договору продавець зобов'язується на підставі наданої покупцем заявки передати у власність покупця товар у відповідності до умов цього договору з оформленням актів приймання-передачі товару та інших документів, а також зобов'язується повідомити покупця про відвантаження товару протягом 1 (одного) робочого дня після отримання відомостей від вантажовідправника або перевізника.

Положеннями пункту 4.1. договору передбачено, що покупець здійснює 100 % попередню оплату за товар шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця, якщо інше не передбачено додатковою угодою.

Продавець здійснює оплату товару на підставі виставленого продавцем рахунку протягом поточного банківського дня, тобто дня виставлення рахунку, що відповідає даті рахунку або відповідно до умов передбачених в додаткових угодах ( пункт 4.2 договору).

Пунктом 4.4. договору передбачено, що в разі надходження грошових коштів після закінчення строку, передбаченого рахунком або додатковими угодами, продавець має право відмовити в відвантаженні товару та повернути грошові кошти покупцю.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до частини 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною 4 статті 265 Господарського кодексу України сторони для визначення умов договорів поставки мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим Кодексом чи законами України.

Реалізація суб'єктами господарювання товарів не господарюючим суб'єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу (частина 6 статті 265 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Нормами частини 1 статті 656 Цивільного кодексу України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Згідно з частиною 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Відповідно до статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

У відповідності до норм частини 1 та частини 2 статті 664 Цивільного кодексу України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов'язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв'язку для доставки покупцеві.

Згідно з частиною 2 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 670 Цивільного кодексу України визначено, що якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.

У відповідності до частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Як встановлено судом, на виконання умов укладеного договору купівлі-продажу нафтопродуктів № 002/02 від 14.02.2013 та виставленого відповідачем рахунку-фактури № СФ-0000025 від 14.02.2013, позивачем за період з 20.02.2013 по 13.03.2013 було проведено попередню оплату на загальну суму 34 980 грн 00 коп., що підтверджується наявними в матеріалах справи виписками по рахунку позивача.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме видаткової накладної РН-0000003 від 22.03.2013, відповідачем на виконання умов укладеного договору купівлі-продажу нафтопродуктів № 002/02 від 14.02.2013 було здійснено поставку дизельного палива позивачу на загальну суму 46 860 грн 00 коп., яке в свою чергу було повернуто відповідачу 27.03.2013, що підтверджується накладною на повернення № ВН-0000001 від 27.03.2013, що також не заперечується сторонами.

Таким чином, судом встановлено, що відповідач в порушенням умов договору та норм чинного законодавства не виконав взяті на себе зобов'язання з повернення позивачу коштів у розмірі 34 980 грн 00 коп. за повернутий за договором товар, у зв'язку з чим в останнього виник обов'язок з повернення позивачу попередньої оплати у сумі 34 980 грн 00 коп.

15.05.2013, 22.05.2014 та 26.10.2015 позивач звертався до відповідача з претензіями-вимогами № 227, № 204 та № 490 про повернення перерахованих коштів, які залишені відповідачем без задоволення.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до вимог пункту 2 статті 121 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом.

Згідно з статтею 20 Закону України "Про прокуратуру" при виявленні порушень закону прокурор у межах своєї компетенції має право звертатися до суду в передбачених законом випадках.

Відповідно до статті 36-1 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом.

Нормами статті 2 Господарського процесуального кодексу України та резолютивною частиною рішення Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року по справі № 1-1/99, З-рп/99 визначено, що прокурори вправі звертатися до суду з позовами в інтересах держави в особі органів державної влади. В позові прокурор самостійно визначає в чому саме полягає порушення інтересів держави, обґрунтовує їх захист.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року у справі №1-1/99 державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо.

Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Указом Президента України від 06.04.2011 № 382/2011 затверджено Положення про Міністерство енергетики та вугільної промисловості України, згідно з пунктом 1 якого Міненерговугілля України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади у формуванні та забезпеченні реалізації державної політики в електроенергетичному, ядерно-промисловому, вугільно-промисловому, торфодобувному та нафтогазовому комплексах. Основним завданням Міненерговугілля України є формування та реалізація державної політики у паливно-енергетичному комплексі.

Відповідно до наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 30.07.2014 № 536 "Про затвердження переліків державних підприємств, установ, організацій та об'єднань, що належать до сфери управління Міненерговугілля України здійснює управління корпоративними правами держави" до сфери управління Міненерговугілля України належить Державне підприємство "Чернігівторф".

Державне підприємство "Чернігівторф" засновано на державній власності згідно з наказом Державного комітету України по вугільній промисловості від 10.02.1993 № 16, наказом Міненерговугілля України від 17.08.2011 № 413 затверджено статут Державне підприємство "Чернігівторф".

Згідно Загальнодержавної програми розвитку мінерально-сировинної бази України на період до 2030 року, затвердженої Законом України від 21.04.2011 № 3268-VI, одним із вагомих чинників подолання кризового становища в економіці України є належне забезпечення потреб економіки в мінерально-сировинних ресурсах та ефективне їх використання.

Неотримання Державне підприємство "Чернігівторф" коштів за укладеним договором порушує економічні інтереси держави та перешкоджає реалізації державної політики у торфодобувному комплексі, оскільки ці кошти в першу чергу скеровуються на забезпечення виконання завдань з видобутку торфу та виробництва торфопродукції.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Виходячи з аналізу положень статті 693 Цивільного кодексу України умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов'язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Тобто, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

При цьому, оскільки законом не визначено форму пред'явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред'явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Твердження відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву щодо того, що перераховані позивачем кошти у розмірі 34 980 грн 00 коп. були зараховані відповідачем в рахунок задоволення вимог останнього за договором відступлення права вимоги (цесії) від 05.02.2013, укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю "Зелена Енергія Т", яким було відступлено право вимоги до позивача у розмірі 34 980 грн 00 коп. за договором поставки нафтопродуктів № 21/05 від 21.05.2012, укладеним між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Зелена Енергія Т", не приймаються судом до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до положень нормативно-правових актів у галузі ведення бухгалтерського обліку реквізит "призначення платежу" заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Відповідальність за правильність платежу покладається на платника.

В той же час, відповідно до пункту 3.8 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку Україні від 21.01.2004 N 22, та пункту 1.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України N 88 від 24.05.95, отримувач коштів, якщо інше не передбачено договором, не вправі самостійно визначати порядок зарахування коштів, якщо платником чітко визначено призначення платежу.

Таким чином, самовільне зарахування коштів, сплачених позивачем з призначенням платежу "Оплата за дизпаливо згідно рахунку № СФ-0000025 від 14.02.2013", а саме згідно рахунку виставленого на оплату товару за договором купівлі-продажу нафтопродуктів № 002/02 від 14.02.2013, в погашення боргу за іншим договором, тобто змінення призначення платежу коштів, є порушенням норм чинного законодавства України в галузі ведення бухгалтерського обліку.

Крім того, суд не приймає до уваги твердження відповідача про зарахування коштів в рахунок задоволення вимог за договором відступлення права вимоги (цесії) від 05.02.2013, у зв'язку з тим, що на момент здійснення позивачем оплат рахунок № СФ-0000025 від 14.02.2013 був недійсним, оскільки положеннями пункту 4.4 договору купівлі-продажу нафтопродуктів № 002/02 від 14.02.2013 передбачений обов'язок відповідача щодо повернення грошових коштів позивачу у разі надходження грошових коштів після закінчення строку, передбаченого рахунком.

Таким чином, приймаючи до уваги, що за приписами статей 4-3, 33, 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, суть якого полягає у обґрунтуванні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, своїх вимог і заперечень поданими суду доказами, які господарський суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, оскільки наявними у справі документами підтверджується часткова оплата позивачем вартості товару за договором купівлі-продажу нафтопродуктів № 002/02 від 14.02.2013, враховуючи встановлення факту неналежного виконання відповідачем обов'язку з повернення попередньої оплати за товар на загальну суму 34 980 грн 00 коп., вимоги позивача про стягнення 34 980 грн 00 коп. з відповідача підлягають задоволенню у повному обсязі.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором купівлі-продажу нафтопродуктів № 002/02 від 14.02.2013 щодо повернення суми попередньої оплати, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 2 831 грн 94 коп. 3 % річних, 26 949 грн 42 коп. інфляційних втрат та 26 351 грн 92 коп. пені, нарахованих за період з 14.02.2013 по 26.10.2015.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Відповідно до частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з частиною 1 статті 547 Цивільного кодексу України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

У відповідності до частини 1 статті 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

З огляду на вищевикладене та у зв'язку з тим, що позивачем не надано доказів того, що між сторонами існувала письмова угода щодо нарахування пені за порушення строку повернення попередньої оплати за договором купівлі-продажу нафтопродуктів № 002/02 від 14.02.2013, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 26 351 грн 92 коп. визнаються судом необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Крім того, відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом

Отже вказаною статтею передбачена можливість стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за прострочення саме грошового зобов'язання.

Натомість, стягнення з відповідача суми попередньої оплати за договором не є наслідком порушення ним грошового зобов'язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав - повернення сплаченого авансу за непоставлений товар.

За своєю суттю обов'язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошове зобов'язання в розумінні статті 625 Цивільного кодексу України.

За такі дії відповідач несе відповідальність, передбачену частиною 3 статті 693 Цивільного кодексу України), згідно з якою на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (стаття 536 Цивільного кодексу України).

Судом встановлено, що умовами договору купівлі-продажу нафтопродуктів № 002/02 від 14.02.2013 розмір і порядок нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами не передбачено.

Аналогічна позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 01.07.2015 № 910/14120/14|3-357гс15.

Відповідно до частини 1 стаття 111-25 Господарського процесуального кодексу України Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних за не повернення сплаченої попередньої оплати за товар, у зв'язку з чим вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 2 831 грн 94 коп. 3 % річних та 26 949 грн 42 коп. інфляційних втрат визнаються судом необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 43, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Вентус Трейд ЛТД" (04210, м. Київ, пр-т. Героїв Сталінграда, буд. 20-А, ідентифікаційний код 37896714) на користь Державного підприємства "Чернігівторф" (14037, м. Чернігів, вул. Борисенка, буд. 35-А, ідентифікаційний код 02968220) 34 980 (тридцять чотири тисячі дев'ятсот вісімдесят) грн 00 коп. основного боргу.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Вентус Трейд ЛТД" (04210, м. Київ, пр-т Героїв Сталінграда, буд. 20-А, ідентифікаційний код 37896714) на користь Прокуратури Чернігівської області (14000, м. Чернігів, вул. Князя Чорного, буд. 9, ідентифікаційний код 02910114) та 529 (п'ятсот двадцять дев'ять) грн 04 коп. витрат по сплаті судового збору.

4. В іншій частині позову відмовити.

5. Після набрання рішенням законної сили видати накази.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 17.05.2016

Суддя Н.Б. Плотницька