РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.04.2016Справа №910/304/16

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
до Публічного акціонерного товариства «Платинум банк»
простягнення заборгованості за договором у розмірі 98440,25 грн.,
Суддя Селівон А.М.

Представники сторін:

Від позивача: ОСОБА_2 - представник, довіреність №2700 від 09.11.2015р.

Від відповідача: Гамей В.В. - представник, довіреність №93 від 08.05.2015 р.

В судовому засіданні на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Платинум банк» про стягнення заборгованості по орендній платі за договором суборенди нежитлових приміщень від 01.05.2011 р. № 2-ДА у розмірі 508 634,35 грн., а також витрат зі сплаченого позивачем судового збору.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на невиконання відповідачем своїх зобов'язань за Договором суборенди нежитлових приміщень №2-ДА від 01.05.2011 в частині сплати орендної плати у період з 01 вересня 2014 року по грудень 2015 року включно, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість у зазначеному вище розмірі.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 12.01.2016 р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду на 02.02.2016р.

В судових засіданнях 02.02.16, 25.02.2016 та 29.03.2016 на підставі ч. 3 ст. 77 ГПК України судом оголошувалась перерва до 25.02.2016, 29.03.2016 та 06.04.2016. відповідно.

В судові засідання 02.02.16 р., 25.02.2016, 29.03.2016 та 06.04.2016 з'явились уповноважені представники позивача та відповідача.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 02.02.2016р. через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву № 110-02/1095 від 28.01.2016, в якому останній заперечував проти позовних вимог, посилаючись на знаходження орендованого приміщення на території проведення антитерористичної операції та надзвичайний режим роботи банківської системи, в зв'язку з чим банк з кінця липня 2014 року не використовує спірне приміщення з обставин, за настання яких не відповідає, зазначаючи при цьому про наявність форс-мажорних обставин, засвідчених сертифікатом № 649 Торгово-промислової палати України від 30.09.2014 року про настання обставин непереборної сили, що на думку відповідача, є підставою для звільнення останнього від сплати орендної плати за договором. Відзив долучений судом долучений до матеріалів справи.

У судовому засіданні 02.02.2016р. представник позивача подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи б/н від 01.02.2016, яке судом задоволено, документи долучено до матеріалів справи.

Також у судовому засіданні 02.02.2016р. представник відповідача подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи б/н від 02.02.2016, яке судом задоволено, документи долучено до матеріалів справи.

До початку судового засідання 25.02.2016р. через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшли пояснення на відзив відповідача б/н б/д, в яких останній зазначає про неможливість врахування доводів відповідача, зокрема, щодо невикористання приміщення з липня 2014 р., оскільки банком сплачено орендну плату по серпень 2014 р. включно, а також прийнято рішення про перенесення відділення банку № 6 до м. Умань тільки в січні 2015 р., з відповідним внесенням до реєстру банків 04.02.15р. Окрім того позивач зазначає, що ніколи не мав бухгалтера, а ОСОБА_4, на електрону адресу якої надходили листи банку, є директором Приватного підпримства «Елітдизайн», власника спірного приміщення. Пояснення судом долучено до матеріалів справи.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи б/н від 09.03.2016, яке судом задоволено, документи долучено до матеріалів справи.

Окрім того до початку судового засідання 29.03.16 р. через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника відповідача надійшли письмові пояснення № 110-02/3893 від 28.03.2016, в яких останній повідомляє про виправлення технічних помилок в сертифікаті ТПП України № 649, а також звертає увагу на факт здійснення електронного листування з питань виконання спірного Договору з ОСОБА_4. Пояснення судом долучено до матеріалів справи.

У судовому засіданні 29.03.2016р. представник позивача подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи б/н від 29.03.2016, яке судом задоволено, документи долучено до матеріалів справи.

Також до початку судового засідання 06.04.2016 р. через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшли наступні документи :

1. Клопотання про витребування доказів б/н від 06.04.2016, в якому останній згідно ст. 38 ГПК України просить суд витребувати у відповідача докази відправки позивачу повідомлення про настання форс - мажорних обставин;

2. Клопотання про витребування доказів б/н від 06.04.2016, в якому представник позивача просить суд на підставі ст. 38 ГПК України витребувати у відповідача копії заяви, наданої для отримання сертифікату про настання обставин непереборної сили від 30.09.14 р. № 649, заяви про внесення змін до вказаного сертифікату та відповідей ТПП України на вказані заяви;

3. Клопотання про продовження строків розгляду справи б/н від 06.04.2016

4. Заява про зменшення позовних вимог б/н від 06.04.2016, в якій позивач просить суд стягнути з відповідача 98440,25 грн. заборгованості з орендної плати за період з 01.09.2014р. по 31.12.2014р..

Вищеперелічені документи долучено судом до матеріалів справи.

Розглянувши в судовому засіданні 06.04.2016р. заяву позивача про зменшення позовних вимог б/н від 04.06.2016 р. суд зазначає, що згідно ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Відповідно до п. 3.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено у позовній заяві. Згідно з частиною третьою ст. 55 ГПК України ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої вирішується спір.

Передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує позивач.

Враховуючи, що зменшення розміру позовних вимог є правом позивача, передбачене ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, не суперечить законодавству та не порушує чиї-небудь права та охоронювані законом інтереси, суд приймає заяву позивача про зменшення позовних вимог до 98440,25 грн. до розгляду і спір вирішується з її урахуванням.

Щодо поданих представником позивача клопотань про витребування доказів на підставі ст. 38 ГПК України суд зазначає, що за правилами ч. 3 ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Згідно із ст. 38 Господарського процесуального кодексу України сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів.

У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, що перешкоджають його наданню;3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; 4) обставини, які може підтвердити цей доказ.

У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує необхідні докази.

Враховуючи викладене, а також наявні в матеріалах справи докази, серед яких, зокрема, пояснення відповідача щодо неможливості надсилання кореспонденції до м. Донецьк, а також пояснення і відповідні докази щодо звернення відповідача до ТПП України з питань отримання сертифікату про засвідчення форс - мажорних обставин та внесення виправлень до нього, суд зазначає, що предметом даної справи є стягнення заборгованості з орендної плати за Договором суборенди нежитлових приміщень №2-ДА від 01.05.2011, до предмету доказування якого входять обставини виконання умов останнього сторонами. Водночас суд зазначає, що предметом даного спору не є оцінка сертифікату ТПП України № 649, в т.ч. порядок та обставини його видачі, внесення до нього виправлень не є предметом даного спору, а тому суд дійшов висновку про відсутність необхідності витребування додаткових доказів та достатність наявних в справі матеріалів для повного та об'єктивного розгляду справи по суті, отже в судовому засіданні 06.04.2016 р. за результатами розгляду поданих позивачем клопотань про витребування доказів в задоволенні останніх судом відмовлено.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, сторонами на час проведення судового засідання 06.04.2016 р. суду не надано.

Відповідно до пункту 2.3 постанови № 18 якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Судом прийнято до уваги, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника.

При цьому, оскільки суд неодноразово оголошував перерву в судовому засіданні по розгляду справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи обмежені процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Враховуючи відсутність на час проведення судового засідання клопотань представників позивача та відповідача щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судового засідання.

Перед початком розгляду справи в судових засіданнях представників позивача та відповідача було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст. ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представники сторін в судових засіданнях повідомили суд, що права та обов'язки сторонам зрозумілі.

Відводу судді представниками позивача та відповідача не заявлено.

В судових засіданнях 02.02.2016 р., 25.02.2016 р., 29.03.2016 р. та 06.04.2016р. представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, відповів на питання суду.

Представник відповідача в судових засіданнях 02.02.2016 р., 25.02.2016 р., 29.03.2016 р. та 06.04.2016 р. проти позовних вимог заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судових засіданнях пояснення представників позивача та відповідача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими сторонами доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 01 травня 2011р. між Публічним акціонерним товариством "Платинум Банк" (суборендар за договором, відповідач у справі) та ОСОБА_1 (орендар за договором, позивач у справі) укладено Договір суборенди нежитлових приміщень № 1 - ДА, за умовами п. 1.1 якого орендар передає, а суборендар приймає у строкове платне користування ? частину нежитлового вбудованого приміщення, а саме: 69,6 кв.м, загальною площею 139,2 кв.м, що знаходиться на першому поверсі у будівлі за адресою: АДРЕСА_2, а суборендар приймає у строкове платне користування зазначене нежитлове приміщення.

Приміщення знаходиться у користуванні орендаря на підставі договору оренди № А-1 від 01.05.2011, укладеного між Приватним підприємством «Елитдизайн» та ОСОБА_1, орендар засвідчує, що має письмовий дозвіл власника на передачу приміщення в оренду (п. 1.2 Договору суборенди нежитлових приміщень № 1-ДА від 01.05.11р.).

Пунктом 4.1 вказаного Договору визначено, що строк суборенди складає 2 роки 11 місяців з дати підписання сторонам акту приймання - передачі відповідно до п. 2.1. 2.2. цього Договору. Після закінчення терміну дії цього договору в силу вступає договір суборенди нежитлових приміщень № 2-ДА від 01 травня 2011 р.

Також 01 травня 2011 р. між Публічним акціонерним товариством "Платинум Банк" (суборендар за договором, відповідач у справі) та ОСОБА_1 (орендар за договож ром, позивач у справі) укладено Договір суборенди нежитлових приміщень № 2-ДА (далі - Договір), за умовами п. 1.1 якого орендар передає, а суборендар приймає у строкове платне користування ? частину нежитлового вбудованого приміщення, а саме: 69,6 кв.м, загальною площею 139,2 кв.м, що знаходиться на першому поверсі у будівлі за адресою: АДРЕСА_2, а суборендар приймає у строкове платне користування зазначене нежитлове приміщення.

При цьому, приміщення знаходиться у користуванні орендаря на підставі договору оренди №А-2 від 01.05.2011, укладеного між Приватним підприємством «Елитдизайн» та ОСОБА_1 (п. 1.2 Договору), що сторонами не заперечується.

Вказаний факт також підтверджується наявним в матеріалах справи листом ПП «Елитдизайн» б/н від 25.04.11 р., згідного якого власник об'єкта оренди не заперечує щодо здачі вказаного приміщення за адресою: АДРЕСА_2, в суборенду.

Так, розділами 2-9 Договору сторони погодили умови приймання - передавання приміщення в суборенду, оренду плату, порядок розрахунків, права та обов'язки сторін, їх відповідальність та порядок вирішення спорів, строк дії, умови зміни або розірвання договору, форс - мажорні обставини тощо.

Вказаний Договір підписаний орендарем особисто та представником суборендаря.

В подальшому між позивачем та відповідачем 31 березня 2014 р. укладено Додатковий договір до Договору суборенди нежитлових приміщень № 2-ДА від 01.05.11 р., згідно з яким сторони домовились вважати орендарем Фізичну особу - підприємця ОСОБА_1, суборендарем - Публічне акціонерне товариство «Платинум Банк».

Судом встановлено, що укладені Договори за своїм змістом та правовою природою є договорами оренди, які підпадають під правове регулювання норм глави 58 Цивільного кодексу України та § 5 глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ). В силу частини 6 названої статті до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Аналогічне визначення договору оренди міститься і в ст. 759 Цивільного кодексу України.

Договір оренди відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України є укладеним з моменту досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов.

Згідно ст. 765 Цивільного кодексу України наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

Вказане приміщення передається суборендарю для провадження статутної діяльності (п. 1.4 Договору).

Відповідно до п. 2.1 Договору орендар 01 квітня 2014 року передає, а суборендар приймає у строкове платне користування Приміщення.

Приміщення, що передається в суборенду, вважається фактично переданим орендарю з моменту підписання Акту прийому - передачі (п. 2.4 Договору).

Будь-які заперечення щодо порядку укладення та досягнення згоди по всіх істотних умовах Договору, на час його підписання з боку ФОП ОСОБА_1(орендодавець за договором, позивач у справі) та ПАТ «Платинум Банк» (суборендар за договором, відповідач у справі) відсутні.

Судом встановлено за матеріалами справи, що у відповідності до умов Договору позивач передав, а відповідач прийняв у строкове платне користування нежитлове приміщення, що розташоване у місті АДРЕСА_2 та складається з приміщень площею 69,6 кв.м, що підтверджується підписаним обома сторонами Актом прийому - передачі нежитлового приміщення від 01 квітня 2014 р., копія якого наявна в матеріалах справи.

Згідно матеріалів справи у спірному приміщенні відповідачем було розміщене відділення № 6 Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» у м. Донецьку.

За таких обставин, судом встановлено, що позивачем виконано прийняті на себе обумовлені Договором зобов'язання по наданню нежитлового приміщення в строкове платне користування, а відповідачем, у свою чергу, прийнято орендоване майно без будь - яких зауважень.

За змістом частини 1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Суд зазначає, що за приписами ст. 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до ст. 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

Згідно п. 7.2 Договору строк цього Договору починає свій перебіг у момент, визначений п. 2.2 цього Договору (з дати підписання Сторонами Акту прийому-передачі) та закінчується згідно з п. 4.1 даного Договору (а саме 2 роки 11 місяців з дати підписання сторонами Акту прийому-передачі), крім випадків дострокового розірвання Договору.

При цьому за умовами п. 2.2 Договору орендна плата за Договором починає нараховуватися з дати підписання Сторонами Акту прийому-передачі (Додаток №1), який повинен бути підписаний сторонами належним чином 01 квітня 2014 р.

Згідно п. 2.3 Договору суборендар в день закінчення строку суборенди повертає, а орендар приймає приміщення, що оформлюється відповідним Актом прийому-передачі, який підписується сторонами, та вважається моментом припинення строку суборенди.

Відповідно до абз. 1 ч. 1, ч. 5 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму; плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

За приписами ч. 1 ст. 286 Господарського кодексу України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до п. 3.1 Договору за користування Приміщенням суборендар сплачує щомісяця орендарю орендну плату, яка розраховується у відповідності до пп. 3.1.1-3.1.4. а саме: орендна плата за березень 2014 року вважається базовим розміром сплати за суборенду. Розмір орендної плати за квітень 2014 року нараховується шляхом коректування базового розміру плати за суборенду на офіційний індекс інфляції за березень 2014 року, розрахований Держстатом України (п. 3.1.1.1). Базовий розмір сплати за суборенду не підлягає зменшенню протягом усього строку оренди (п. 3.1.2). Розмір плати за кожен послідуючий місяць нараховується шляхом коректування розміру плати за суборенду за попередній місяць на офіційний індекс інфляції попереднього місяця, розрахований Держстатом України (п. 3.1.4).

Орендна плата сплачується Суборендарем у національній валюті України у безготівковому порядку на поточний рахунок орендаря авансом щомісяця на підставі наданих орендарем рахунків протягом 5 банківських днів після їх отримання від Орендаря, але не пізніше 15 числа поточного місяця. (п. 3.3 Договору).

При цьому сторони погодили те, що плата за суборенду сплачується суборендарем щомісяця за період фактичного користування орендованим приміщенням, починаючи з дати підписання Акта прийму-передачі (абз. 4 п. 3.1.4 Договору).

Тобто орендна плата за користування приміщенням нараховується саме з 01 квітня 2014 року та до моменту повернення приміщення за Актом у відповідності до умов договору.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.2 ст. 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, зазначено позивачем в позовній заяві, заяві про зменшення позовних вимог та підтверджено представниками сторін в судовому засіданні, відповідач в обумовлений Договором строк орендні платежі належним чином та в повному обсязі не здійснив, продовжуючи при цьому перебувати в спірному приміщенні, здійснивши останню оплату в сумі 35000,00 грн. за серпень 2014 р. та припинивши з вересня 2014 р. сплату орендної плати, у зв'язку з чим за орендарем - Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» перед орендодавцем обліковувалась непогашена заборгованість по орендній платі в тому числі за період з 01.09.14 р. по 31.12.14 р. в розмірі 98440,25 грн.

В зв'язку з невиконанням відповідачем договірних зобов'язань з внесення орендної плати за нежитлові приміщення позивач 11 грудня 2015 року звернувся до відповідача з претензію № 50-02/Ш-12189 від 11.12.15 р. щодо сплати орендної плати за період з вересня 2014р. р. по листопад 2015 р. включно в сумі 508634,35 грн.

У відповідь на вказану претензію відповідач направив позивачу лист від 28.12.2015 року за №50-04-01/25374, у якому, з посиланням на Указ Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014р. №405/2014, на постанову Правління Національного банку України №466 від 06.08.2014р. «Про призупинення здійснення фінансових операцій», на ч.6 ст. 762, ч.1 ст. 617 Цивільного кодексу України, п. 9.1 та п. 9.4 Договору повідомив про неможливість задоволення претензії позивача, оскільки банківське відділення, що здійснювало свою діяльність в орендованому приміщенні, починаючи з 24.07.2014р. фактично свою діяльність не здійснює, а сплата орендної плати без можливості використання об'єкту суборенди за призначенням призведе до збитків та порушить майнові права банку, як суборендаря.

Факт надсилання вказаної претензії підтверджується наявними в матеріалах справи копіями фіскального чеку № 4681 від 29.12.15 р. та списку - реєстру від 29.12.15 р.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи та підтверджено представником позивача в судових засіданнях, свої зобов'язання щодо сплати позивачу орендної плати в сумі 98440,25 грн., у встановлений строк, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору відповідач не виконав, в результаті чого у останнього утворилась заборгованість перед позивачем за наведеним Договором у зазначеному вище розмірі, яку останній просив стягнути в позовній заяві та заяві про зменшення позовних вимог.

У відповідності до ст. 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України, основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Суд наголошує, що обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Саме змагальність сторін, яка реалізується в господарському процесі через ст. 33 ГПК України дає змогу суду всебічно, повно та об'єктивно з'ясувати всі обставини справи та внаслідок чого ухвалити законне, обґрунтоване і справедливе рішення у справі.

Тобто, вказана норма Господарського процесуального кодексу України зобов'язує доводити свою правову позицію саме ту сторону, яка на неї посилається.

При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження того повернення спірного приміщення орендареві, не використання його у спірний період або відсутності боргу, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

В свою чергу за твердженням відповідача, невиконання зобов'язання щодо сплати орендних платежів виникло як наслідок дії форс-мажорних обставин, які позбавили відповідача можливості використовувати об'єкт оренди за цільовим призначенням, посилаючись при цьому в обґрунтування заперечень на Указ Президента України від 14.04.2014р. №405/2014, яким було введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України», Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014р., а також визначення районом проведення антитерористичної операції Донецьку та Луганську області з 07.04.2014р. наказом від 07.10.2014 р. № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» відповідно до рішення РНБО України від 13.04.2014 р., введеного в дію Указом Президента України від 14.04.2014 р. № 405/2014.

Додатково відповідач зазначає що 23.07.2014 постановою Правління Національного банку України № 436 визнано, що на території Донецької, Луганської областей та Автономної Республіки Крим склалася ситуація, яка унеможливлює роботу банківської системи у звичайному порядку. З метою забезпечення фінансування потреб держави та життєдіяльності населення, на виконання вимог Інструкції щодо організації роботи банківської системи в надзвичайному режимі, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 22.07.2014 № 436, запроваджено, починаючи з 24.07.2014 р., надзвичайний режим роботи банківської системи в Донецькій, Луганській областях та Автономній Республіці Крим.

Окрім того, 06.08.2014 Правлінням Національного банку України прийнято постанову № 466 "Про призупинення здійснення фінансових операцій", відповідно до якої постановлено банкам України призупинити здійснення усіх видів фінансових операцій у населених пунктах, які не контролюються українською владою.

Як встановлено судом, орендоване відповідачем нежитлове приміщення знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Вказаними посиланням відповідач обґрунтовує наявність обставин, внаслідок яких виникла неможливість виконання ним своїх зобов'язань за Договором, зокрема, в частині оплати орендних платежів.

З огляду на вищенаведене, суд зазначає, що згідно статті 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до ч. 1 ст. 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Узагальнюючими обставинами непереборної сили є їх об'єктивна і абсолютна дія, яка розповсюджується на невизначене коло осіб та неможливість передбачення та відвернення цих обставин. До таких обставин відносяться перш за все природні та техногенні явища катастрофічного характеру (землетрус, повінь, пожежі тощо), а також соціальні явища (війни, страйки, акти владних органів тощо).

За приписами ст. 1 Закону України від 02.09.2014 № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» періодом проведення антитерористичної операції визначено час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про введення в дію Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14.04.2014 р. № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Вказаним Законом, який є спеціальним, визначаються тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, і втрачає чинність через шість місяців з дня завершення антитерористичної операції, крім пункту 4 статті 11 «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону (п. 1 ст. 11 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції»).

Пунктом 2 статті 11 зазначеної норми права визначено, що дія цього Закону поширюється на період проведення антитерористичної операції та на шість місяців після дня її завершення.

Частиною 2 ст. 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Відповідно до Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» завданнями торгово-промислових палат є, зокрема, подання практичної допомоги підприємцям у проведенні торговельно-економічних операцій на внутрішньому та зовнішньому ринках.

Згідно положень ч. 3 ст. 14 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» (в редакції, чинній на дату укладення спірного Договору та виникнення зобов'язання) засвідчує обставини форс-мажору відповідно до умов зовнішньоторговельних угод і міжнародних договорів України, а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні; засвідчує форс-мажорні обставини відповідно до умов договорів за зверненнями суб'єктів господарської діяльності, що здійснюють будівництво житла (замовників, забудовників). Крім того, Торгово-промислова палата здійснює виконання інших завдань, передбачених її статутом (ч. 2 ст. 3 цього Закону).

Виходячи з аналізу статті 218 Господарського кодексу України звільнення сторони від відповідальності у разі настання обставин непереборної сили (форс-мажору) відбувається за умови якщо дані обставини безпосередньо вплинули на своєчасне виконання договірних зобов'язань.

Разом з тим, при вирішенні питання щодо впливу обставин непереборної сили має бути підтверджено не факт настання таких обставин, а саме їхня здатність впливати на реальну можливість виконання зобов'язання.

Слід зазначити, що за змістом ст. 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» та статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» єдиним належним та достатнім доказом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), які мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави звільнення від відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України, тоді як інші документи не можуть вважатися доказами наявності таких обставин. (постанова Верховного Суду України від 19.01.2010 р., постанова Вищого господарського суду України від 23 грудня 2015 року по справі №24/25-908/5753/14р.).

Аналогічна позиція викладена в п. 2.5 постанови Пленуму ВГСУ від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Відповідно до статті 6 та частини 1 статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписами ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 4 ст. 219 Господарського кодексу України визначено, що сторони зобов'язання можуть передбачити певні обставини, які через надзвичайний характер цих обставин є підставою для звільнення від господарської відповідальності у випадку порушення зобов'язання через дані обставини, а також порядок засвідчення факту виникнення таких обставин.

Так, згідно п. 9.1 Договору під форс - мажорними обставинами сторони розуміють обставини, які є поза можливим контролем з боку Сторони Договору, яка заявляє про форс-мажорні обставини, якими, за умовами договору, вважаються, наприклад стихійні лиха, катастрофи, аварії, заворушення, дії суб'єктів природних монополій чи військові дії.

При цьому за умовами п. 9.2 Договору будь-яка Сторона Договору, що заявляє про форс-мажорні обставини повинна надати повідомлення про це іншій Стороні у письмовому вигляді протягом 5 (п'яти) робочих днів після виникнення форс-мажорних обставин або протягом 5 (п'яти) робочих днів з часу, коли такій стороні стало відомо про форс-мажорні обставини. Якщо протягом вказаного строку така сторона не надсилає повідомлення про форс-мажорні обставини іншій стороні, то невиконання зобов'язань такою стороною не вважається наслідком впливу форс-мажорних обставин і, відповідно, така сторона не звільняється від відповідальності за невиконання своїх зобов'язань. Доказом існування таких обставин та їх тривалість є довідка Торгово-промислової палати України або іншого компетентного державного органу (п. 9.4).

Як встановлено судом за матеріалами справи, відповідачем на підтвердження факту настання обставин непереборної сили (форс-мажору) при виконанні Договору суборенди №2-ДА надано до матеріалів справи Сертифікат № 649 від 30.09.2014 року про настання обставин непереборної сили, виданий Торгово-промисловою палатою України.

При цьому листом № 110-03-01/2308 від 23.02.16 р. відповідач звертався до ТПП України з питання внесення виправлень технічних помилок до вказаного сертифікату про настання обставин непереборної сили № 649, за результатами розгляду якого ТПП України були внесені відповідні зміни, про що відповіла було повідомлено листом № 1543/05.1-7.1 від 26.02.16 р.

Так, Сертифікатом Торгово-промислової палати України № 649 від 30.09.2014 (з внесеними змінами) про настання обставин непереборної сили встановлено, що за інформацією Служби безпеки України (лист від 13.06.2014 р. №33/2117) 07 квітня 2014 року згідно з вимогами чинного законодавства України (ст. 10, 11 Закону України "Про боротьбу з тероризмом") прийнято рішення щодо проведення антитерористичної операції (далі - АТО) в Донецькій, Луганській і Харківській областях. У проведенні АТО в установленому законом порядку задіяні сили (особовий склад, спеціалісти) і засоби (зброя, транспортні, спеціальні та інші матеріально-технічні засоби) суб'єктів боротьби з тероризмом та інших суб'єктів, відповідно до законів України. При цьому в ході проведення АТО уповноваженими правоохоронними органами виявляються та розслідуються численні кримінальні правопорушення, які мають ознаки терористичних актів, диверсій, умисних вбивств, захоплень будівель і споруд, незаконного заволодіння транспортними засобами, незаконного позбавлення волі, захоплення заручників, блокування і пошкодження об'єктів транспортної системи тощо. Зазначені правопорушення, вчинювані озброєними організованими злочинними угрупованнями та окремими фізичними особами, створюють загрозу життю і здоров'ю людей, збереженню їх майна, обмежують свободу пересування територією зазначених областей. За інформацією Служби безпеки України, заходи з проведення АТО тривають (лист від 21.08.2014р. №16/4076).

Даним сертифікатом Торгово-промислова палата України підтвердила, що вищевказані події в м. Донецьку, які спричинили невиконання обов'язків за договором суборенди нежитлових приміщень №2-ДА від 01 травня 2011 року та додатковим договором до Договору суборенди від 31 березня 2014 р., укладеними між ПАТ «Платинум Банк» та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1, є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили). Торгово-промислова палата України засвідчила настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) з 01 серпня 2014 року, які продовжують діяти по теперішній час. Дату закінчення терміну дії форс-мажорних обставин на момент видачі даного сертифікату встановити неможливо.

Суд звертає увагу, що вказаний сертифікат вважається належним доказом, у розумінні ст.ст. 32, 33 ГПК України лише в частині існування обставин непереборної сили, які унеможливили своєчасне виконання зобов'язань за Договором суборенди № 2-ДА.

В свою чергу суд приймає до уваги дані, які містяться у вказаному документі та зазначає, що вказаний документ оцінюється в сукупності з іншими доказами з точки зору можливості/неможливості виконання відповідачем своїх зобов'язань за Договором за умови настання форс-мажорних обставин, які зазначені у вказаному сертифікаті ПТТ України № 649, та зазначає, що існування вказаних обставин не звільняє від обов'язку вжиття всіх необхідних заходів для належного виконання зобов'язання та своєчасного інформування про виникнення обставин, що мають наслідком невиконання чи неналежне виконання зобов'язання у відповідності до умов укладеного між сторонами правочину.

Натомість судом за результатами дослідження наявної в матеріалах справи електронної переписки встановлено, що, зазначаючи про настання обставин форс - мажору з 01.08.14 р., відповідачем здійснено повідомлення про настання таких обставин ОСОБА_4 електронним листом тільки 15.08.14 р., тобто з порушення визначеного умовами Договору строку, при цьому, зважаючи на відсутність доказів належних повноважень вказаної особи на представництво інтересів позивача та ведення відповідного листування з банком, вказаний факт не може бути розцінений судом в якості належного виконання відповідачем своїх зобов'язань за Договором в цій частині, а саме повідомлення орендаря про факт настання форс-мажорних обставин.

При цьому повідомлення позивача як орендаря за Договором про вказані обставини листами від 02.10.14 р. та 28.12.15 р., також здійснено відповідачем з порушенням передбаченого умовами Договору строку, визначеного п.9.2.

Судом критично оцінюються твердження відповідача про неможливість повідомлення орендаря про форс-мажорні обставини з посиланням на той факт, що Українське державне підприємство поштового зв'язку «Укрпошта» не здійснювало пересилання пошти з 24.07.2014 як таке, що спростовується наявними у матеріалах справи доказами, зокрема, листом Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» від 03.03.2016р. №532-А655, зі змісту якого вбачається, діяльність об'єктів поштового зв'язку припинено лише з 01.12.2014 року.

Заперечення відповідача проти позову з посиланням на належне повідомлення позивача про настання форс-мажорних обставин засобами електронного зв'язку судом до уваги не приймаються, оскільки, як зазначалось вище, сторонами у пункті 9.2 Договору було погоджено спосіб доведення інформації про наявність форс-мажорних обставин шляхом направлення письмового повідомлення, відповідні реквізити для направлення повідомлення також були погоджені сторонами у Договорі. Враховуючи зазначене, приймаючи до уваги відсутність передбачених Договором умов щодо використання електронної форми листування та реквізитів для обміну електронними повідомленнями між сторонами, за умови ненадання відповідачем доказів офіційного повідомлення орендарем своїх реквізитів для такого листування, за висновками суду надані відповідачем докази електронного листування не можуть бути прийняті в якості належного доказу дотримання умов Договору щодо інформування про наявність форс-мажорних обставин твердження відповідача.

Окрім того, надані відповідачем докази свідчать про наявність такого електронного листування виключно з представником власника орендованого приміщення ПП «Елітдизайн» ОСОБА_4

Отже, беручи до уваги фактичні обставини справи, оскільки відповідач не забезпечив належних та допустимих доказів фактичного невикористання приміщення внаслідок дії форс-мажорних обставин, враховуючи недотримання відповідачем умов Договору щодо своєчасного повідомлення позивача про форс-мажорні обставини в обумовлений п. 9.2 спірного Договору порядок та строк, суд вважає недоведеним той факт, що невиконання позивачем зобов'язання зі сплати орендної сплати за користування нежитловими приміщеннями у відповідності до умов Договору відбулося поза волею останнього і за обставин, що мають надзвичайний характер (непереборна сила), в розумінні ст. 617 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, що в свою чергу зумовило об'єктивну неможливість виконання відповідачем своїх зобов'язань за Договором.

За позицією Вищого господарського суду, що визначено постановою № 18, будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Наприклад, чинним законодавством, що регулює відносини за договором перевезення вантажу, встановлено перелік документів-доказів, які є підставою для покладення на перевізника відповідальності за втрату, псування, пошкодження або недостачу вантажу. Отже, ніякі інші документи не можуть підтверджувати обставини, що є підставою для покладення на орендаря відповідальності за порушення умов Договору.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Суд зазначає, що за приписами ст. 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Доказів визнання недійсним чи розірвання Договору суборенди нежитлових приміщень №2-ДА 01.05.11 р. або його окремих положень суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку укладення та досягнення згоди по всіх істотних умовах Договору суборенди нежитлових приміщень №2-ДА 01.05.11 р. на час його підписання з боку сторін відсутні.

Відповідно до ст. 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

Як зазначалось судом вище, відповідно до п. 4.1. Договору строк оренди приміщень складає - 2 роки 11 місяців, починаючи з моменту підписання сторонами Акту приймання-передачі.

Статтею 654 Цивільного Кодексу України передбачено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Відповідно ст. 291 Господарського кодексу України одностороння відмова від договору оренди не допускається.

Згідно з ч. 3 ст. 291 Господарського кодексу України договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.

Відповідно до статті 188 Господарського кодексу України розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Як визначено сторонами в п. 4.4 Договору останній може бути припинений достроково в односторонньому випадку при несплаті суборендарем орендної платні протягом 2 місяців з моменту вступу строку платежу та за випадків, вказаних у п. 4.5 Договору та ст. 783 ЦК України.

Право сторін на дострокове припинення дії Договору, що визначене умовами п. 4.5 Договору, передбачає право ініціюючої сторони надання іншій письмового повідомлення за три місяці до дня такого припинення.

Проте, як встановлено судом за матеріалами справи, відповідачем надана копія листа від 02.10.15 № 50-02-01/26348, яким банк повідомляв позивача, про те, що на території Донецької області відповідно до постанови Правління НБУ від 23.07.2014 № 436, починаючи з 24.07.2014 запроваджено надзвичайний режим роботи банківської системи, з метою запобігання загрози життю і здоров'ю працівників та клієнтів банків, керуючись Постановою Правління НБУ № 466 від 06.08.2014 банком було призупинено здійснення усіх видів фінансових операцій у населених пунктах, які не контролюються українською владою, у зв'язку з чим, відділення банку № 6 в м. Донецьку, що розташоване в суборендованому приміщенні, фактично не здійснює свою діяльність, починаючи з 24.07.2014 року по теперішній час, та просив не нараховувати орендну плату з 01.08.14 р., здійснивши зарахування сплачених за серпень 2014 р. грошових кошті в розмірі 35000,00 грн. в рахунок майбутніх платежів за фактично відпрацьовані дні.

При цьому в матеріалах справи міститься копія листа ПАТ «Платинум Банк» на адресу Національного банку України № 50-04-01/2121 від 29.01.15 р., згідного якого повідомлялось про зміну з 02.02.15 р. відповідно до рішення правління ПАТ «Платинум Банк» від 20.01.15 р. № 2 реквізитів відділень банку, серед яких, зокрема, відділення № 6 ПАТ «Платинум Банк» в м. Донецьку, яке розміщувалось в спірному приміщенні.

Згідно електронного повідомлення відповідача від 04.02.15 р. № 41-114/6893 «Про внесення записів до Державного реєстру банків», копія якого міститься в матеріалах справи, новим місцезнаходженням відділення № 6 ПАТ «Платинум Банк» є: 20300, м. Умань, вул. Жовтневої революції, 11а, затверджені нові редакції положень про відділення, назва вказаного відділення змінена на Відділення № 1 ПАТ «Платинум Банк» в м. Умань.

Тобто ПАТ «Платинум Банк» тільки в січні 2015 р. прийнято рішення про переміщення відділення № 6 в м. Умань та 27 листопада 2015 року відповідачем було надіслано на адресу ФОП ОСОБА_1 лист № 50-02-01/23903 від 27.11.15 р. про намір щодо дострокового розірвання Договору №2-ДА з 21 березня 2016 року. Факт направлення вказаної пропозиції представником відповідача не заперечується, як і не повідомляється про інші пропозиції стосовно дострокового припинення Договору у порядку, визначеному останнім.

Частиною 2 статті 795 Цивільного кодексу України визначено, що повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Судом встановлено, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів того, що сторонами підписувався акт приймання-передачі орендованого майна з оренди, тобто жодних доказів фактичної відсутності ПАТ «Платинум Банк» в орендованих приміщеннях у спірний період сторонами суду на час проведення судового засідання 06.04.16 р. не надано. Лише факт наявності форс-мажорних обставин, що, на думку відповідача, повинен звільнити від виконання зобов'язань за договором в цілому, не дає підстав для відмови у задоволенні позову, оскільки факт дійсності договору, обмеження чи відсутності доступу до приміщення, відсутність доказів звільнення приміщення з доведенням даної інформації до орендаря, доводить обґрунтованість позовних вимог та підставність їх задоволення у повному обсязі.

Суд звертає увагу, що згідно п. 1.4 Договору вказане нежитлове приміщення передається суборендарю для провадження статутної діяльності.

Відповідно до статті 2 Статуту ПАТ «Платинум Банк» предметом діяльності банку є здійснення банківських та інших операцій і угод згідно з наданих Національним банком України ліцензій, а також надання повного спектру комерційних, банківських та корпоративних, фінансових послуг, а також здійснення іншої діяльності, яка не обмежена законодавством України, але не обмежуючись цим, з метою отримання прибутку.

Виходячи з фактичних обставин справи та наданих сторонами доказів вбачається, що банк перемістив відділення тільки в січні 2016 р. та, відповідно, відповідачем здійснювалось використання спірного нежитлового приміщення. Факт користування майном після настання обставин форс - мажору 01.08.14 р., на які посилається відповідач, додатково підтверджується здійсненням відповідачем оплати за користування орендованим нежитловим приміщенням включно по серпень 2014 р.

При цьому відповідач заперечував можливість використання орендованого нежитлового приміщення за метою договору, не надавши при цьому достатніх доказів наявності обставин щодо неможливості використання наймачем вказаного майна в спірний період та таких, які б звільняли наймача від виконання зобов'язань з оплати за користування майном за Договором.

Поряд із цим суд зазначає, що наявність форс - мажорних обставин не виключає використання відповідачем спірного майна (нежитлового приміщення) поза своєю статутною діяльністю.

Отже, за умови використання спірних приміщень відповідачем з власною метою та не здійснюючи сплату орендної плати за період фактичного користування об'єктом оренди, що є істотним порушенням умов Договору, позивач внаслідок завданої цим шкоди значною мірою позбавляється того, на що він розраховував при укладенні Договору, будучи при цьому фактично позбавленим можливості отримати передбачуваний прибуток та використовувати спірне майно (нежитлові приміщення) на власний розсуд, зокрема, укладення договору оренди з іншим орендарем після звільнення спірного нежитлового приміщення та передачі його за актом приймання - передачі позивачу тощо

З урахуванням вищевикладеного, оскільки за висновками суду протягом періоду з 01.09.14 р. по 31.12.14р. відповідач у відповідності до умов Договору користувався орендованим майном (нежитловими приміщеннями), зобов'язання щодо сплати орендної плати в сумі 98440,25 грн. у встановлений строк, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору останнім виконані не були, розмір основної заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів погашення даної заборгованості відповідач суду не представив, як і доказів звільнення спірних приміщень або доказів, що спростовують вищевикладені обставини, тому вимога позивача про стягнення з відповідача 98440,25 грн. оренди за вказаним Договором підлягає задоволенню.

Оскільки спір виник у зв'язку з неправомірними діями відповідача, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача у розмірі, пропорційному розміру задоволених позовних вимог, що складає 1,5 відсотка ціни позову, що розрахована у заяві про зменшення позовних вимог (пп. 1 п.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»).

У зв'язку з поданням позивачем заяви про зменшення розміру позовних вимог питання щодо повернення суми судового збору може бути вирішено відповідно до статті 7 цього Закону України «Про судовий збір».

Керуючись 124, 129 Конституції України, ст. ст. 4-2, 4-3, 22, 33, 43, 49, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Платинум Банк" (03680, м. Київ, вул. Амосова, 12, ) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (83001, АДРЕСА_1 (адреса для листування: АДРЕСА_3, а/с ПП ОСОБА_1), ідентифікаційний номер НОМЕР_1) заборгованість у розмірі 98 440,25 грн. основного боргу та 1476,60 грн. витрат зі сплати судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено та підписано 19 травня 2016 р.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М.Селівон