РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.05.2016Справа №910/5238/16

Суддя Господарського суду міста Києва Карабань Я.А. розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Стройсистеми»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Метали і Полімери»

про стягнення заборгованості,

за участю представників сторін:

від позивача: Швидкий О.О. (довіреність № 20160903 від 10.03.2016);

від відповідача: Шилова Д.Г. (довіреність № 1804/16-Ю від 18.04.2016),

В С Т А Н О В И В:

23.03.2016 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю «Стройсистеми» (далі - позивач) до товариства з обмеженою відповідальністю «Метали і Полімери» (далі - відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 510 361,50 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач пояснив, що 04.01.2012 між ним та відповідачем був укладений договір купівлі-продажу № Р-142 (далі - договір), згідно з умовами якого відповідач зобов'язувався передати, а позивач зобов'язувався прийняти і оплатити вчасно та в повному обсязі металопродукцію (далі - товар).

Позивач зобов'язання з оплати товару перед відповідачем виконав, проте відповідач товар, оплачений позивачем, останньому не передав та повернув позивачу частину сплачених ним грошових коштів у розмірі 40 000,00 грн.

Вважаючи, що його права порушені позивач звернувся до суду, просив стягнути з відповідача борг у розмірі 510 361,50 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.03.2016 порушено провадження у справі № 910/5238/16 та призначено її розгляд на 20.04.2016.

18.04.2016 від представника позивача через загальний відділ діловодства суду для долучення до матеріалів справи надійшли документи, витребувані ухвалою суду від 24.03.2016.

19.04.2016 через загальний відділ діловодства суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначив, що передав позивачу товар на загальну суму 207 300,62 грн. Крім того, відповідач вказав, що неналежне виконання ним зобов'язань, взятих на себе згідно з умовам договору, спричинене настанням форс-мажорних обставин, а саме проведенням антитерористичної операції на території, зокрема, міста Алчевськ Луганської області, де знаходяться виробничі потужності відповідача. Просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити.

20.04.2016 представники сторін у судове засідання з'явились, надали пояснення по суті спору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.04.2016 розгляд справи, на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), було відкладено на 11.05.2016.

10.05.2016 через загальний відділ діловодства суду від представника позивача надійшли заява про зменшення розміру позовних вимог, в якій позивач просив суд стягнути з відповідача борг у розмірі 343 060,88 грн, а також клопотання про повернення судового збору. Вказана заява, на підставі ч. 4 ст. 22 ГПК України, була прийнята судом до розгляду.

Від представника відповідача через загальний відділ діловодства суду повторно надійшов відзив на позовну заву, відповідач просив суд в задоволенні позовних вимог відмовити.

11.05.2016 представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги з урахування заяви про їх зменшення підтримав. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував.

В судовому засіданні 11.05.2016 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив:

04.01.2012 між товариством з обмеженою відповідальністю «Стройсистеми» (далі - позивач або покупець) та товариством з обмеженою відповідальністю «Метали і Полімери» (далі - відповідач або продавець) був укладений договір купівлі-продажу № Р-142 (далі - договір), згідно з умовами якого відповідач зобов'язувався передати, а позивач зобов'язувався прийняти та оплатити вчасно і в повному обсязі металопродукцію (далі - товар).

Пунктом 5.1 договору передбачено, що покупець (відповідач) здійснює оплату товару по узгодженій сторонами специфікації (специфікаціям) наступним чином: попередню оплату у розмірі 100 (ста) відсотків від вартості партії товару покупець сплачує не пізніше 2 (двох) банківських днів з моменту виставлення продавцем рахунку.

На виконання умов договору в якості попередньої оплати товару позивач сплатив відповідачу 550 361,50 грн, що підтверджується платіжними дорученнями № 91 від 04.03.2014, № 170 від 29.04.2014, № 174 від 05.05.2014, № 220 від 28.05.2014, № 241 та № 242 від 12.06.2014, копії яких долучені до матеріалів справи.

В свою чергу відповідач передав позивачу товар на загальну суму 167 300,62 грн, що підтверджується видатковими накладними № 336 від 07.03.2014, № 711 від 06.05.2014, № 810 від 25.06.2014, № 823 від 26.06.2014, копії яких також долучені до матеріалів справи.

Крім того, відповідач повернув позивачу грошові кошти в розмірі 40 000,00 грн, сплачені останнім в якості попередньої оплати товару, що підтверджується платіжним дорученням № 7 від 11.11.2014, копія якого міститься у матеріалах справи.

Таким чином, відповідач передав позивачу товар у обсязі меншому, ніж був оплачений позивачем, а заборгованість відповідача перед позивачем становить 343 060,88 грн.

Вважаючи, що відповідач виконав зобов'язання, взяті на себе згідно з умовами договору, неналежним чином, а також з метою досудового врегулювання спору позивач звернувся до відповідача з вимогами про виконання зобов'язань № 201515 від 23.11.2015 та № 2312151 від 23.12.2015, в яких просив у семиденний строк виконати умови договору та поставити оплачений ним товар. Вказані вимоги були отримані відповідачем 30.11.2015 та 06.01.2016 відповідно, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, копії яких долучені до матеріалів справи.

У відповідь на вищевказану вимогу від 23.11.2015 відповідач направив на адресу позивача лист № 0201/15 від 02.12.2015, в якому повідомив про те, що у зв'язку з проведенням антитерористичної операції на території міста Алчевськ, де розташований виробничій комплекс відповідача, його підприємство є законсервованим та не веде господарську діяльність. Таким чином, співпрацю із підприємством відповідача унеможливлюють форс-мажорні обставини.

Таким чином, відповідач товар загальною вартістю 343 060,88 грн позивачу не передав та грошові кошти у вказаному розмірі позивачу не повернув.

Вважаючи, що його права порушені, позивач звернувся до суду та з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, поданої представником позивача 10.05.2016, просив суд стягнути з відповідача борг у розмірі 343 060,88 грн.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 263 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарсько-торговельною є діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання у сфері товарного обігу, спрямована на реалізацію продукції виробничо-технічного призначення і виробів народного споживання, а також допоміжна діяльність, яка забезпечує їх реалізацію шляхом надання відповідних послуг.

Господарсько-торговельна діяльність опосередковується господарськими договорами поставки, контрактації сільськогосподарської продукції, енергопостачання, купівлі-продажу, оренди, міни (бартеру), лізингу та іншими договорами.

Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 173 ГК України встановлено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ч. 1 ст. 174 ГК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч. 7 вказаної статті, не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Судом встановлено, що позивач в якості попередньої оплати товару сплатив відповідачу 550 361,50 грн, а відповідач передав позивачу товар на загальну суму 167 300,62 грн і повернув йому 40 000,00 грн попередньої оплати товару.

Таким чином, відповідач зобов'язання, взяті на себе згідно з умовами договору, виконав неналежним чином, а заборгованість відповідача перед позивачем становить 343 060,88 грн, що також підтверджується наявним в матеріалах справи актом звіряння взаємних розрахунків за період: 01.01.2014 - 29.03.2016, складеним сторонами станом на 29.03.2016.

Частиною 1 ст. 670 ЦК України встановлено, якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.

Крім того, згідно з ч. 2 ст. 693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов'язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати.

Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця.

Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Оскільки законом не визначено форму пред'явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред'явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову (викладена правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 28.11.2011 по справі № 3-127гс11).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що позивач реалізував своє право вимагати від відповідача саме повернення суми попередньої оплати шляхом подання позовної заяви, а його вимога щодо стягнення з відповідача боргу в розмірі 343 060,88 грн є обґрунтованою.

19.04.2016 та 10.05.2016 представником відповідача були подані відзиви на позовну заяву, в яких відповідач, зокрема, зазначив, що неналежне виконання ним зобов'язань, взятих на себе згідно з умовам договору, спричинене настанням форс-мажорних обставин, а саме проведенням антитерористичної операції на території міста Алчевськ Луганської області, де знаходяться виробничі потужності відповідача. Враховуючи викладене, вважав, що позов задоволенню не підлягає.

На підтвердження викладених обставин представник відповідача долучив до матеріалів справи копію сертифікату про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) № 2715, яким встановлено граничний строк подання податкової звітності, а також копію сертифікату про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) № 2851, яким встановлено граничний строк сплати податків та зборів.

Щодо доводів відповідача, викладених у відзивах на позовну заяву, суд зазначає, що нормами чинного законодавства України дійсно передбачені умови звільнення учасників господарських відносин від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ними господарського зобов'язання.

Так, згідно з ч. 2 ст. 218 ГК України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів. Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 617 ЦК України.

Водночас, суд зазначає, що положеннями ч. 1 ст. 617 ЦК України та ч. 2 ст. 218 ГК України передбачені умови звільнення учасника господарських відносин саме від відповідальності за порушення зобов'язання, а не від його виконання.

Суд акцентує увагу на тому, що жодна норма чинного законодавства України не звільняє відповідача від виконання ним основного зобов'язання за договором навіть протягом періоду, в якому мали місце форс-мажорні обставини, оскільки такі зобов'язання не є відповідальністю та не є її складовою, а є прямим обов'язком за договором.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 16.09.2014 по справі № 3-90гс14, де зазначено, що стягнення з відповідача суми попередньої оплати за договором не є наслідком порушення ним грошового зобов'язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав - повернення сплаченого авансу за непоставлений товар.

Крім того, п. 10.3 договору передбачено, якщо відсутність можливості повного або часткового виконання зобов'язань буде існувати більше шести місяців, сторони будуть мати право розірвати даний договір повністю або частково без відшкодування збитків. При цьому боржник зобов'язаний повернути грошові кошти, отримані в якості передплати, або оплатити вартість поставленого товару протягом 30 (тридцяти) днів з дати їх вимоги.

Враховуючи викладене суд дійшов висновку про те, що доводи відповідача, викладені у відзивах на позовну заяву, спростовуються, а позов є обґрунтованим та, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, підлягає задоволенню в повному обсязі.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

10.05.2016 представником позивача було подане клопотання, в якому позивач просив суд повернути йому частину судового збору, у зв'язку із зменшенням розміру позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 5 145,91 грн, а судовий збір у розмірі 2 509,51 грн підлягає поверненню позивачу з Державного бюджету України.

Керуючись статтями 33-34, 43-44, 49, 66-67, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Стройсистеми» задовольнити.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Метали і Полімери» (01021, м. Київ, вул. Мечникова, буд. 9, 3-й поверх; ідентифікаційний код 35653261) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Стройсистеми» (61060, Харківська обл., місто Харків, проспект П 'ятдесятиріччя СРСР, буд. 171, ідентифікаційний код 35399117) борг у розмірі 343 060,88 грн (триста сорок три тисячі шістдесят грн 88 коп.); витрати зі сплати судового збору в сумі 5 145,91 грн (одна тисяча сто сорок п'ять грн 91 коп.).

3. Повернути товариству з обмеженою відповідальністю «Стройсистеми» (61060, Харківська обл., місто Харків, проспект П 'ятдесятиріччя СРСР, буд. 171, ідентифікаційний код 35399117) з Державного бюджету України судовий збір у розмірі 2 509,51 (дві тисячі п'ятсот дев'ять грн 51 коп.).

4. Після набрання рішенням законної сили видати накази.

Повне рішення складено 16 травня 2016 року.

Суддя Я.А. Карабань