РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.05.2016Справа №910/7017/16

За позовом Приватного акціонерного товариства "Українська охоронно - страхова

компанія"

до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова

компанія "Оранта"

про стягнення 14 470,28 грн.

Суддя - Т.Ю. Трофименко

Представники сторін:

Від позивача: Лабик Р.Р. по довіреності № 47 від 09.07.2015р.

Від відповідача: не з'явились

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Приватне акціонерне товариство "Українська охоронно - страхова компанія" звернулось до господарського суду міста Києва із позовом до відповідача, Відкритого акціонерного товариства Національної акціонерної страхової компанії "Оранта", м.Київ про стягнення 14 470,28 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на виплату Управлінню державної служби охорони при ГУ МВС України у м. Києві страхового відшкодування на підставі договору № АТ ДМт06-01/05490 від 09.06.2010р. добровільного страхування наземного транспорту, внаслідок чого до Приватного акціонерного товариства "Українська охоронно - страхова компанія" перейшло право вимоги до відповідача.

Відповідач у відзиві № б/н від 16.05.2016р. проти задоволення позовних вимог надав заперечення та заявив про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності.

У судове засідання 18.05.2016р. відповідач не з'явився, представника не направив, правами, що передбачені Господарським процесуальним кодексом України, під час слухання справи у вказаному засіданні суду не скористався. Проте, наведений учасник судового процесу був належним чином повідомлений про час та місце слухання справи, з огляду на таке.

З приводу неявки предствника Відкритого акціонерного товариства Національної акціонерної страхової компанії "Оранта" у судове засідання 18.05.2016р. господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.22 Господарського процесуального кодексу України прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 зазначеного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Наразі, в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Судом враховано, що відповідачем вже було висловлено свою правову позицію по суті спору, а явка сторін в засідання суду 18.05.2016р. обов'язковою не визнавалась.

Таким чином, незважаючи на те, що відповідач в процесі розгляду справи 18.05.2016р. не скористався правами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, враховуючи відсутність клопотань з боку сторін про відкладення розгляду справи, суд дійшов висновку, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка вказаного учасника судового процесу не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши представлені заявником документи, господарський суд:

ВСТАНОВИВ:

Згідно із ст.16 "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Як свідчать матеріали справи, 09.06.2010р. між Приватним акціонерним товариством «Українська охоронно-страхова компанія» (страховик) та Управлінням Державної служби охорони при ГУМВС України у м. Києві (страхувальник) було укладено договір № АТ ДМт-06-01/05490 добровільного страхування наземного транспорту, предметом якого згідно п.4 є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать чинному законодавству України, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням наступним транспортним засобом:

марка/модель: Volkswagen Jetta

реєстраційний номер: 1762

рік випуску: 2009р.

номер кузова: НОМЕР_2.

За змістом п.3.1.2 договору №121-07/1069-20 від 26.11.2009р. страховим випадком вважається, зокрема, пошкодження транспортного засобу внаслідок дорожньо- транспортної пригоди.

У п.7 договору добровільного страхування наземного транспорту визначено, що правочин діє з 10.06.2010р. по 31.12.2015р.

Територією дії договору по всіх ризиках визначено Україну, країни СНД та Європи.

Виходячи зі змісту довідки № 9167851 від 07.03.2013р. про дорожньо-транспортну пригоду 07.03.2013р. у м. Києві по вул. Воровського, 22 відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів «Чері», державний номер НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_2 та 2. Volkswagen Jetta реєстраційний номер: 1762, яким керував ОСОБА_3.

Відповідно до Постанови Шевченківського районного суду м. Києва від 01.04.2013р. встановлено вину ОСОБА_4 у скоєнні вищевказаного ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення передбаченого ст. 124 КпАП України.

Частиною 2 ст.1192 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір збитків, які підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Статтею 990 вказаного нормативно-правового акту встановлено, що страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком.

Відповідно до ст.25 Закону України "Про страхування" здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

За умовами договору №№ АТ ДМт-06-01/05490 від 09.06.2010р. виплата страхового відшкодування здійснюється страховиком відповідно до умов договору, правил страхування та законодавства України на підставі заяви страхувальника або вигодонабувача про виплату страхового відшкодування та страхового акту.

Як свідчать матеріали справи, страхувальник звернувся до позивача з заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування.

Зі звіту № 0664 від 20.03.2013р. про оцінку автомобіля Volkswagen Jetta реєстраційний номер: 1762 в результаті дорожньо-транспортної пригоди вбачається, що автомобілю страхувальника було завдано пошкодження і вартість відновлювального ремонту транспортного засобу Volkswagen Jetta складає 21 455,10 грн. в тому числі ПДВ.

Позивачем було складено страховий акт, відповідно до якого Позивач розрахував та виплатив страхове відшкодування в розмірі 14 980,28 грн. на ремонтне СТО Застрахованого автомобіля.

Відповідно до ч.2 ст.512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений у випадках, встановлених законом.

Такий випадок встановлено статтею 993 Цивільного кодексу України та статтею 27 Закону України "Про страхування", згідно із якими до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Частиною 2 ст.1187 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно із ст.1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За цими нормами страхувальник, який отримав майнову шкоду в деліктному правовідношенні, набуває право вимоги відшкодування до заподіювача й строк такої вимоги починає спливати у момент заподіяння шкоди, але у зв'язку з погашенням шкоди коштами страхового відшкодування до страховика переходить право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобов'язанні є потерпілий) до заподіювача.

Отже, фактично у такому випадку відбувається суброгація, тобто лише зміна осіб у вже наявному зобов'язанні (зміна активного суб'єкта) зі збереженням самого зобов'язання.

Це означає, що одна особа набуває прав і обов'язків іншої особи у конкретних правовідносинах. У процесуальному відношенні страхувальник передає свої права страховику на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав. Аналогічної правової позиції дотримується Верховний суд України у постанові від 25.12.2013р. по справі №6-112цс13 та Вищий господарський суд України у постанові від 06.10.2014р. по справі №922/1265/13.

Нового зобов'язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди, тобто, страховик виступає замість страхувальника. Наведену правову позицію висловлено у постанові від 04.11.2014р. Верховного Суду України по справі № 3-162гс14 та у постанові від 23.09.2015р. Верховного Суду України по справі № 3-303г15/17/16.

Відповідно до довідки №7/2-28/11996 від 18.04.2016р. Моторного (транспортного) страхового бюро України та полісу №АВ/9558414 цивільно-правову відповідальність власника транспортного засобу Чері, державний номер НОМЕР_1 станом на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди було застраховано Приватним акціонерним товариством Національною акціонерною страховою компанією "Оранта". З представленого відповідачем до матеріалів справи полісу вбачається, що страховиком та страхувальником було встановлено франшизу в розмірі 510 грн. та ліміт відповідальності по майну в сумі 50 000 грн.

Отже, враховуючи наведе вище, приймаючи до уваги приписи чинного законодавства України, з огляду на здійснення позивачем страхового відшкодування за договором № АТ ДМт-06-01/05490 від 09.06.2010р., у правовідносинах, що виникли з підстав спричинення шкоди, відбулась заміна кредитора (суброгація).

Таким чином, суд дійшов висновку, що фактично права та обов'язки страхувальника, Управління Державної служби охорони при ГУ МВС України у м. Києві, в тому числі, право вимоги до особи, що визнана винною у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди та заподіянні шкоди, перейшло до страховика, тобто до Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» в межах ліміту відповідальності відповідача та розміру франшизи, що встановлені відповідним полісом.

Як було зазначено вище, відповідач у відзиві № б/н від 16.05.2016р. проти позовних вимог заперечив з огляду на те, що позивачем пропущено встановлений ст.257 Цивільного кодексу України строк для звернення до суду з розглядуваним позовом.

Суд приймає до уваги твердження відповідача щодо пропущення позивачем встановленого строку позовної давності з огляду на наступне:

Відповідно до п.2.1 Постанови №10 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" за змістом ч.2 ст.9 Цивільного кодексу України та ч.1 ст.223 Господарського кодексу України позовна давність має застосовуватися до вимог, що випливають з майново-господарських зобов'язань, визначених ст.175 Господарського кодексу України.

При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч.3 та 4 ст.267 Цивільного кодексу України).

Згідно з п.2.1 Постанови №10 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного.

Положеннями ст.256 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За приписами п.2.2 Постанови №10 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Аналогічна позиція міститься також в постанові від 12.06.2007р. Верховного Суду України у справі №П-9/161-16/165.

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст.267 Цивільного кодексу України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

За висновками суду, невиплата позивачу, як особі, яка у відповідності до положень договору № АТ ДМт-06-01/05490 від 09.06.2010р. здійснила оплату страхового відшкодування, розміру фактичних витрат, свідчить про наявність порушеного права Приватного акціонерного товариства "Українська охоронно - страхова компанія".

Статтею 257 вказаного Кодексу України встановлений загальний строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (позовна давність), у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України).

Як вказувалось вище, за висновками суду, страхувальник, який зазнав майнової шкоди в деліктному правовідношенні, набуває право вимоги відшкодування до заподіювача й строк такої вимоги починає спливати у момент заподіяння шкоди. При цьому, у зв'язку з погашенням шкоди коштами страхового відшкодування до страховика переходить право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобов'язанні є потерпілий) до винної особи із залишком строку позовної давності, оскільки відповідно до ст.262 Цивільного кодексу України заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Як було встановлено вище, у спірному зобов'язанні відбулася заміна кредитора - страхувальник передав страховикові, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи (осіб), відповідальної за завдані збитки. Однак, строк позовної давності у страховому зобов'язанні є загальним (три роки) та його перебіг починається від дня настання страхового випадку - дорожньо-транспортної пригоди.

За таких обставин, саме з моменту вчинення дорожньо-транспортної пригоди у потерпілої особи (страхувальник, а після виплати страхового відшкодування - страховик) виникло право подати позов до суду. Тотожна правова позиція викладена в постанові від 25.12.2013р. Верховного Суду України по справі №6-112цч13.

При цьому, слід зазначити, відповідно до ст.11128 Господарського процесуального кодексу України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

До спірних правовідносин також не може бути застосовано приписи ст.1191 Цивільного кодексу України, оскільки наведена норма підлягає застосуванню лише до деліктних правовідносин, а у даному випадку мають місце відносини, що виникли з договору, оскільки відповідне право страховика виникло саме на підставі письмової угоди між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик прийняв на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником (вигодонабувач), на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язався сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Наведені висновки суду також узгоджуються з позицією Верховного Суду України, висловленою на підставі аналізу практики розгляду спорів, що виникають з договорів страхування.

Таким чином, суд дійшов висновку, що застосування приписів ст.1191 Цивільного кодексу України та Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" до спірних правовідносин є необґрунтованим.

За таких обставин, враховуючи висновки суду щодо безпідставності посилань позивача на виникнення у нього права на звернення до суду з розглядуваним позовом саме в порядку регресу, необґрунтованим та позбавленим правового обґрунтування є у даному випадку і застосування норми ч.6 ст.261 Цивільного кодексу України для визначення початку перебігу позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем.

Як вже зазначалось вище, згідно зі ст.262 Цивільного кодексу України зміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності, тобто, у даному випадку перебіг позовної давності починається з моменту настання страхового випадку - дорожньо-траспортної пригоди, яка сталась 07.03.2013р.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 Цивільного кодексу України).

Наразі, суд зазначає, що позивач звернувся до суду з розглядуваним позовом 13.04.2016р. , про що свідчить календарний штемпель відділення поштового зв'язку на конверті, в якому надійшла позовна заява.

Отже, враховуючи встановлений законодавством трирічний строк позовної давності, суд дійшов висновку, що термін, в межах якого страхувальник, а після виплати страхового відшкодування страховик, могли звернутись до суду з позовом до Відкритого акціонерного товариства Національної акціонерної страхової компанії "Оранта" по стягнення суми страхового відшкодування, закінчився ще 07.03.2016р.

При цьому, господарський суд також вважає за необхідне зазначити, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч.5 ст.267 Цивільного кодексу України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Відповідно до п.2.2 Постанови №10 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Закон не визначає, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропущення позовної давності поважними. Як правило, це здійснюється за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів. Відповідна ініціатива може виходити й від інших учасників судового процесу, зокрема, прокурора, який не є стороною у справі.

Однак, у даному випадку позивач своїм правом, що передбачене ч.5 ст. 267 Цивільного кодексу України не скористався, клопотання про визнання причин пропуску строку позовної давності поважними в процесі судового розгляду справи не подав.

За таких обставин, враховуючи вищенаведене, господарський суд дійшов висновку, що вимоги Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» до Публічного акціонерного товариства Національної акціонерної страхової компанії "Оранта" про стягнення 14 470,28 грн. підлягають залишенню без задоволення.

Судовий збір згідно із ст.49 Господарського процесуального кодексу України залишається за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Повне рішення складено 20.05.2016р.

Суддя Т.Ю. Трофименко