КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" квітня 2016 р. Справа№ 910/30958/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Андрієнка В.В.

Буравльова С.І.

при секретарі Шаповалова К.В.

від позивача - Левченко В.І.

від відповідача - Кущук Т.В.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Житлового будівельного кооперативу "Київ -5" на рішення Господарського суду м. Києва від 04.02.2016 (Суддя Мандриченко О.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Київенерго"

до Житлово-будівельного кооперативу "Київ-5"

про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 04.02.2016 позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Житлово-будівельний кооператив "Київ-5" звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення господарського суду міста Києва від 04.02.2016 в частині задоволення позовних вимог та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи, апеляційну скаргу було передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя Шапран В.В., судді: Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.02.2016 апеляційну скаргу Житлового будівельного кооперативу "Київ -5" прийнято до провадження та призначено до розгляду на 24.03.2016.

24.03.2016 на підставі ст. 77 ГПК України, було оголошено перерву в судовому засіданні на 14.04.2016.

В судовому засіданні 14.04.2016 було продовжено строк розгляду спору та оголошено по справі перерву до 28.04.2016.

Розпорядженням керівника апарату Київського апеляційного господарського суду Пасічник О.Ю. від 27.04.2016, з огляду на перебування судді Руденко М.А. у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/30958/15.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.04.2016 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Шапран В.В., судді: Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

У зв'язку з чим апеляційну скаргу слід прийняти до провадження у новому складі суду, головуючий суддя: Шапран В.В., судді: Буравльов С.І., Андрієнко В.В.

Ухвалою суду від 27.04.2016 апеляційну скаргу було прийнято до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя: Шапран В.В., судді: Буравльов С.І., Андрієнко В.В.

Через відділ документального забезпечення до суду від представника позивача надійшли письмові пояснення на апеляційну скаргу, в яких зазначено, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Представник позивача та відповідача в судові засідання з`являлися та надавали усні пояснення стосовно предмету спору.

Апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні матеріали справи, встановив наступне:

Між сторонами у справі 01.12.2005 був укладений договір № 1410168 на постачання теплової енергії у гарячій воді, за умовами якого позивач зобов'язався виробити та поставити теплову енергії відповідачу для потреб опалення та гарячого водопостачання, а відповідач - отримувати та своєчасно її оплачувати.

Положеннями пункту 2.2.2. договору встановлено, що постачальник щомісячно оформляє для споживача: величину фактично спожитої теплової енергії, визначену в гігакалоріях (табуляграму), та її вартість по кожному особовому рахунку споживача за розрахунковий період (місяць); платіжну вимогу-доручення, яка включає загальну вартість теплової поточного місяця з урахуванням кінцевого сальдо розрахунків на його початок; акт звірки розрахунків та податкові накладні (платнику податку) по кожній отриманій на свій розрахунковий рахунок сумі; корегування величини спожитої теплової енергії в разі непередбачених перерв в теплопостачанні житлового будинку (при наявності оформленого споживачем акта за підписом повноваженого представника постачальника).

Згідно з пунктом 10 додатку 2 до договору споживач щомісячно забезпечує не пізніше 10 числа місяця, наступного за розрахунковим, оплату коштів від населення за фактично спожиту теплову енергію на транзитний рахунок ГІОЦ КМДА; до 25 числа поточного місця сплачує вартість теплової енергії, яка використовується орендарями на рахунок постачальника згідно з його розрахунком.

Зважаючи на те, що відповідачем по справі порушувались умови оплати отриманої теплової енергії та несвоєчасно вносились платежі за отримані послуги, позивач звернувся до Господарського суду міста Києва в рамках справи № 910/21599/13 про стягнення боргу та штрафних санкцій.

Рішенням господарського суду міста Києва від 12.03.2015 у справі № 910/21599/13 позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Київенерго" було задоволено частково та стягнуто з Житлово-будівельного кооперативу "Київ-5" 288811,24 грн. заборгованості за договором від 01.12.2005 № 1410168 за період з 01.12.2011 по 01.10.2013, а також 7436,91 грн. 3 % річних і судові витрати у справі.

12.06.2015 Господарським судом міста Києва видано наказ з примусового виконання рішення у справі № 910/21599/13.

26.08.2015 Відділом Державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 48648822 з примусового виконання наказу від 12.06.2015 № 910/21599/13.

Звертаючись із даним позовом до суду та ставлячи вимогу про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних за період з 01.10.2013 по 01.11.2015, позивач мотивує свої вимоги не своєчасним виконанням відповідачем встановленого рішенням суду від 12.03.2015 обов`язку щодо сплати основної суми боргу в розмірі 288811,24 грн., чим порушено права та законні інтереси позивача.

Відповідач, заперечуючи проти заявлених вимог та оскаржуючи прийняте судом першої інстанції рішення, зазначає про те, що по-перше сума боргу відповідача перед позивачем є меншою, ніж 2888811,24 грн., а тому розмірі 3% річних та інфляційних також має бути перерахований з урахуванням суми боргу, а по-друге, зазначає про застосування позовної давності до частини вимог позивача щодо основної суми боргу.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Стаття 174 Господарського кодексу України передбачає, що господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Як вірно було встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними матеріалами справи, рішенням Господарського суду міста Києва від 12.03.2015 у справі № 910/21599/13 позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Київенерго" було задоволено частково та стягнуто з Житлово-будівельного кооперативу "Київ-5" 288811,24 грн. заборгованості за договором від 01.12.2005 № 1410168 за період з 01.12.2011 по 01.10.2013, а також 7436,91 грн. 3 % річних і судові витрати у справі.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.05.2015 залишено без змін рішення Господарського суду від 12.03.2015.

За вказаним вище рішення суду, що було підтверджено постановою Київського апеляційного господарського суду, судами були встановлені факти порушення з боку відповідача умов договору № 1410168 на постачання теплової енергії у гарячій воді в частині оплати вартості отриманих послуг та встановлено, що відповідач має заборгованість перед позивачем у розмірі 288811,24 грн. за період з 01.12.2011 по 01.10.2013.

Згідно зі ст. 35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

12.06.2015 Господарським судом міста Києва видано наказ з примусового виконання рішення у справі № 910/21599/13.

26.08.2015 Відділом Державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 48648822 з примусового виконання наказу від 12.06.2015 № 910/21599/13.

Згідно із письмовими поясненнями представника позивача, 31.03.2016 на рахунок позивача надійшли кошти від ВДВС Святошинського району в сумі 288811,24 грн. з призначенням платежу: перерах. боргу з ЖБК «Київ-5» наказ № 910/21599/13.

Отже, відповідачем сума боргу, за період з 01.12.2011 по 01.20.2013, визначена рішенням Господарського суду міста Києва від 12.03.2015 в розмірі 288811,24 грн. була в повному обсязі сплачена лише в березні 2016 року.

Позивач, посилаючись на неналежне виконання грошового зобов'язання та наявність заборгованості, що виникла на підставі договору про надання послуг з постачання теплової енергії та яка підтверджена відповідним рішенням місцевого суду, що набрало чинності, просить суд стягнути з відповідача відповідно до вимог статті 625 ЦК України втрати від інфляції у сумі 219926,70 грн. та 3% річних у сумі 18088,29 грн. розрахованих за період з 01.10.2013 по 01.11.2015.

Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частинами 1 та 2 статті 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

В силу частини 1 статті 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 229 ГК України визначено, що учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Як визначено частиною 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Одночасно з цим, відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтями 598-609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов'язання.

Отже, чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з прийняттям судового рішення чи відкриттям провадження з його примусового виконання.

Згідно з пунктом 7.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Колегія суддів не приймає до уваги твердження апелянта про наявність меншого розміру боргу у нього перед позивачем ніж 288811,24 грн. та посилання на висновки експерта, оскільки по-перше, сума боргу, за вказаний позивачем період була встановлена рішенням Господарського суду міста Києва в рамках справи № 910/ 21599/13, яке набрало законної сили та на виконання якого видано відповідний наказ, а тому з урахуванням приписів ст. 35 ГПК України, сума боргу в даному випадку не піддається сумніву, перевірці та перерахунку.

По-друге, як зазначалось вище, відповідачем в березні 2016 року було в повному обсязі, тобто 288811,24 грн., перераховано коштів на виконання наказу Господарського суду міста Києва № 910/21599/13.

Отже, враховуючи, що відповідач виконав зобов'язання, передбачене договором, та підтверджене рішенням Господарського суду міста Києва від 12.03.2015 лише в березні 2016, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних за період, не охоплений зазначеним рішенням суду, до повного виконання грошового зобов'язання.

В той же час, позивачем, в рамках даної справи, заявлено вимогу про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за період з 01.10.2013 по 01.11.2015.

Згідно з пунктом 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Чинне законодавство не забороняє заявлення вимог про стягнення нарахувань за ст. 625 Цивільного кодексу України окремо від вимог про стягнення суми основного боргу або їх заявлення як самостійний предмет позову та не пов'язує заявлення таких вимог лише сумісно зі стягненням основного боргу.

З аналізу наведених приписів законодавства слідує, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Описані норми законодавства не обмежують права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Аналогічна правова позиція викладена у Постановах Верховного Суду України від 12 .09.2011 у справі № 6/433-42/183 та від 04.07.2011 у справі № 13/210/10.

Щодо твердження апелянта про те, що постановою Верховного суду України від 20.01.2016 встановлено, що до правовідносин, що виникли за рішення суду не може застосовуватися цивільна-правова відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України), а тому в задоволені позовних вимог має бути відмовлено, не приймається до уваги колегією суддів, оскільки в рамках даної справи спірні правовідносини між сторонами виникли на підставі неналежного виконання відповідачем умов договору на постачання теплової енергії, та відповідно нараховано 3% річних та інфляційних втрат за період з 01.10.2013 по 01.11.2015, а не на підставі виконання судового рішення, а тому дана постанова Верховного суду України не застосовується до даних спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Крім того, апелянт в скарзі зазначав про необхідність застосування позовної давності до вимог позивача, оскільки останній нараховує 3% річних та інфляцію на суми, за період понад 3 роки.

Колегія суддів не погоджується із такою позицією апелянта, зважаючи на таке.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Частиною четвертою статті 267 ЦК України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається із позовних вимог, позивач нараховує інфляційні втрати та 3% річних за період з 01.10.2013 по 01.11.2015 на загальну суму боргу в розмірі 288811,24 грн., що була визначена за рішенням Господарського суду міста Києва від 12.03.2015.

Вказана сума боргу є сталою, визначеною та сплачена відповідачем в повному розмірі на користь позивача була лише в березні 2016.

Заявлений позивачем період стягнення знаходиться в межах визначеного законодавством України загального строку позовної давності.

Позивачем не здійснювалось нарахування інфляційних втрат та 3% річних на окремі щомісячні платежі, які повинні були сплачуватися відповідачем за умовами договору постачання теплової енергії і які знаходяться за межами визначеної позовної давності.

Отже, в даному конкретному випадку місцевий суд дійшов вірного та обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для застосування до зазначених позовних вимог позовної давності.

У п. 1.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 № 14 зазначається, що за загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю. Тому у випадках порушення грошового зобов'язання суди не повинні приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов'язання через відсутність необхідних коштів або на відсутність вини.

Колегія суддів, здійснивши перевірку розрахунку позовних вимог щодо нарахування інфляційних втрат та 3% річних, здійснений позивачем, знаходить його арифметично вірним та обґрунтованим, а отже правомірно задоволеним до стягнення в розмірі: інфляційні втрати - 219926,70 грн., та 3% річних - 18088,29 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, зважаючи на те, що відповідачем по справі не було належним чином спростовано доводи позивача, не обґрунтовано відсутності у нього обов`язку щодо сплати коштів відповідачу на підставі ст. 625 ЦК України, та враховуючи те, що вісі доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі спростовуються всім вище викладеним, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно, всебічно і об'єктивно з`ясовано обставини справи, винесено рішення у відповідності до норм матеріального і процесуального права, з повним з`ясування обставин, що мають значення для справи, правомірно задоволені позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Київенерго», а тому апеляційна скарга Житлового будівельного кооперативу "Київ -5" не підлягає задоволенню.

Зважаючи на те, що колегією суддів апеляційна скарга Житлового будівельного кооперативу "Київ - 5" залишається без задоволення, судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Житлового будівельного кооперативу "Київ -5" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 04.02.2016 у справі № 910/30958/15 - без змін.

Матеріали справи № 910/30958/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді В.В. Андрієнко

С.І. Буравльов