ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"28" квітня 2016 р. Справа № 918/244/16

Господарський суд Рівненської області у складі судді А.М. Качура, розглянувши матеріали справи за позовом: Керівника Здолбунівської місцевої прокуратури

в інтересах держави в особі: Українського державного фонду підтримки фермерських господарств

уповноважена особа: Рівненське відділення Українського державного фонду підтримки фермерських господарств

до відповідача: Фермерського господарства "Маленький оазис"

про стягнення фінансової допомоги в сумі 77 786,30 грн.

Представники сторін:

Від позивача: ОСОБА_1 ( довіреність від 29.10.2014 року);

Від відповідача: ОСОБА_2 (довіреність від 26 квітня 2016 року);

Від органу прокуратури: ОСОБА_3;

Статті 20, 22, 91, 93 ГПК України сторонам роз'яснені.

Відводи з підстав, передбачених ст. 20 ГПК України, відсутні.

Протокол судового засідання складено відповідно до ст. 811 ГПК України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Керівник Здолбунівської місцевої прокуратури звернувся в особі Українського державного фонду підтримки фермерських господарств, уповноважена особа якого Рівненське відділення Українського державного фонду підтримки фермерських господарств (надалі-позивач), до господарського суду Рівненської області з позовом до Фермерського господарства "Маленький оазис" (надалі - відповідач) про стягнення 77 786,30 грн., з яких: 70 000,00 грн. заборгованість, 6 666,30 грн. пеня, 1 120,00 грн. інфляційних втрат позовні вимоги аргументувавши тим, що 25 листопада 2011 року між позивачем (позикодавець) та відповідачем (позичальник) укладено договір № 1 про надання фінансової підтримки на поворотній основі фермерському господарству (надалі договір), за умовами якого позикодавець надає фінансову підтримку на поворотній основі позичальнику в сумі 250 0000, 00 грн. зі строком повернення, зокрема 70 000, 00 грн. до 01.12.2015 року, а позичальник використовує її для придбання техніки, обладнання, поповнення обігових коштів і повертає фінансову підтримку у визначений цим договором строк.

Позикодавець виконав свої зобов'язання за договором, перерахувавши позичальнику грошові кошти в розмірі 250 000,00 грн., що стверджується платіжним дорученням № 1 від 29.11.2011 року.

Відповідач, отримавши кошти, не повернув суму в розмірі 70 000, 00 грн. фінансової допомоги в строк до 01.12.2015 року, відтак за ним рахується заборгованість в сумі 70 000,00 грн.

Крім того, позивачем відповідно до пункту 5.2. договору нараховано 6 666,30 грн. пені та 1 120,00 грн. інфляційних втрат.

Ухвалою суду від 04 квітня 2016 року порушено провадження, справу призначено до судового слухання на 28 квітня 2016 року.

27 квітня 2016 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач позов визнає, та у зв'язку зі скрутним матеріальним становищем відповідач просить суд відстрочити виконання рішення до 01 вересня 2016 року.

28 квітня 2016 року позивачем подано до суду уточнення позовних вимог.

Оцінивши правильність визначення прокурором органу, на який державою покладено обов'язок щодо здійснення конкретних функцій у правовідносинах, пов'язаних із захистом інтересів держави, дослідивши матеріали справи, перевіривши копії документів на їх відповідність оригіналам, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

25 листопада 2011 року між позивачем (позикодавець) та відповідачем (позичальник) укладено договір № 1 про надання фінансової підтримки на поворотній основі фермерському господарству (договір), за умовами якого позикодавець у порядку й на умовах, визначених цим договором, надає позичальнику фінансову підтримку на поворотній основі в сумі 250 000, 00 грн., а останній зобов'язується використати її за цільовим призначенням і повернути фінансову підтримку у строк, визначений цим договором.

Відповідно до пунктів 7.1., 7.2. договору, цей договір набирає чинності з дня його підписання повноважними представниками сторін. Цей договір діє до повного повернення фермерським господарством коштів фінансової підтримки та повного виконання ним будь - яких інших грошових зобов'язань, передбачених цим договором.

Як встановлено судом, договір підписаний сторонами без зауважень, скріплений печаткою. Зміни та доповнення до нього не вносилися.

Розділом 2 договору передбачено, що на підставі довідки, виданої конкурсною комісією № 5 від 25.10.2011 року та порядку використання коштів державного бюджету для надання підтримки фермерським господарствам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.2004 року № 1102 (із змінами), фінансова підтримка на поворотній основі надається для придбання техніки, обладнання, поповнення обігових коштів.

Згідно з підпунктом 3.2.1. пункту 3.2. договору, позикодавець зобов'язаний надати у безготівковому порядку платіжними дорученнями шляхом переказу зазначену в договорі суму фінансової підтримки на поворотній основі на поточний рахунок фермерського господарства, відкритий у банківській установі.

На виконання умов договору позивач платіжним дорученням № 1 від 29.11.2011 року перерахував на поточний рахунок відповідача поворотну фінансову допомогу у розмірі 250 000,00 грн.

За положеннями пункту 4.2. договору фінансова підтримка повертається позичальником згідно із встановленим підп. 3.4.2. договору графіком, зокрема 70 000,00 грн. підлягають поверненню у строк до 01.12.2015 року.

З наявних матеріалів справи судом встановлено, що відповідач свій обов'язок щодо повернення фінансової допомоги в розмірі 70 000,00 грн. у строк до 01.12.2015 року не виконав.

Отже, сума основного боргу складає 70 000,00 грн.

Суд таукож встановив, що укладений між сторонами договір про надання поворотної фінансової допомоги за своєю правовою природою є договором позики, тому до спірних правовідносин слід застосовувати положення глави 71 Цивільного кодексу України (далі ЦК України).

У статті 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частинами 1, 3 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

За положеннями частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України (далі ГК України) встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 536 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 525 ЦК України, частини 6 статті 193 ГК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У частині 1 статті 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Таким чином, з відповідача на користь позивача належить до стягнення сума основного боргу в розмірі 70 000,00 грн.

Крім того, позивачем за неналежне виконання умов договору нараховано 6 666,30 грн. пені та 1 120,00 грн. інфляційних втрат.

Право на нарахування пені передбачене у пункті 5.2. договору, за яким за несвоєчасне повернення коштів фінансової підтримки фермерське господарство сплачує пеню, яка обчислюється від суми простроченого платежу, у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період прострочки.

Згідно зі статтею 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до частини 1 статті 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором (частина 1 статті 216 ГК України).

Як визначено у частинах 1, 2 статті 217 ГК України, господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Згідно з положеннями частини 1 статті 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до частини 6 статті 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Щодо інфляційних, то за положеннями пункту 5.1. договору та статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Здійснивши перерахунок пені та інфляційних втрат, суд вважає що надані позивачем розрахунок є законними обґрунтованими, відповідачем не спростованими, а відтак позов в частині вимог про стягнення пені в сумі 6 666,30 грн. та інфляційних втрат в сумі 1 120,00 грн. підлягає до задоволення.

Разом з тим, у своєму відзиві відповідач просить суд відстрочити виконання рішення про стягнення заборгованості до 01 вересня 2016 року.

Так, в обґрунтування вказаної відстрочки відповідач посилається на скрутне матеріальне становище, так відповідачем надано суду постанови ДВС, акти опису й арешту майна відповідача, акти придбання майна з прилюдних торгів.

Розглянувши вказане клопотання суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 121 Господарського процесуального кодексу України, при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, за поданням прокурора чи його заступника або за своєю ініціативою господарський суд може, зокрема, відстрочити виконання рішення.

Представник позивача не заперечив проти задоволення заяви про відстрочення виконання рішення.

Так, на думку суду відстрочка виконання рішення сприятиме як відновленню господарської діяльності, так і можливості отримання боргу позивачем.

Приймаючи до уваги вищевикладене, з урахуванням майнового стану відповідача, матеріальних інтересів обох сторін, суд дійшов висновку задовольнити заяву відповідача та надати відстрочку виконання рішення строком до 01 вересня 2016 року.

Судові витрати по справі покладаються на відповідача відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 33, 34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Фермерського господарства "Маленький оазис" (35440, Рівненська область, Гощанський район, с. Посягва, вул. Центральна 2а, ) на користь держави в особі Українського державного фонду підтримки фермерських господарств (04112, м. Київ, вул. О. Теліги, 8, ), уповноваженою особою якого виступає Рівненське відділення Українського державного фонду підтримки фермерських господарств (33028, м. Рівне, вул. Кавказька, 7, к. 304, ), 70 000 (сімдесят тисяч) грн. 00 коп. основного боргу, 6 666 (шість тисяч шістсот шістдесят шість) грн. 30 коп. пені, 1 120 (одна тисяча сто двадцять) грн. 00 коп. інфляційних.

3. Стягнути з Фермерського господарства "Маленький оазис" (35440, Рівненська область, Гощанський район, с. Посягва, вул. Центральна 2а, ) на користь Прокуратури Рівненської області (33028, м.Рівне, вул.16 Липня, 52, ) 1 378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

4. Відстрочити виконання рішення господарського суду Рівненської області від 28 квітня 2016 року у справі № 918/244/16 до 01 вересня 2016 року.

5. Накази видати після набрання рішенням законної сили.

повне рішення складено 29 квітня 2016 року

Суддя А.М. Качур