ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

05.05.2016 Справа № 920/256/16
Господарський суд Сумської області у складі судді Заєць С. В., розглянувши матеріали справи:

За позовом ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Промтехконсалтінг», м. Суми

до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Бест-Авто», Суми

про стягнення 21252 грн. 60 коп.

За участю представників сторін:

від позивача: предст. ОСОБА_2 (довіреність від 17.02.2016),

від відповідача: не з'явився,

при секретарі судового засідання Даніловій Т. А.

Суть спору: позивач подав позовну заяву від 10.03.2016, в якій просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість з орендної плати 19084 грн. 14 коп., 3% річних 126 грн. 43 коп., пені в сумі 1854 грн. 23 коп., інфляційних збитків 187 грн. 80 коп., а також судовий збір.

28.04.2016 на адресу господарського суду Сумської області від позивача надійшли додаткові пояснення до позовної заяви, в яких позивач обгрунтовує позовні вимоги та просить забовольнити позов у повному обсязі.

Представник позивача в судовому засіданні від 05.05.2016 надав усні пояснення щодо позовних вимог. На запитання суду про підтведження фактичного використання приміщення відповідачем після закінчення терміну дії договору, а саме з 01.01.2016 зазначив, що таких доказів окрім відсутності акту приймання-передачі майна від орендаря не має. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача письмового відзиву на позовну заяву з обґрунтування своєї позиції не подав, в судове засідання не зявився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Ухвала про порушення провадження у справі направлялася відповідачу за його юридичною адресою (зазначену позивачем у позовній заяві, та яка відповідає даним з веб-ресурсу ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань), однак повернута на адресу господарського суду відділенням поштового звязку з зазначення причин повернення: «за закінченням терміну зберігання».

Відповідно до п. 3.9.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 ГПК України.

За змістом цієї норми, зокрема, у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації зазначеної в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців), і не повернуто підприємством звязку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Таким чином, беручи до уваги, що відповідач про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини незявлення суду не повідомлено, враховуючи достатність часу, наданого позивачу та відповідачу для підготовки до судового засідання та надання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принцип змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, ст. 43 та ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними в ній матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши надані докази, господарський суд встановив:

01.04.2014 між ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Рентал Бізнес» та позивачем ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Промтехконсалтінг» укладено договір оренди нерухомого майна № 1.

01.04.2015 між Позивачем та Відповідачем було укладено Договір оренди (суборенди) (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1. договору орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування (суборенду) приміщення, розташовані за адресою м. Суми, вул. Скрябіна, 38, а саме: літера «Г-1» склад № 9 площею 112,9 м. кв., склад № 10 площею 364,23 м. кв. для виробництва, стоянки та ремонту власного та орендованого автомобільного транспорту, який використовується для здійснення господарської діяльності підприємства.

Згідно п. 3.2 передача обєкту оренди, що вказаний в п. 1.1. договору, здійснюється згідно акту приймання-передачі.

З матеріалів справи вбачається, що факт передачі майна підтверджується актом прийома-передачі в оренду приміщення по договору оренди від 01.04.2015, датований 01.04.2015, підписаний та скріплений печатками обох сторін.

Відповідно до п. 2.1 договору, орендар виплачує орендодавцю орендну плату у розмірі 811 грн. 07. коп. за місяць без ПДВ (вартість оренди одного кв.м. виробничих та побутових приміщень складає 1 грн. 70 коп. без ПДВ).

01.10.2015 між сторонами укладено додаткову угоду до договору оренди від 01.04.2015.

Відповідно зазначеної додаткової угоди сторони погодили та виклали пункт 2.1. договору оренди від 01.04.2015 в наступній редакції:

«Орендар виплачує Орендодавцю орендну плату у розмірі 3816 грн. 80 коп.за місяць без ПДВ (вартість оренди одного кв.м. виробничих та побутових приміщень складає 8 грн. 00 коп. без ПДВ)».

Згідно пункту 2.2. договору сторони передбачили, що орендар сплачує орендодавцю орендну плату за поточний місяць не пізніше 20 числа поточного місяця в безготівковому порядку на розрахунковий рахунок орендодавця.

Відповідно до п. 3.1. договору зазначено, що договір укладений з 01 квітня 2015 р. по 31 грудня 2015 року включно. Договір щорічно вважається продовженим на один рік, якщо за місяць до закінчення дії договору однією зі сторін не буде заявлено про відмову від цього договору.

Пунктом 3.4. договору передбачено, що повернення орендарем орендованого майна орендодавцю здійснюється згідно акту приймання-передачі у триденний строк з дня припинення договору.

Відповідно до п. 4.2.6. договору по закінченню строку дії чи припинення його з інших підстав Договору у триденний строк повернути орендодавцю обєкт оренди у належому стані, придатному для подальшої експлуатації з урахуванням нормального зносу, про що оформляється акт приймання-передачі. При цьому орендна плата сплачується по день підписання цього акту включно.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що відповідач майно не повернув по акту приймання-передачі, проте в порушення взятих на себе зобовязань не виконав належним чином договірних зобовязань щодо своєчасної та повної сплати орендної плати за Договором за період з жовтня 2015 року по лютий 2016 року, в звязку з чим має заборгованість перед позивачем у розмірі 19084 грн. 14 коп.

Відповідно до ст.ст. 759, 762 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди). За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Згідно зі ст. ст. 526, 629 Цивільного кодексу України, зобовязання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов Договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від зобовязання не допускається; договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 1 ст. 193 Господарського кодексу України визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання на лежним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутно сті конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Судом встановлено, що факт передачі відповідачу в оренду майна підтверджується відповідним актом приймання-передачі, проте в порушення умов укладеного договору та вимог ст.ст. 526, 530 ЦК України, ст. 193 ГК України, відповідач не сплатив своєчасно та в повному обсязі орендну плату за користування обєктами оренди, у звязку з чим його заборгованість перед позивачем за період з жовтня 2015 року по лютий 2016 року становить 19084 грн. 00 коп.

Факт заборгованості відповідача в сумі 19084 грн. 00 коп. підтверджується матеріалами справи, останнім не подано ні доказів сплати боргу, ні аргументованих заперечень проти вимог позивача, тому суд вважає обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 19084 грн. 00 коп. заборгованості по орендній платі.

В частині стягнення 14 коп. суд відмовляє за необґрунтованістю, оскільки позивачем заявлено в позовній заяві заборгованість за період з жовтня 2015 по лютий 2016 (5 місяців ) по 3816 грн. 80 коп., що сумарно становить 19084 грн., а не 19084 грн. 14 коп. як зазначає помилково позивач.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором, або законом.

Згідно з поданим розрахунком розмір 3 % річних складає 126 грн. 43 коп., інфляційних нарахувань 187 грн. 80 коп.

Враховуючи, що право позивача щодо стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних нарахувань передбачене чинним законодавством України, господарський суд вважає правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача 126 грн. 43 коп. 3% річних та 187 грн. 80 коп. інфляційних нарахувань.

В обґрунтування позовних вимог в частині стягнення пені, позивач зазначає, що відповідно до п. 5.2 договору, сторони погодили, що за порушення умов оплати згідно договору орендар сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України (що діяла у період, за який сплачується пеня) за кожний день прострочення платежу.

Відповідно до частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною шостою статті 232 ГК України, визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Статтею 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» № 2921-ІІІ від 10.01.2002. визначено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня.

Згідно з поданим розрахунком, відповідачеві нарахована пеня в сумі 1854 грн. 23 коп. (за період 21 жовтня 2015 року по 10 березня 2016 року).

Проте суд не може погодитися з позивачем, що до підстав та термінів нарахування пені, враховуючи зазначене:

Відповідно до п. 3.1. договору передбачено, що договір укладений з 01 квітня 2015 по 31 грудня 2015 включно. Договір щорічно вважається продовженим на один рік, якщо за місяць до закінчення строку дії договору однією зі сторін не буде заявлено про відмову від цього договору.

Відповідно до ст. 764 Цивільного кодексу України, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на новий строк, який був раніше встановлений договором.

Згідно ч. 4 ст. 284 Господарського кодексу України, строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Зі змісту зазначених правових норм вбачається, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався. Проте, автоматична пролонгація договору оренди можлива за умови продовження користування майном наймачем та якщо проти цього не заперечує орендодавець.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов`язковим.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи те, що позивачем на підтвердження факту продовження користування майном наймачем не було подано суду доказів, крім того, представником позивача в судовому засіданні зазначено про відсутність таких доказів, суд вважає, що позивачем не доведено факту автоматичної пролонгації договору оренди. Тому, суд виходить з того, що з 01.01.2016 відбувалось без договірне користування приміщенням.

Положеннями статті 230 Господарського кодексу України передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання до учасника господарських відносин застосовуються штрафні санкції, які відповідно до ст. 231 Господарського кодексу України застосовуються у розмірі встановленому договором.

В даному випадку позивачем не доведено, що з 01.01.2016 між сторонами існували договірні відносини.

Відповідно до правової позиції, викладеної у п. 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

З урахуванням зазначеного, судом здійснено перерахунок пені за період з жовтня 2015 року по грудень 2015 року, виходячи з суми заборгованості 3816 грн. 80 коп. за місяць, згідно з яким загальний розмір пені складає 1535 грн. 17 коп. Розрахунок здійснено судом за допомогою інформаційно аналітичного центру «Ліга» ТОВ «Ліга: Закон» 2016.

Оскільки право позивача щодо стягнення з відповідача пені за період з жовтня 2015 року по грудень 2015 року передбачене діючим законодавством України та умовами договору, господарський суд вважає правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню вимоги щодо стягнення пені в сумі 1535 грн. 17 коп.

В іншій частині позовних вимог щодо стягнення пені в сумі 319 грн. 06 коп., суд відмовляє за їх необґрунтованістю.

Виходячи з фактичних обставин даної справи, відповідно до ст. ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 1253 грн. 98 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 32, 33, 34, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Бест Авто» (40022, м. Суми, вул. 1-ша Заводська, 1, ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Промтехконсалтінг» (40020, м. Суми, вул. Скрябіна, 38, ) 19084 грн. 00 коп. заборгованості, 1535 грн. 17 коп. - пені, 126 грн. 43 коп. - 3 % річних, 187 грн. 80 коп. інфляційних нарахувань, 1253 грн. 98 коп. судового збору.

3. У задоволенні позовних вимог в частині основного боргу в сумі 14 коп. та пені в сумі 319 грн. 06 коп. відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 10.05.2016.

Суддя ОСОБА_3