ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.04.2016 р. Справа №917/390/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробничої фірми "Спецремтехнологія", вул.Матросова, буд.19, прим.103, м.Дніпродзержинськ, Дніпропетровська область, 51935

до Публічного акціонерного товариства "Рижівський гранітний кар'єр", вул. Горького, буд.151, м.Комсомольськ, Полтавська область, 39800

про стягнення 81 913,42 грн.

Суддя Киричук О.А.

Представники :

від позивача: ОСОБА_1, договір № 93/ЮО-1602 від 22.02.2016р.

від відповідача: ОСОБА_2, дов. від 26.10.2015р.

Розглядається позов про стягнення 81 913,42 грн. заборгованості, з яких 71 803,20 грн. основного боргу за договором про виконання робіт № МР 87/01-2016 від 04.01.2016р., 283,29 грн. 3% річних, 646,23 грн. інфляційних, 4 154,48 грн. пені, 5 026,22 грн. штрафу.

В судове засідання позивач надав докази часткової сплати відповідачем основного боргу у розмірі 15 000,00 грн.

Позивач в обґрунтування позову вказує, що відповідач не виконав належним чином свої договірні зобов'язання, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка до цього часу не погашена.

Відповідач у відзиві (вх. № 3931 від 29.03.2016р.) визнав суму основного боргу та заявлений до стягнення розмір штрафу, заперечив проти правильності нарахувань 3% річних, інфляційних та пені.

Представник позивача на задоволенні позову наполягає за мотивами позовної заяви.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав позицію, викладену у відзиві.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

В судовому засіданні оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши надані докази, суд, встановив:

Як вбачається з матеріалів справи, 04.01.2016р. між Товариством з обмеженою відповідальністю науково-виробнича фірма «Спецремтехнологія» (надалі по тексту - позивач, виконавець) та Публічним акціонерним товариством «Рижевський кар'єр» (надалі по тексту - відповідач, замовник) укладено договір на виконання робіт (надалі по тексту - договір). 21 січня 2016р. до договору укладена Додаткова угода №1 від 21 січня 2016р.

Згідно умов договору та додаткової угоди (п.1.1) виконавець зобов"язався власними силами і матеріалами виконати роботи з ремонту дробарки СМД-118, виготовлення різьби М36 на хвостовику валу дробарки СМД-118.

Згідно п.2.2 договору в редакції додаткової угоди загальна вартість робіт по договору становить 157 803,20 грн.

Відповідно до п.2.4. замовник здійснює оплату в розмірі 100% загальної вартості робіт на протязі 5 робочих днів від дати підписання договору.

Як зазначає у позові позивач, він, як Виконавець, своєчасно та з належною якістю відповідно до завдання Замовника та умов Договору виконав роботи.

Факт виконання позивачем вказаного обсягу робіт на загальну суму 157 803,20 грн. підтверджується підписаним 01.02.2016р. представниками сторін та скріпленим печатками сторін Актом виконаних робіт (надання послуг) № 2.

В свою чергу, відповідач до звернення позивачем до суду з позовом, лише частково оплатив вартість ви конаних робіт (отриманих послуги), зокрема платіжними дорученнями № 8572 від 06.01.16р. на суму 50 000. 00 грн., №8592 від 12.01.16р. на суму 26 000, 00 грн. та №8649 від 26.01.16р. на суму 10 000. 00 грн., всього - 86 000, 00 грн.

Таким чином, на дату подання позову у відповідача перед позивача з урахуванням часткової оплати існувала заборгованість у розмірі 71 803,20 грн.

Після звернення позивача до суду про стягнення заборгованості відповідач платіжними дорученнями № 9118 на суму 5 000,00 грн. та № 8984 від 10 000,00 грн. частково сплатив суму основного боргу.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача основного боргу, 3% річних, інфляційних, пені, штрафу.

При винесенні рішення суд виходив з наступного.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Відповідно до ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права та виконати обов'язки відповідно до договору.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах ставляться.

Матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та відповідачем у справі виникли зобов'язання з договору про виконання робіт.

Враховуючи правову природу укладеного між сторонами Договору про виконання робіт, кореспондуючи права та обов'язки його сторін, суд дійшов висновку, що оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватись з урахуванням приписів законодавства, які регламентують правовідносини з договору підряду.

За визначенням ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

За загальним правилом, встановленим в ч. 1 ст. 854 ЦК України якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

На підставі матеріалів справи суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо стягнення основного боргу в сумі 56 803,20 грн. за договором про виконання робіт № МР 87/01-2016 від 04.01.2016р. є правомірними, обґрунтованими, підтверджуються належними та допустимими доказами (договір про виконання робіт № МР 87/01-2016 від 04.01.2016р., Акт здачі-прийняття виконаних робіт від 01.02.2016р. № 2) та підлягають задоволенню. Дані обставини відповідачем визнаються. В частині позовних вимог щодо стягнення 15 000,00 грн. основного боргу між сторонами відсутній предмет спору, що є підставою для припинення провадження у справі в цій частині вимог відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів.

Частиною 1 статті 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст.546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі (ст.547 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст.549 ЦК України). Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст.551 ЦК України).

У п. 6.2. Договору сторони узгодили, що при затримці оплати по договору замовник сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожен день прострочення, а при затримці кінцевої оплати більше 20 календарних днів замовник додатково сплачує виконавцю штраф у розмірі 7 % від суми заборгованості.

Посилаючись на ст.625 ЦК України та п.6.2. Договору позивач нарахував відповідачу пеню в розмірі 4 154, 48 грн. за період з 12.01.2016р. по 01.03.2016р., штраф в розмірі 5 026, 22 грн.; 3% річних в розмірі 283, 29 грн. за період з 12.01.2016р. по 01.03.2016р.; інфляційні в розмірі 646, 23 грн. за період з січня 2016р. по лютий 2016р.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача пені, штрафу, 3 % річних та інфляційних, з врахуванням заперечень та контрозрахунку, що наведений відповідачем у відзиві, суд прийшов до висновку, що заявлені розміри нарахувань підлягають задоволенню частково, а саме 2 510,16 грн. пені за період з 01.02.2016р. по 01.03.2016р., 5 026, 22 грн. штрафу; 171,14 грн. 3% річних за період з 01.02.2016р. по 01.03.2016р. (розрахунок сум здійснено за допомогою калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій "Ліга:Еліт 9.1.3"), в іншій частині вимог щодо стягнення пені, 3% річних та інфляційних у позові слід відмовити.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини третьої ст. 129 Конституції України та ст. 33, ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Судові витрати, згідно ст. 49 ГПК України, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому, оскільки, сплата частини основної заборгованості відповідачем була проведена після порушення провадження у даній справі, понесені позивачем при зверненні з даним позовом судові витрати по сплаті судового збору в цій частині відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 49, 75, 80 (п.1.1 ч.1), 82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Рижівський гранітний кар'єр", вул. Горького, буд.151, м.Комсомольськ, Полтавська область, 39800 (код 03327339) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробничої фірми "Спецремтехнологія", вул.Матросова, буд.19, прим.103, м.Дніпродзержинськ, Дніпропетровська область, 51935 (код 34827433) 56 803,20 грн. основного боргу, 2 510,16 грн. пені, 5 026, 22 грн. штрафу; 171,14 грн. 3% річних, 1337,58 грн. витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

3. В частині вимог про стягнення 15 000 грн. основного боргу - провадження у справі припинити.

4. В іншій частині - у позові відмовити.

Повне рішення складено04.05.2016р.

Суддя Киричук О.А.