ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" травня 2016 р. Справа №922/213/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В., суддя Тихий П.В.,

при секретарі судового засідання Деппа-Крівіч А.О.,

за участю представників:

позивача не з'явився,

відповідача не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "МІЛЛАНД ГРУП" (вх.№784Х/1-41 від 15.03.2016р.), на рішення господарського суду Харківської області від 29.02.2016р. у справі №922/213/16,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕРРА ФУД", м. Тульчин, Вінницька обл.,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "МІЛЛАНД ГРУП", м. Харків,

про стягнення 101070,78 грн. -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 29.02.2016р. (суддя Прохоров С.А.) позов задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "МІЛЛАНД ГРУП" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕРРА ФУД" суму боргу в розмірі 86859,76 грн., пеню в розмірі 4452,73 грн., суму інфляційного збільшення в розмірі 618,52 грн., 3 % річних в розмірі 303,79 грн., штраф в розмірі 8835,98 грн. та 1516,07 грн. судового збору.

Відповідач з рішенням господарського суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення господарського суду Харківської області від 29.02.2016р. у справі №922/213/16 скасувати повністю і прийняти нове рішення.

В обґрунтування своєї позиції по справі апелянт зазначає, що відповідачем не був поданий відзив на позов у звязку з відрядженням його представника; справа розглянута без з'ясування всіх обставин, без належного дослідження доказів, а клопотання про відкладення розгляду справи, подане відповідачем не було задоволено судом першої інстанції, у звязку з чим слухання по справі проходили без присутності представника відповідача.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 16.03.2016р. апеляційну скаргу відповідача прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Через канцелярію суду від відповідача надійшло повідомлення (вх.№4066 від 14.04.2016р.) про скасування довіреностей виданих ТОВ "МІЛЛАНД ГРУП" на ім'я ОСОБА_1 з 15.04.2016р.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу (вх.№4134 від 18.04.2016р.), в якому зазначив, що з апеляційною скаргою відповідача не погоджується, вважає її безпідставною та необґрунтованою, а рішення суду першої інстанції таким, що прийняте з дотриманням діючого законодавства та відповідно до матеріалів справи.

Зокрема, позивач зазначає, що у відповідача була можливість надати відзив на позовну заяву з моменту винесення ухвали про порушення справи від 01.02.2016р. і до останнього судового засідання на якому було прийнято оскаржуване рішення, однак відповідач не скористався своїм правом. Крім того, позивач зазначає, що доводи відповідача щодо відрядження представника не підтверджені жодними доказами, тому не можуть бути прийняті судом до уваги. Позивач вважає, що враховуючи те, що в справі достатньої матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, відповідачу було надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, а розгляд справи вже відкладався, суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 18.04.2016р. розгляд справи було відкладено, у звязку із неявкою представника відповідача до судового засідання, зобовязано відповідача виконати вимоги ухвали Харківського апеляційного господарського суду про прийняття апеляційної скарги до провадження від 16.03.2016р., а саме надати суду довідку та витяг з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців станом на день звернення з апеляційною скаргу стосовно юридичних осіб, додаткові пояснення та докази в обґрунтування вимог своєї апеляційної скарги.

Відповідач вимоги суду апеляційної інстанції не виконав, у призначене судове засідання на 11.05.2016р. не з'явився, про причини неявки суд не сповістив.

Ухвала суду апеляційної інстанції від 18.04.2016р., направлена за належною адресою відповідачу, повернулась на адресу суду апеляційної інстанції із відміткою поштового відділення "за закінченням терміну зберігання".

Відповідно до п.3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті ст. 87 Господарського процесуального кодексу України.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Згідно з п. 3.12 вказаної постанови, неявка у судове засідання однієї із сторін, належним чином повідомленої про час та місце цього засідання, не перешкоджає такому переходові до розгляду позовних вимог, якщо у господарського суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, передбачені частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи належне повідомлення сторін про час та місце засідання суду, зважаючи на те, що явка представників сторін у судове засідання не була визнана обовязковою, представник позивача у попередньому судовому засіданні оголосив свою позицію у справі, викладену у відзиві, а матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні за відсутності представників сторін у справі.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

З матеріалів справи вбачається, 20.11.2015р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "ТЕРРА ФУД" (постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "МІЛЛАНД ГРУП" (покупець, відповідач) укладено договір поставки №19-ФТДІФ/ПС, відповідно до умов якого постачальник зобов'язується передати партіями у власність покупця товар, а покупець зобов'язується прийняти цей товар та оплатити його на умовах визначених даним договором.

Як вказує у позовній заяві позивач, у зв'язку із неналежним виконанням покладених на відповідача обовязків за договором поставки №19-ФТДІФ/ПС, укладеного між сторонами 20.11.2015р., в частині повної та своєчасної оплати за отриманий товар перед ТОВ "ТЕРРА ФУД", останній звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Мілланд Груп" заборгованості у розмірі 101070,78 грн., з яких 86859,76 грн. - основного боргу, 4452,73 грн. - пені, 618,52 грн. - інфляційних втрат, 303,79 грн. - річних та 8835,98 грн. - штрафу.

Приймаючи оскаржуване рішення про повне задоволення позовних вимог, господарський суд першої інстанції виходив з того, що заборгованість відповідача перед позивачем за отриманий товар є підтвердженою, а розрахунки позивача здійснені належним чином.

Суд апеляційної інстанції повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 3.5. договору поставки умови оплати: оплата повної вартості поставленого товару не пізніше 10 календарного дня з моменту поставки товару.

Згідно пункту 3.7. договору основою для проведення оплати покупцем постачальнику є відповідна підписана сторонами товарна (товарно-транспортна) накладна або рахунок-фактура.

За пунктом 3.8. договору товарні (товарно-транспортні) накладні або рахунки-фактури надаються постачальником покупцю виключно в оригіналах та підлягають оплаті останнім в термін, визначений в пункту 3.5. даного договору.

Відповідно до пункту 4.4. договору документом, підтверджуючим право на отримання товару є довіреність покупця, а при наявності у постачальника генеральної довіреності покупця на отримання товару - накладна постачальника завірена печаткою покупця та підписом особи, уповноваженої генеральною довіреністю.

На виконання умов договору позивач поставив, а відповідач прийняв товар на суму 88359,76 грн. в т.ч. ПДВ, про що свідчать видаткова накладна №ТFОТДІ-1484 від 30.11.2015р. та довіреність ТОВ "МІЛЛАНД ГРУП" №21 від 30.11.2015р..

Таким чином, відповідач зобов'язаний оплатити повну вартість товару до 10.12.2015р.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач здійснив часткову оплату отриманого товару 12.01.2016р. в сумі 1500,00 грн., про що свідчить виписка ПАТ "Промінвестбанк" від 12.01.2016р. та платіжне доручення №14 від 12.01.2016р.

Отже, заборгованість відповідача перед позивачем за отриманий товар складає 86859,76 грн.

Відповідно до пункту 3.10. звірка по грошовій заборгованості між сторонами здійснюється в бухгалтерії постачальника з обов'язковим складанням відповідного акту звірки. У випадку направлення постачальником на адресу покупця пропозиції стосовно здійснення звірки взаєморозрахунків з прикладенням двох екземплярів проекту відповідного акту звірки покупець протягом 5 днів проводить звірку, підписує обидва екземпляри акту звірки (при наявності заперечень підписує з такими запереченнями) і надсилає один підписаний екземпляр постачальнику. Сторони цим встановили, що якщо покупець не надішле постачальнику підписаного акту звірки протягом 10 календарних днів з моменту отримання відповідної пропозиції постачальника, вважається, що покупець згоден з даними бухгалтерії постачальника і складений нею акт звірки є погодженим покупець визнає, що погоджений сторонами акт звірки є достатнім доказом (в т.ч. в судових інстанціях) наявності заборгованості покупця перед постачальником.

Як вбачається із матеріалів справи, між сторонами складено акт звірки взаємних розрахунків за період з 01.01.2015р. по 15.01.2016р., відповідно до якого заборгованість за договором №19-ФТДІФ/ПС від 20.11.2015р. складає 86859,76 грн.

Доказів заперечення відповідача щодо вказаної заборгованості матеріали справи не містять, як і не містять доказів погашення вказаної заборгованості за договором поставки №19-ФТДІФ/ПС від 20.11.2015р.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає, що згідно із статтею 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Положеннями статей 627, 628 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно статті 712 Цивільного Кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За приписами статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона-постачальник, зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій сторони - покупцеві товар, а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Якщо продавець зобов'язаний передати покупцеві крім неоплаченого також інший товар, він має право зупинити передання цього товару до повної оплати всього раніше переданого товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства (пункт 1 та пункт 5 статті 692 Цивільного Кодексу України).

Статтею 629 Цивільного кодексу України, встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до вимог ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України та статті 202 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач належним чином виконав зобов'язання за вищезазначеним договором щодо здійснення поставки товару. Відповідач в порушення прийнятих на себе зобов'язань за вказаним договором та приписів статті 692 Цивільного кодексу України не оплатив отриманий товар у встановлені строки. Заборгованість останнього на момент подання позову та розгляду даної справи складає 86859,76 грн. Дана обставина відповідачем не спростована.

Отже, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 86859,76 грн. основного боргу підтверджені документально та нормами матеріального права, відповідачем не спростовані, а тому суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо їх задоволення.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача за прострочення виконання зобовязань 618,52 грн. - інфляційних нарахувань та 303,79 грн. - 3% річних, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошових зобов'язань на вимогу кредитора, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 відсотка річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

За результатами перерахунку розміру 3% річних та інфляційних втрат, заявлених до стягнення, з використанням калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій "Ліга.Еліт 9", колегія суддів встановила, що суд першої інстанції дійшов до правомірного висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат за заявлений період у загальному розмірі 922,31 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача пені в розмірі 4452,73 грн. грн. за порушення виконання основного зобовязання, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 610, статті 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Одним із видів забезпечення виконання зобов'язань відповідно статті 546, статті 549 Цивільного кодексу України та статті 199 Господарського кодексу України, є неустойка (штраф, пеня), розмір якої визначається відповідно до умов договору, що не суперечать чинному законодавству України.

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань не повинен перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховувалась пеня.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно п. 6.3. договору якщо товар не буде оплачений у визначені в пункті 3.5. даного договору строки, покупець виплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості неоплаченого в строк товару, за кожен день затримки.

Колегія суддів, за результатами перерахунку розміру пені з використанням калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій "Ліга.Еліт 9", встановила, що суд першої інстанції дійшов до правомірного висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення 4452,73 грн. пені за заявлений період.

Щодо стягнення з відповідача штрафу в сумі 8835,98 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Частиною першою статті 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарську-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбаченим кодексом, іншими законами та договором.

За змістом статті 217 Господарського кодексу України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції та адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно до пункту 6.3. договору у випадку затримки оплати вартості товару на строк, що перевищує 30 днів, покупець додатково оплачує постачальнику штраф в розмірі 10% від вартості неоплаченого в строк товару.

Колегія суддів зазначає, що затримка оплати вартості товару на суму 88359,76 грн. тривала більше 30 днів, а саме з 10.12.2015р. (дата, до якої повинна була бути здійснена оплати згідно до договору) до 12.01.2016р., коли було частково погашено заборгованість у сумі 1500,00 грн.

Таким чином, 10% штрафу від вартості неоплаченого в строк товару (88359,76 грн.) складає 8835,98 грн.

Крім того, колегія суддів вважає необхідним зазначити, що можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 Господарського кодексу України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень щодо передбачення умовами договору одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій (постанова від 27.04.2012 (Постанова N 3-24гс12) N 06/5026/1052/2011). Відповідне вказане в Інформаційному листі №01-06/908/2012 від 13.07.2012р. "Про доповнення інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2011р. №01-06/249 "Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів".

Отже, суд першої інстанції дійшов до правомірного висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення 8835,98 грн. штрафу.

Щодо тверджень апелянта про те, що суд першої інстанції неправомірно розглянув справу за відсутності представника відповідача та без відзиву на позовну заяву, який не був поданий, у звязку із відрядженням представника відповідача колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, 01.02.2016р. господарським судом Харківської області було порушено провадження у справі №922/213/16, розгляд справи призначено на 16.02.2016р., зобовязано сторони надати суду відповідні документи.

16.02.2016р. до суду першої інстанції від представника відповідача ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи та надання можливості ознайомитись з матеріалами справи №922/213/16 та здійснити фотозйомку матеріалів справи.

17.02.2016р. представник ТОВ "МІЛЛАНД ГРУП" ОСОБА_1 ознайомився із матеріалами справи.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 16.02.2016р. клопотання відповідача задоволено, розгляд справи відкладено на 29.02.2016р., та, зокрема, зобовязано відповідача надати суду відзив на позовну заяву з документами в його обґрунтування.

29.02.2016р. представником ОСОБА_2 було подано клопотання про відкладення розгляду справи №922/213/16, у звязку з скасуванням довіреності представника ТОВ "МІЛЛАНД ГРУП" - ОСОБА_1 та у звязку із призначенням нового представника.

Колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання відповідача та розгляд справи за його відсутністю з огляду на нижченаведене.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

При цьому, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції у відповідності до приписів частини 3 статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України, створено учасникам процесу необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Позивач мав змогу надати суду всі необхідні на його думку документи, належним чином засвідчені їх копії для долучення до матеріалів справи, однак відповідним правом не скористався. При цьому, колегія суддів підкреслює, що у відповідності до статті 59 Господарського процесуального кодексу України надання відзиву є правом, а не обов'язком сторони, а отже реалізується ним добровільно. При цьому, відповідач і в суді апеляційної інстанції не навів своїх доводів щодо предмету спору, як і не надав будь-яких документів, в обґрунтування своєї позиції по справі.

Також, колегія суддів зазначає, що зміна представника, який виступає від імені товариства не є підставою для відкладення розгляду справи, оскільки саме юридична особа Товариства з обмеженою відповідальністю "МІЛЛАНД ГРУП" є учасником провадження у справі, а не конкретний представник товариства.

Одночасно, застосовуючи положення Господарського процесуального кодексу України та Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи колегія суддів зазначає, що частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку, який кореспондується з обовязком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення від 07.07.1989 року Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, твердження відповідача є безпідставними, оскільки жодних порушень судом першої інстанції норм процесуального права колегією суддів не встановлено.

З огляду на викладене, враховуючи, що доводи, викладені в апеляційний скарзі, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення місцевий господарський суд забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та обєктивного дослідження усіх фактичних обставин справи та дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, через що рішення господарського суду Харківської області від 29.02.2016р. у справі №922/213/16 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, керуючись ст.ст. 49, 99 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню відповідачу.

Керуючись ст.ст. 49, 91, 99, 101, 102, п. 1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "МІЛЛАНД ГРУП" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 29.02.2016р. у справі №922/213/16 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 12 травня 2016 року.

Головуючий суддя Р.А. Гетьман

Суддя В.В. Россолов

Суддя П.В. Тихий