ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.04.2016р. Справа №904/9951/15

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: судді Науменка І.М., доповідача

суддів: Кощеєва І.М., Кузнецова В.О.,

секретар судового засідання: Петровська А.В.,

від позивача: ОСОБА_1, представник, довіреність №01-09-1 від 01.09.2015 р.;

від відповідача: ОСОБА_2, представник, довіреність №б/н від 01.10.2015 р.;

розглянувши матеріали апеляційної скарги ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю науково-виробниче підприємство Укрспецмонтаж, м.Дніпропетровськ, на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 16.12.2015р. у справі №904/9951/15

за позовом ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю ПСТ Автоматик, м.Дніпропетровськ

до відповідача ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю науково-виробниче підприємство Укрспецмонтаж, м.Дніпропетровськ

про стягнення суми основного боргу в розмірі 89 078 грн. 80 коп., інфляційних витрат в розмірі 65 890 грн. 44 коп. та 3 % річних в розмірі 7 269 грн. 23 коп.,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 16.12.2015р. (суддя Новікова Р.Г.) у справі №904/9951/15 позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю науково-виробниче підприємство Укрспецмонтаж на користь ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю ПСТ Автоматик 89 078,80 грн. основного боргу, 63 941,00 грн. інфляційних втрат, 7 646,93 грн. 3% річних, 2 410,00 грн. судового збору.

Обґрунтовуючи рішення, господарський суд першої інстанції виходив з доведеності належними доказами у справі наявності у відповідача спірної заборгованості.

Не погодившись з вищезгаданим рішенням, відповідач звернувся до Дніпропетровського апеляційного господарського суду зі скаргою, в якій наполягає на неправомірності даного рішення, у зв'язку з чим за результатами апеляційного перегляду просить останнє скасувати та прийняти у справі нове рішення про відмову в позові.

Зокрема, в апеляційній скарзі відповідач наполягає на наявності в оскаржуваному судовому рішенні арифметичної помилки, що свідчить про неповне та необєктивне дослідження судом наявних у справі доказів; зазначає, що у зв'язку із неотриманням ним рахунків, відсутні й правові підстави для здійснення ним оплати за договором; стверджує, що зобовязання за договором поставки порушені саме позивачем.

В свою чергу, у відзиві на апеляційну скаргу позивач викладені в останній твердження повністю відхиляє, вважає їх необґрунтованими та спростованими наявними у справі доказами.

Відповідно до ст.101 ГПК України, в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Отже, вивчивши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні уповноважених представників сторін, колегією суддів встановлено наступне:

11.10.2012р. між ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "ПСТ Автоматик" (далі - виконавець) та ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство "Укрспецмонтаж" (далі - замовник) підписаний договір №PST00000145 (далі - договір). За умовами зазначеного договору, виконавець приймає на себе поставку високошвидкісних спіральних воріт EFA-SST-S ECO (надалі товар), кількісні та якісні характеристики яких зазначені у відповідному технічному завданні на об'єкт "Монтаж та налагоджування високошвидкісних спіральних воріт у будівлях №№502/6,508/4,508/4к", та проведення монтажних робіт, а замовник, в свою чергу, зобов'язується прийняти та оплатити виконані роботи відповідно до специфікації №1, яка є невід'ємною частиною цього договору.

Пунктом 2.2 договору передбачено, що загальна вартість договору складає 736 800 грн.00 коп., у тому числі ПДВ. При цьому, відповідно до п.2.3.1 договору замовник сплачує попередню оплату в розмірі 20% від вартості договору, на основі рахунку виконавця, протягом 5 банківських днів з моменту узгодження та підписання договору.

Згідно з пунктом 2.3.2 договору, замовник сплачує 70% від вартості договору, на основі рахунку виконавця, протягом 3 банківських днів з моменту отримання письмового повідомлення від останнього про готовність товару до відвантаження з заводу - виробника.

У підсумку, п.2.3.3 договору визначено, що решту, тобто 10% від вартості договору, замовник сплачує на основі рахунку виконавця, протягом 5 банківських днів з моменту підписання актів прийому - передачі виконаних робіт.

Отже, на виконання умов зазначеного вище правочину, що є договором підряду в розумінні ст.837 Цивільного кодексу України, сторони підписали специфікацію №1 від 11.10.2012р., якою узгодили поставку товару та монтаж воріт загальною вартістю 736 800 грн. 00 коп.

19.12.2012р., згідно з видатковою накладною №375 від 19.12.2012р., позивач поставив відповідачеві товар на суму 691 436 грн. 40 коп. Зазначена видаткова накладна підписана сторонами без зауважень та заперечень до неї. Товар був отриманий представником відповідача на підставі довіреності №119 від 17.12.2012р. Даний факт встановлений судом першої та апеляційної інстанцій під час провадження у справі та сторонами не заперечується.

В подальшому між позивачем та відповідачем був підписаний акт здачі - приймання робіт (надання послуг) №123 від 28.12.2012р., згідно якого позивач надав, а відповідач прийняв послуги з монтажу воріт згідно договору №PST00000145 від 11.10.2012р. на суму 30 242 грн. 40 коп.

Відповідно до ст.837 Цивільного кодексу України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобовязується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобовязується прийняти та оплатити виконану роботу.

З наведеного вбачається, що ТОВ "ПСТ Автоматик" (позивач) свої зобов'язання за договором №PST00000145 від 11.10.2012р. виконало належним чином, зокрема, поставив відповідачеві товар на суму 691 436 грн. 40 коп. та надав послуги з монтажу воріт згідно договору №PST00000145 від 11.10.2012р. на суму 30 242 грн. 40 коп.

Таким чином, керуючись положення п.2.3.3 договору та з огляду встановлений під час провадження у справі факт підписання обома сторонами акту здачі - приймання робіт (надання послуг) №123 від 28.12.2012р., суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку з приводу того, що зобовязання повністю сплатити вартість поставленого товару та наданих згідно з договором послуг відповідач повинен був виконати в строк до 08.01.2013р. (включно).

Натомість, відповідач зазначені вище грошові зобов'язання за договором №PST00000145 від 11.10.2012р. виконав лише частково, внаслідок чого заборгованість останнього перед позивачем станом на 09.01.2013р. дорівнювала 169 078 грн. 80 коп.

Наведене стало приводом для звернення позивача із позовом (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог у зв'язку з частковою оплатою відповідачем заборгованості) про стягнення з ТОВ НВП Укрспецмонтаж 89 078 грн. 80 коп. основного боргу, 63 941 грн. 00 коп. інфляційних витрат та 7 646 грн. 93 коп. 3% річних.

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Приписи ч.7 ст.193 Господарського кодексу України та ст.525 Цивільного кодексу України, в свою чергу, встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобовязання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст.629 Цивільного кодексу України щодо обовязковості договору для виконання сторонами.

Отже, з огляду на наявність в матеріалах справи доказів неналежного виконання відповідачем взятого на себе грошового зобовязання, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 89 078,80 грн.

Окрім того, ст.625 Цивільного кодексу України передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не передбачений договором або законом.

Таким чином, на підставі зазначеної вище статті Цивільного кодексу України, господарським судом першої інстанції цілком правомірно задоволено вимогу позивача про стягнення з боржника також 63 941 грн. 00 коп. інфляційних витрат за загальний період з 09.01.2013р. по 26.08.2015р. та 3% річних в розмірі 7 646 грн. 93 коп. за загальний період з 09.01.2013р. по 26.08.2015р.

При цьому, за результатами зробленого судом розрахунку, інфляційні витрати через несплату суми боргу за період з 09.01.2013р. по 26.08.2015р. становили суму в більшому розмірі ніж заявлено позивачем до стягнення. Однак, за відсутності у суду права збільшувати розмір позовних вимог, місцевим господарським судом було обґрунтовано стягнуто з відповідача суму інфляційних витрат у заявленому позивачем розмірі.

Що ж до викладених в апеляційній скарзі заперечень, колегія суддів вважає останні безпідставними та спростованими наявними у справі доказами.

Відповідно до ст.ст.33,34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, документами, які підтверджують надання позивачем послуг, тобто, виконання ним своїх обов'язків, є, передусім, договір поставки №PST00000145 від 11.10.2012р., видаткова накладна №375 від 19.12.2012р. та акт здачі - приймання робіт (надання послуг) №123 від 28.12.2012р. Саме ці документи є первинними бухгалтерськими документами, які засвідчують здійснення господарської операції, містить інформацію як про вартість поставленого товару, вартість наданих послуг, засвідчують факт виконання робіт та, згідно з п.п.2.3.1,.23.2 та 2.3.3 договору, є підставою для оплати.

Натомість, рахунки-фактури на оплату, саме неотримання яких відповідач (апелянт) вважає підставою для невиконання ним взятого на себе за договором поставки грошового зобовязання, за своїм призначенням ознакам первинного документа не відповідають (оскільки ними не фіксується будь-якої господарської операції, розпорядження або дозволу на проведення господарської операції), а мають лише інформаційний характер.

Фактично, рахунок-фактура є розрахунково-платіжним документом, що передбачає тільки виставлення певних сум до оплати покупцям за поставлені (фактично поставлені) товари чи надані (фактично надані) послуги. Тоді як факт отримання товарів (послуг) має бути підтверджений видатковою накладною постачальника або актом приймання-передачі виконаних робіт (послуг). (Лист ДФС від 28.09.2015 № 9062/Б/99-99-17-02-02-14; листи Мінфіну України від 27.11.2006р. №31-34000-20-23/25136, від 09.07.2007р. №31-34000-20/23-4579/480 та від 30.05.2011р. №31-08410-07-27/13794).

Таким чином, ненадання рахунку-фактури не можна вважати відкладальною умовою в розумінні ст.212 Цивільного кодексу України та простроченням кредитора в розумінні ст.613 Цивільного кодексу України, з огляду на що наявність чи/або відсутність рахунку-фактури не звільняє відповідача від обов'язку сплатити вартість поставленого товару та наданих послуг.

Неспроможними колегія суддів вважає також твердження скаржника з приводу наявності в оскаржуваному судовому рішенні арифметичної помилки, що свідчить про неповне та необєктивне дослідження судом наявних у справі доказів. Так, в оскаржуваному судовому рішенні господарським судом першої інстанції зазначено загальну суму договору поставки №PST00000145 від 11.10.2012р. 736 800 грн. 00 коп., та, відповідно, вартість фактично виконаних позивачем робіт (поставка трьох одиниць товару (воріт) на суму 691 436 грн. 40 коп. та послуги з монтажу двох одиниць товару на суму 30 242 грн. 40 коп.). Дійсно, вартість поставки та фактично виконаних позивачем робіт з монтажу є меншої від загальної суми договору, з огляду на призупинення позивачем виконання договору (відмова від монтажу третьої одиниці товару) внаслідок несвоєчасної оплати відповідачем наданих послуг.

З огляду на наведене, на думку колегії суддів, оскаржуване рішення суду першої інстанції прийнято за умов надання належної юридичної оцінки наявним у справі доказам, у звязку з чим підстави для його зміни чи/або скасування у апеляційної інстанції - відсутні. Натомість, викладені в апеляційній скарзі доводи в ході апеляційного провадження свого підтвердження не знайшли, виявились безпідставними та спростованими наявними у справі первинними документами.

Враховуючи результат вирішення спору, покладення судових витрат на відповідача приписам ст.49 ГПК України не суперечить. В свою чергу, з огляду на залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати на апеляційне оскарження також покладаються на відповідача та апелянта у справі (ТОВ НВП Укрспецмонтаж).

Керуючись ст.ст.101, 103-105 ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 16.12.2015р. у справі №904/9951/15 залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю науково-виробниче підприємство Укрспецмонтаж залишити без задоволення.

Постанова може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 29.04.2016р.

Головуючий суддя І.М. Науменко

Суддя І.М. Кощеєв

Суддя В.О. Кузнецов