ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

10.05.2016 Справа № 920/372/16

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «ДХЛ Логістика (Україна)»,

м. Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Азбохім», м. Суми

про стягнення 202 665 грн. 07 коп.

СУДДЯ ЛИХОВИД Б.І.

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, свідоцтво № 5350 від 28.09.2012

від відповідача: не прибув

у судовому засіданні брала участь секретар судового засідання Н.М. Мітіна

Суть спору: позивач у позовній заяві просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за неналежне виконання договірних зобов`язань по виконанню умов договору транспортно-експедиційного обслуговування № 3010/15 від 30.10.2015 в сумі 202 665 грн. 07 коп., з яких: 175 087 грн. 57 коп. основний борг, 23 850 грн. 29 коп. пеня, 2 101 грн. 05 коп. інфляційні втрати, 1 626 грн. 16 коп. 3% річних, а також просить суд стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору та витрати на оплату послуг адвоката в сумі 18 100 грн. 00 коп.

У дане судове засідання представник позивача подав клопотання, в якому просить долучити до матеріалів справи витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань щодо місцезнаходження відповідача. Представник позивача підтримує позовні вимоги повністю.

Представник відповідача у дане судове засідання не прибув, письмового відзиву на позовну заяву не подав, про причини неявки не повідомив, про місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить наявне в матеріалах справи поштове повідомлення про вручення процесуального документу представнику відповідача.

Враховуючи наявність в матеріалах справи достатньої кількості доказів для вирішення спору між сторонами по суті, а також належне повідомлення відповідача про місце та час розгляду справи, який не скористався своїм правом щодо подання відзиву на позовну заяву з правовим обґрунтування своєї позиці, суд вважає можливим здійснювати розгляд справи за відсутності представника відповідача за наявними в матеріалах справи доказами у відповідності до ст. 75 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення повноважного представника позивача, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд встановив:

Між Товариством з обмеженою відповідальністю «ДХЛ Логістика (Україна)» (позивач, експедитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Азбохім» (відповідач, замовник) 30.10.2015 був укладений договір транспортно-експедиційного обслуговування № 3010/15, предметом якого є організація митно-брокерського та транспортно-експедиційного обслуговування вантажів відповідача.

Пунктом 3.3 договору сторони узгодили, що замовник зобов`язаний протягом десяти банківських днів з дати підписання акту наданих послуг, відшкодувати експедитору фактичні витрати, які були ним понесені у зв`язку із виконанням доручення і оплатити вартість його транспортно-експедиційних послуг згідно акту.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, тобто із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки, зокрема, з договорів та інших правочинів.

Договір № 3010/15 від 30.10.2015 підписаний директорами та скріплений печатками сторін, відповідає вимогам, передбаченим ст. ст. 628, 639, Цивільного кодексу України щодо змісту та форми договору, не розірваний сторонами та не визнаний недійсним в судовому порядку.

Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 903 ЦК України передбачено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч. 1 ст. 316 Господарського кодексу України, а також ст. 929 ЦК України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач свої зобов`язання згідно умов укладеного між сторонами договору № 3010/15 від 30.10.2015 виконував належним чином. Факт надання експедиційних та інших супутніх послуг з організації перевезення вантажів відповідачу підтверджується, зокрема, Актом надання послуг № 5307 від 24.11.2015, підписаним повноважними представниками сторін та скріпленими печатками сторін, рахунком № IEV00003105 від 24.11.2015 на суму 175 087 грн. 57 коп. (сума основної заборгованості), гарантійним листом відповідача № 35 від 25.01.2016 про зобов`язання здійснити повну оплату до 25.02.2016, підписаним директором та скріпленим печаткою відповідача.

Відповідач розрахунки з позивачем за надані послуги на виконання вищевказаного договору не провів, у зв`язку з чим позивач був змушений звернутися до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості. На день розгляду справи в суді заборгованість відповідача перед позивачем склала 175 087 грн. 57 коп., що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушення зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання на лежним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутно сті конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбаченим цим Кодексом.

Аналогічна норма щодо виконання зобов`язань міститься в статті 526 Цивільного кодексу України.

У відповідності до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідач порушив вимоги вищевказаних норм та умови укладеного між сторонами договору № 3010/15 від 30.10.2015, а саме допустив прострочення виконання грошового зобовязання.

Згідно зі ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивач, з урахуванням всіх обставин справи, подав суду достатньо доказів, які обєктивно і у визначеному законом порядку підтвердили його позицію. За таких обставин, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є правомірними, обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи та підлягають задоволенню.

Крім цього, позивачем заявлені вимоги по стягненню з відповідача пені у розмірі 23 850 грн. 29 коп.

Відповідальність відповідача за несвоєчасну оплату або несплату наданих позивачем експедиційних послуг у вигляді стягнення пені передбачена п. 3.3 договору від 30.10.2015, згідно якого за порушення відповідачем строків оплати позивач має право нарахувати пеню із розрахунку 0,5% в день від неоплаченої суми до моменту оплати на поточний рахунок, але не перевищуючи подвійну облікову ставку НБУ.

Відповідно до частини 6 статті 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно з частиною 2 статті 343 ГК України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Стаття 1 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» передбачає, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» визначає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Оскільки, права позивача щодо стягнення з відповідача пені передбачені умовами договору, пеня нарахована в межах строку позовної давності, з урахуванням вимог Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», тому позовні вимоги в зазначеній частині також є обґрунтованими та підлягають задоволенню на підставі ст. ст. 549-552 Цивільного кодексу України.

Крім того, за не виконання грошових зобовязань по договору від 30.10.2015, позивач просить стягнути з відповідача 1 626 грн. 16 коп. 3% річних та 2 101 грн. 05 коп. інфляційних втрат.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Враховуючи викладене, позовні вимоги стосовно стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційних втрат визнаються судом обґрунтованими та підлягають задоволенню на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України.

Як встановлено судом, позивач просить стягнути з відповідача витрати по оплаті послуг адвоката у розмірі 18 100 грн. 00 коп.

Витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК України. Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій (п. 6.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VІ Господарського процесуального кодексу України» від 21.02.2013 за № 7).

Документами, які б підтверджували факт понесення витрат на оплату послуг адвоката є: договір про надання правової допомоги (в ньому повинно бути обов'язково зазначено в якій господарській справі здійснюється представництво прав та інтересів, розмір гонорару та порядок його оплати); копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю; довіреність (орден); документ, що свідчить про оплату послуг (платіжне доручення, банківська виписка, видатковий касовий ордер).

В матеріалах справи є всі вказані вище документи, а тому суд вважає вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на оплату послуг адвоката обґрунтованими та задовольняє їх.

Згідно ст. ст. 44, 49 ГПК України судовий збір покладається на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд,

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Азбохім» (40031, м. Суми, вул. Курська, 147, код 35906924) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ДХЛ Логістика (Україна)» (юридична адреса: 03151, м. Київ, вул. Волинська, 34; фактична адреса: 03680, м. Київ, вул. М. Грінченка, 4 Б, код 22945557) 175 087 грн. 57 коп. основної заборгованості, 23 850 грн. 29 коп. пені, 2 101 грн. 05 коп. інфляційних втрат, 1 626 грн. 16 коп. 3% річних, 18 100 грн. 00 коп. витрат на оплату послуг адвоката, 3 039 грн. 97 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складене 12.05.2016

СУДДЯ Б.І. ЛИХОВИД