РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.03.2016Справа №910/33069/15

За позовом Державного підприємства «Наш дім»

до Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «Прайм» ЛТД

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву

про стягнення 147 350,54 грн.

Суддя Селівон А.М.

Представники сторін:

Від позивача: Завгородня Н.С.- представник, довіреність №01Д від 04.01.2016 р.;

Від відповідача : Шеремет З.А. - представник, довіреність №49/16 від 27.01.2016 р., Лиштва Ю.В. - адвокат, посвідчення №4595/10 від 14.07.2011 р.;

ОСОБА_5 - директор, паспорт НОМЕР_1, виданий ТУМ-2 Шевченківським РУ ГУ МВС України в м. Києві 26.02.2009 р.

Від третьої особи: не з'явились.

В судовому засіданні на підставі ч.2 ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Державне підприємство «Наш дім» звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «Прайм» ЛТД про стягнення коштів у розмірі 242 135,03 грн., а також стягнення судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 3 632,04 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору оренди № 32 від 01.07.2002 в частині своєчасної сплати орендної плати, внаслідок чого у Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «Прайм» ЛТД утворилась заборгованість перед позивачем у зазначеному вище розмірі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.01.2016 р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 910/33069/15 та справу призначено до розгляду на 28.01.2016 р.

У судовому засіданні 28.01.2016 р. оголошена перерва по розгляду справи до 18.02.2016 р.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 18.02.2016 р. за ініціативою судудо участі у розгляді справи залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву, розгляд справи відкладено на 03.03.2016р.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 03.03.2016 р. за клопотанням позивача продовжено строк розгляду спору на п'ятнадцять днів, розгляд справи відкладено на 31.03.2016 р.

У судові засідання 28.01.2016 р., 18.02.2016 р., 03.03.2016 р. та 31.03.2016 р. з'явились уповноважені представники позивача та відповідача.

Уповноважений представник третьої особи у судові засідання 03.03.2016 р. та 31.03.2016 р. не з'явився.

Про дату, час та місце розгляду справи 03.03.2016 р. та 31.03.2016 р. третя особа повідомлена належним чином, що підтверджується наявними у матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень №592 та 348 відповідно.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 28.01.2016 р. через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи № 15 від 22.01.2016. Клопотання судом задоволено, документи долучено до матеріалів справи.

Також судом повідомлено, що до початку судового засідання 28.01.2016 р. через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву з додатками б/н б/д, в якому ТОВ Фірма «Прайм» ЛТД зазначає, що позовна заява є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки станом на 25.11.2015р. заборгованість відповідача перед позивачем відповідно до розрахунку суми сплати вартості оренди, який здійснений у відповідності до положень п. 3.1 Договору оренди та з урахуванням здійснених відповідачем станом на 25.11.15 р. оплат становить лише 15 442,22 грн. Зазначений відзив долучений судом до матеріалів справи.

У судовому засіданні 18.02.2016 р. представник позивача подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи б/н від 18.02.2016 р., яке судом задоволено, документи долучено до матеріалів справи.

Також у судовому засіданні 18.02.2016 р. представник відповідача подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи б/н від 18.02.2016 р. Клопотання судом задоволено, документи долучено до матеріалів справи.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 03.03.2016 р. через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшли письмові пояснення по суті заявлених вимог про стягнення заборгованості № 55 від 01.03.2016 р., в яких останній зазначає, що станом на 01.02.2016 р. ТОВ з урахуванням проведених в грудні 2015 р. та січні 2016 р. оплат фірма «Прайм» ЛТД заборгувала перед ДП «Наш дім» орендну плату за Договором №32 в сумі 147 350,54 грн., а отже позивач вважає вимоги про стягнення боргу у зазначеному розмірі законними та обґрунтованими та наполягає на їх задоволенні. Письмові пояснення долучені судом до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, позивачем та відповідачем на час проведення судового засідання 31.03.2016 р. суду не надано.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

У відповідності до п. 3.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.11 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (далі - Постанова №18) під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено у позовній заяві. Згідно з ч. 3 ст. 55 Господарського процесуального кодексу України ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої вирішується спір.

Пунктом 3.11 постанови № 18 роз'яснено, що ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову. У будь-якому з таких випадків позивачем має бути додержано правил вчинення відповідної процесуальної дії, а недотримання ним таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ГПК та зазначені в цій постанові.

Розглянувши в судовому засіданні 31.03.2016 р. зміст позовної заяви та подані представником позивача письмові пояснення № 55 від 01.03.2016 р. судом розцінено останні, як зменшення позивачем розміру заявлених позовних вимог до 147 350,54 грн.

Враховуючи, що зменшення розміру позовних вимог є правом позивача, передбаченим ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, не суперечить законодавству та не порушує чиї-небудь права та охоронювані законом інтереси, судом прийнято письмові пояснення вих. № 55 від 01.03.2015 р. (заяву про зменшення розміру позовних вимог) до розгляду і спір вирішується з їх урахуванням.

Від третьої особи заяв та клопотань процесуального характеру на час проведення судових засідань 03.03.2016 р. та 31.03.2016 р. до суду не надходило.

Документи, витребувані ухвалами суду від 18.02.2016 р. та 03.03.2016 р., третьою особою суду не надані.

Про поважні причини неявки представника третьої особи суд не повідомлено.

Відповідно до 2.3 Постанови № 18 якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно п. 3.9.2 Постанови № 18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Окрім того, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представника третьої особи в судові засідання обов'язковою не визнавалась, третя особа не скористалась належним їй процесуальним правом приймати участь в судових засіданнях, третьою особою не надано суду відзиву на позовну заяву, будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, беручи до уваги відсутність процесуальних заяв та клопотань третьої особи на час розгляду справи, а також той факт, що представники позивача та відповідача проти розгляду справи без участі представника третьої особи не заперечували, суд, на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, здійснював розгляд справи за відсутності уповноваженого представника третьої особи, виключно за наявними у справі матеріалами.

При цьому, оскільки суд неодноразово відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи обмежені процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Судом прийнято до уваги, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань представників позивача та відповідача щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судових засідань.

Перед початком розгляду справи в судових засіданнях представників позивача та відповідача було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представники позивача та відповідача в судових засіданнях повідомили суд, що права та обов'язки сторонам зрозумілі.

Відводу судді представниками сторін не заявлено.

В судовому засіданні 31.03.2016р. представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві, відповів на питання суду.

Представники відповідача в судовому засіданні 31.03.2016р. заперечили проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, відповіли на питання суду.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників позивача та відповідача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими позивачем доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

В С Т А Н О В И В:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 01.07.2002 р. між Державним підприємством «Наш дім» (орендодавець за договором, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю Фірма «Прайм» ЛТД (орендар за договором, відповідач у справі) укладено Договір оренди № 32 нерухомого майна, що належить до державної власності (далі - Договір), відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нерухоме державне майно, площею 162 м2, розміщене за адресою: м. Київ, вул. Предславінська, 34, на 1 поверсі, що знаходиться на балансі ДП «Наш дім», вартість якого становить за експертною оцінкою станом на 31.12.2002 р. 336 00,00 грн. що передається в оренду з метою використання під офіс (п.1.1 Договору).

Статтями 2-9 Договору сторони погодили орендну плату, інші платежі за договором та порядок розрахунків, передачу приміщення в оренду орендарю та його повернення орендодавцю, страхування приміщення, права та обов'язки орендодавця, орендаря та відповідальність сторін тощо.

Вказаний Договір підписаний представниками орендаря та орендодавця та скріплений печатками сторін.

Судом встановлено, що укладений Договір за своїм змістом та правовою природою є договором найму (оренди), який підпадає під правове регулювання норм глави 58 Цивільного кодексу України та §5 глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ). В силу частини 6 названої статті до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Аналогічне визначення договору оренди міститься і в ст. 759 Цивільного кодексу України.

Договір оренди відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України є укладеним з моменту досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов.

Водночас, оскільки орендоване майно є державною власністю, то відносини сторін даного Договору регулюються також Законом України «Про оренду державного та комунального майна», який є спеціальним законом з питань оренди державного та комунального майна.

У відповідності до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Договір оренди відповідно до ст. 11 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», а також ст. 638 Цивільного кодексу України є укладеним з моменту досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов.

За змістом частиною 1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Частиною 1 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» встановлено, що термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п'ять років, якщо орендар не пропонує менший термін.

Відповідно до п. 10.1 Договору цей Договір укладено строком на 3 роки, що діє з 30 червня 2002 р. до 30 червня 2005 р. включно.

Умови цього Договору зберігають силу протягом всього терміну цього Договору в тому числі у випадках, коли після його укладення законодавством встановлено правила, що погіршують становище Орендаря, а в частині зобов'язань Орендаря щодо орендної плати - до виконання зобов'язань.

У відповідності до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Частиною 1 статті 13 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачено, що передача об'єкта оренди орендодавцем орендареві здійснюється у строки і на умовах, визначених у договорі оренди.

Згідно ст. 765 Цивільного кодексу України наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

У відповідності до п. 2.1 Договору орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у Договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього Договору та акта приймання-передачі майна.

Передача майна в оренду здійснюється за вартістю, визначеною у Звіті про експертну оцінку вартості об'єкта оренди, складеному за Методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України (п.2.3 Договору).

Як зазначається позивачем у письмових поясненнях та не заперечується відповідачем, у відповідності до умов Договору позивач передав, а відповідач прийняв у користування нерухоме майно - офісне приміщення, що знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Предславинська, 34, на 1 поверсі, (162 м2), фактичну передачу приміщення було здійснено 01.07.2002 р.

При цьому сторонами не надано суду оригіналу для огляду чи належним чином засвідченої копії для долучення до матеріалів справи акту прийому - передачі вищезазначеного приміщення в оренду.

Відповідно до ч.1 ст.35 ГПК України обставини, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, можуть не доказуватися перед судом, якщо в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

За таких обставин господарським судом встановлено, що Державним підприємством «Наш дім» було належним чином виконано свій обов'язок з передачі Товариству з обмеженою відповідальністю Фірма «Прайм» ЛТД на підставі Договору орендованого приміщення, а відповідачем прийнято вказане приміщення в оренду без будь - яких зауважень.

Як свідчать матеріали справи, підтверджено представником позивача в судовому засіданні та відповідачем не спростовано, останній користувався орендованим майном (офісним приміщеннями), зокрема, протягом січня 2013 р. - листопада 2015 р.

Доказів повернення орендованого майна орендодавцю з оренди матеріали справи не містять.

Згідно абз. 1 ч. 1, ч. 5 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму, плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

За приписами ч. 1 ст. 286 Господарського кодексу України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках.

Частиною 3 ст. 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» встановлено обов'язок орендаря вносити орендну плату своєчасно та в повному обсязі.

Згідно частин 1 та 3 ст. 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендар за користування об'єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності, строки внесення орендної плати визначаються у договорі.

Відповідно до п. 3.1 Договору, з урахуванням умов Договору №2 (згідно виправлень №4), орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати, затвердженої Кабінетом Міністрів України, і становить без ПДВ за перший (базовий) місяць розрахунку січень 2007 р.:6 253,23 грн. Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному чинним законодавством.

Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції на наступний місяць (п.3.2 Договору).

Окрім того, одночасно з підписанням спірного правочину, а саме 01.07.2002 р., Регіональним відділенням ФДМ України по м. Києву був погоджений підписаний обома сторонами Розрахунок за перший (базовий) місяць оренди державного нерухомого майна, що знаходиться на балансі ДП «Наш дім», який є додатком до Договору та умовами якого встановлено, що орендна плата за перший (базовий) місяць оренди - травень складає 2 799,23 грн., розмір орендної плати за червень місяць буде визначено шляхом коригування орендної плати за травень на індекси інфляції за червень місяць. Копія вказаного розрахунку міститься в матеріалах справи.

Пунктом 3.3 Договору визначено, що перерахування здійснюються орендарем до 12 числа місяця, наступного за звітним з урахуванням щомісячного індексу інфляції таким чином: 30% орендної плати (839,77 грн.) перераховуються орендарем до державного бюджету. 70 % орендної плати (1 959,46 грн.) перераховуються орендарем на розрахунковий рахунок орендодавця.

Також, у матеріалах справи міститься Договір № 2 (згідно виправлень № 4) від 30.01.2007 р. про внесення змін до договору оренди № 32 від 01.07.2007 р. (далі - Договір №24)., що містить підписи представників сторін та засвідчений печаткою позивача.

Як вбачається з Договору № 2 (згідно виправлень № 4), сторонами було внесено зміни в положення Договору оренди №32 від 01.07.2002 р., зокрема: п. 3.1 п. 3 Договору викладено в наступній редакції: «Орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати, затвердженої Кабінетом Міністрів України і становить без ПДВ за перший (базовий) місяць розрахунку січень 2007 р. - 7503,84 грн. (згідно виправлень 6253,23 грн.); п. 3 Договору викладено в наступній редакції: «Орендна плата за січень 2007 р. визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за січень 2007 р.».

За умовами п. 6 Договору № 2(згідно виправлень № 4) невід'ємною і складовою частиною цього Додаткового договору є зміни до розрахунку орендної плати.

При цьому як на одну з підстав нарахування та визначення розміру орендної плати позивач посилається на зміну розміру орендної плати вказаним Договором № 2 (згідно виправлень № 4) від 30.01.07 р. про внесення змін до договору оренди № 32 від 01.07.07 р..

Відповідно до п. 4 Договору № 2(згідно виправлень № 4) всі інші умови Договору оренди № 32 від 01.07.2002р. залишаються незмінними.

Вказаний Договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами і діє протягом всього строку дії договору оренди № 32 від 01.07.02 р. (п. 5 Договору № 2 (згідно виправлень № 4).

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Як стверджує позивач, в порушення умов Договору свої договірні зобов'язання щодо перерахування коштів на сплату орендної плати в обумовленому Договором № 2 (згідно виправлень № 4) розмірі відповідач належним чином не здійснив.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як встановлено судом за матеріалами справи, не заперечувалось представниками позивача та підтверджено відповідачем, у період з січня 2013 р. по січень 2016 р. включно на виконання умов спірного договору відповідачем було сплачено загалом 334 756,57 грн., в т.ч. за 2013 р. - 133 213,87 грн., за 2014 р. - 93 396,99 грн., за 2015 р. - 57 835,22 грн. та за січень 2016 р. - 22 501,66 грн., що підтверджується платіжними дорученнями та банківськими виписками, копії яких долучені до матеріалів справи.

Окрім того, відповідно до даних Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «Прайм» ЛТД, станом на 01.02.2016 р. відповідач має дебетове сальдо у розмірі 38 157,46 грн., яке виникло з урахуванням, в тому числі, наявного станом на 01.01.13 р. сальдо в сумі 27 808,83 грн.

Як вбачається зі змісту наявного в матеріалах справи акта звіряння, складеного кожною стороною на підставі власних розрахунків, позивачем станом на 01.02.16 р. здійснене нарахування розміру орендної плати з урахуванням умов Договору №2 (згідно виправлень № 4), внаслідок чого за відповідачем, на думку ДП «Наш дім», обліковується заборгованість з орендної плати в сумі 147 350,54 грн.

При цьому враховуючи приписи ч. 1 ст. 35 ГПК України суми вхідного сальдо на користь відповідача в розмірі 27808,83 грн. та здійсненої ним оплати в загальному розмірі 334 756,57 грн. сторонами визнані та представниками сторін в судовому засіданні не заперечувались .

Відповідно до матеріалів справи, з метою досудового врегулювання спору позивач звернувся до відповідача з претензіями-вимогами, а саме: №242/1 від 30.05.2014 р., №391 від 16.09.2014 р., №463 від 17.09.2015 р.

Проте, вказані вимоги залишені відповідачем без задоволення.

Як зазначено позивачем в позовній заяві, відповідач в обумовлений Договором строк орендні платежі за користування майном належним чином та в повному обсязі не здійснив, у зв'язку з чим за орендарем - Товариством з обмеженою відповідальністю Фірма «Прайм» перед орендодавцем - Державним підприємством «Наш дім» станом на 01.02.2016 р. обліковується прострочена заборгованість по орендним платежам в сумі 147 350,54 грн., та яку позивач просить суд стягнути в позовній заяві та в наданих письмових поясненнях.

У відповідності до ст. 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України, основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Саме змагальність сторін, яка реалізується в господарському процесі через ст. 33 ГПК України дає змогу суду всебічно, повно та об'єктивно з'ясувати всі обставини справи та внаслідок чого ухвалити законне, обґрунтоване і справедливе рішення у справі.

Тобто, вказана норма Господарського процесуального кодексу України зобов'язує доводити свою правову позицію саме ту сторону, яка на неї посилається.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доказів визнання недійсним, оскарження вказаного Договору або його окремих положень на час проведення судового засідання 31.03.2016р. сторонами суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірного Договору на час його підписання та під час виконання з боку сторін відсутні.

Відповідно до п. 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №12 від 29.05.13 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна» спори про внесення змін до договору оренди (найму) у зв'язку із запровадженням нових тарифів, ставок орендної плати (в т. ч. внесенням змін до відповідних методик) мають вирішуватися з урахуванням вимог приписів статті 632ЦК України та частини другої статті 21 Закону «Про оренду державного та комунального майна», згідно з якими розмір орендної плати в договорі встановлюється за домовленістю сторін і може бути змінено за погодженням сторін або у випадках та на умовах, встановлених законом.

Суд зазначає, що за приписами ч. 2 ст. 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються для об'єктів, що перебувають у державній власності, Кабінетом Міністрів України.

Статтею 21 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачено, що розмір орендної плати може бути змінено за погодженням сторін. Розмір орендної плати може бути змінено на вимогу однієї з сторін, якщо з незалежних від них обставин істотно змінився стан об'єкта оренди, а також в інших випадках, встановлених законодавчими актами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 762 Цивільного кодексу України договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном.

Умовами договору, укладеного між сторонами, останні передбачили можливість перегляду розміру орендної плати на вимогу однієї із сторін у разі зміни методики її розрахунку, змін централізованих цін і тарифів, та в інших випадках передбачених чинним законодавством (п. 3.4 Договору).

Відповідно до ч. 1ст. 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або договором.

Частиною 1ст. 651 Цивільного кодексу України також встановлено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором бо законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом (ч. 2ст. 651 Цивільного кодексу України).

Разом з тим суд зазначає, що згідно п. 10.2. Договору умови цього Договору зберігають силу протягом усього строку договору, у тому числі у випадках, коли після його укладення законодавством установлено правила, що погіршують становище Орендаря.

Щодо посилання позивача як на підставу збільшення розміру орендної плати на Договір № 2 (згідно виправлень № 4) суд зазначає, що згідно зі ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України (п. 8 ст. 181 Господарського кодексу України).

Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. Обсяг цивільної дієздатності особи, що вчиняє правочин від імені юридичної особи, визначається відповідно до установчих документів юридичної особи та закону.

Як свідчать матеріали справи, зокрема, Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців щодо відповідача, керівником ТОВ Фірма «Прайм» ЛТД» значиться ОСОБА_5, в т.ч. станом на 30.01.07 р.

У відповідності до абз. 2 ч. 2 ст. 207 ЦК України (у редакції чинній на час спірних правовідносин) правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Разом з тим, судом встановлено, зокрема, що підпис від імені директора ТОВ Фірма «Прайм» ЛТД» ОСОБА_5 вчинений як на примірнику Договору оренди № 32 від 01.07.02 р., так і на примірнику Договору № 2 (згідно виправлень №4) від 30.01.07 р. про внесення змін до договору оренди № 32 від 01.07.02 р. Проте, за результатами візуального огляду судом копій примірників вказаних документів встановлена невідповідність підпису директора ТОВ Фірма «Прайм» ЛТД» ОСОБА_5 на різних документах.

Окрім цього Договір №2 (згідно виправлень № 4) містить відбиток печатки лише орендодавця ДП «Наш дім» та не містить відбиток печатки ТОВ фірма «Прайм» ЛТД, як це було передбачено приписами чинного на час укладення вказаного договору законодавства. Також в тексті Договору № 2 (згідно виправлень № 4) містяться вчинені невідомою особою виправлення номеру останнього, а також розміру орендної плати за перший (базовий) місяць.

В свою чергу представники відповідача в судових засіданнях заперечували підписання вказаного Договору № 2 (згідно виправлень №4) та вчинення дій на виконання останнього з боку відповідача.

При цьому клопотання про проведення почеркознавчої експертизи щодо становлення факту вчинення підпису на спірному Договорі № 2 (згідно виправлень № 4) іншою особою, ніж директор ТОВ фірма «Прайм» ЛТД, сторонами на час проведення судового засідання 31.03.16 р. суду заявлене не було.

Крім того, суд звертає увагу, що в порушення приписів чинного законодавства доказів погодження Змін до розрахунку орендної плати, які є невід'ємною складовою Договору №2 (згідно виправлень № 4), з відповідним відділенням Фонду державного майна України матеріали справи не містять. Будь - яких пояснень з даного питання Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву суду також не надано.

Також сторонами на час проведення судового засідання 31.03.16 р. суду не надано доказів існування інших, окрім Договору № 2 (згідно виправлень № 4), належних та допустимих доказів, в т.ч. додаткової угоди, укладеної між сторонами як в добровільному, так і в судовому порядку, на підтвердження зміненого розміру орендної плати.

Суд зазначає, що позивачем не надано суду оригіналів/належним чином засвідчених копій рахунків або будь яких інших документів, які б підтверджували узгодження сторонами іншого розміру орендної плати за спірний період, що, в сукупності з іншими обставинами справи, встановленими судом вище, позбавляє суд можливості розцінювати вказаний Договір №2 (згідно виправлень № 4) в якості належного та допустимого доказу на підтвердження підстав та розміру здійсненого позивачем нарахування збільшеної орендної плати за спірний період.

Таким чином, враховуючи вищенаведені приписи чинного законодавства та умови Договору оренди № 32 нерухомого майна, що належить до державної власності, а також фактичні обставини справи, за умови неможливості врахування положень Договору № 2 (згідно виправлень № 4) щодо збільшення розміру орендної плати, оскільки позивачем належними та допустимими доказами не підтверджене узгодження сторонами зміни розміру орендної плати, за висновками суду правові підстави для стягнення заявленої заборгованості з орендної плати відсутні.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні ст. 33 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, суд тому вважає за необхідне та правомірне відмовити позивачу у задоволенні позову з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу судові витрати покладаються на позивача.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.ст. 4-2, 4-3 ,22, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення складений та підписаний 04 травня 2016 р.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М. Селівон