РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" квітня 2016 р. Справа № 902/1105/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючої судді Олексюк Г.Є.

суддів Сініцина Л.М.

суддів Гудак А.В.

при секретарі судового засідання Вох В.С.

розглянувши апеляційну скаргу третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів ОСОБА_1 на рішення господарського суду Вінницької області від 01.02.16 р.

у справі № 902/1105/15 (суддя Маслій І.В. )

позивач Селянського фермерського господарства "Конкурент"

відповідач Головного управління Держгеокадастру у Вінницької області

відповідач Липовецької районної державної адміністрації Вінницької області

відповідач Фермерського господарства "Зінденс"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів ОСОБА_1

про визнання договорів оренди землі недійсними, скасування їх державної реєстрації та визнання договору оренди землі поновленим із попереднім орендарем

за участю представників сторін:

позивача - Мартинюк А.В., довіреність від 01.02.2016 р. № 5, Гоменюк В.І., - голова селянського фермерського господарства " Конкуррент" , Маліцький М.В., договір-доручення про надання правової допомоги № 49 від 06.07.2014 р.

відповідача 1 - Шендерук Г.Є. ( в режимі відеоконференції)

відповідача 2 - не з`явився

відповідача 3 - Зінченко Д.В., довіреність б/н від 15.02.2016 р. (в режимі відеоконференції)

третьої особи - Зінченко Д.В., договір про надання правової допомоги б/н від 22.09.2015 р. (в режимі відеоконференції)

Судом роз'яснено представникам сторін права та обов'язки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Вінницької області від 01.02.2016 р. у справі № 902/1105/15( головуючий-суддя Маслій І.В., судді - Кожухар М.С., Грабик В.В.) позов Селянського (фермерського) господарства "Конкурент" до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, до Липовецької районної державної адміністрації, до Фермерського господарства "ЗІНДЕНС", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів ОСОБА_1 про визнання договорів оренди землі недійсними, скасування їх державної реєстрації та визнання договору оренди землі поновленим із попереднім орендарем задоволено повністю.

Визнано недійсними:

- Договір оренди землі № 139 від 29.11.13 р., укладений між Головним управлінням Держземагентства у Вінницькій області та фізичною особою ОСОБА_1, зареєстрований в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 05.12.2013 р.;

- Договір оренди землі № 141 від 29.11.13 р., укладений між Головним управлінням Держземагентства у Вінницькій області та фізичною особою ОСОБА_1, зареєстрований в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06.12.2013 р.;

- Договір оренди землі № 246 від 31.12.13 р., укладений між Головним управлінням Держземагентства у Вінницькій області та фізичною особою ОСОБА_1, зареєстрований в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 18.01.2014 р.

Скасовано державну реєстрацію договорів оренди землі № 139 від 29.11.13 р., (р.н. 22); № 141 від 29.11.13 р. (р.н. 22) та № 246 від 31.12.13 р. (р.н. 22), укладених між Головним управлінням Держземагентства у Вінницькій області та фізичною особою ОСОБА_1.

Визнано поновленим договір оренди земельної ділянки від 01.10.2007 року, укладений між Липовецькою РДА у Вінницькій області та Селянським (фермерським) господарством "Конкурент", зареєстрований 12.12.2007 р. за №33.

Стягнуто з Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (вул. Келецька, 63, м. Вінниця, код ЄДРПОУ - 39767547) на користь Селянського (фермерського) господарства "Конкурент" (с. Спичинці, Погребищенський район, Вінницька область, код ЄДРПОУ - 23107090) 1624,00 грн. витрат пов'язаних із сплатою судового збору.

Стягнуто з Фермерського господарства "ЗІНДЕНС" (вул. Леніна, буд. 121-Б, м. Липовець, Липовецький район, Вінницька область, код ЄДРПОУ - 38344165) на користь Селянського (Фермерського) господарства "Конкурент" (с. Спичинці, Погребищенський район, Вінницька область, код ЄДРПОУ - 23107090) 1624,00 грн. витрат пов'язаних із сплатою судового збору.

Стягнуто з Липовецької районної державної адміністрації (вул. Героїв Майдану, 4, м.Липовець, Вінницька область, код ЄДРПОУ - 03084701) на користь Селянського (Фермерського) господарства "Конкурент" (с. Спичинці, Погребищенський район, Вінницька область, код ЄДРПОУ - 23107090) 1624,00 грн. витрат, пов'язаних із сплатою судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд керувався положеннями ст.ст. 15,764, ч.1 ст. 777 Цивільного кодексу України, ст. ст.13, 18, 31, 33 Закону України "Про оренду землі" та прийшов до висновку, що позивач звернувся до орендодавця з заявою про продовження терміну дії договору у строк, визначений договором та ст. 33 Закону; вимога про скасування державної реєстрації договорів оренди землі є похідною від вимоги щодо визнання недійними цих Договорів і підлягає до задоволення, оскільки її зміст відповідає способам захисту порушеного права.

Не погодившись із прийнятим рішенням, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів ОСОБА_1 звернувся із апеляційною скаргою, в якій вказує, що рішення господарського суду Вінницької області від 01.02.2016 р. прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Щодо порушенням норм процесуального права, апелянт вказує, що судом першої інстанції було розглянуто позовні вимоги про скасування державної реєстрації договорів оренди з порушенням правил предметної підсудності, а саме п.1 ч.1 ст. 12 ГПК України, ст.ст. 17, 18 КАС України та приписів п.6 ч.3 ст. 104 ГПК України.

Апелянт вказує, що розгляд спору про скасування державної реєстрації договору стенди мав здійснюватися за участю органу державної влади - суб'єкта владних повноважень (посадової особи), який здійснив державну реєстрацію оскаржуваних договорів оренди землі, оскільки судом вирішувалось питання про скасування вчиненої ним дії - державної реєстрації права оренди. Проте місцевий господарський суд не залучив до участі у справі державного реєстратора, хоча вирішив питання про його права та обов'язки (скасував вчинену ним реєстраційну дію).

Вважає, що місцевий господарський суд, визнавши недійсними оспорювані договори оренди, укладені з громадянином ОСОБА_1, позбавив його права користуватись спірними земельними ділянками.

Вказує, що позовна вимога про визнання спірних договорів недійсними фактично пред'явлена громадянину ОСОБА_1, оскільки саме ОСОБА_1 в результаті задоволення позову втратив певне благо - право оренди, тому саме він фактично відповідає за позовом позивача. Разом з тим, ОСОБА_1 в супереч ст. 21 ГПК України залучений до участі в справі в якості третьої особи, а не в якості відповідача.

Додатково вказує, що оспорювані договори оренди укладені з ОСОБА_1 не як з суб'єктом господарювання ; ОСОБА_1 у цих земельних правовідносинах не приймає участь як суб'єкт господарської діяльності і його договори, які оспорюються позивачем , не є господарськими. Той факт, що земельні ділянки надавались громадянину ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства не свідчить про підсудність спору господарському суду, що вбачається з п. 5 роз'яснень, наданих у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 24 жовтня 2011 року "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам".

Наголошує у скарзі, що земельні правовідносини у даному спорі виникли між трьома особами - позивачем, ГУ Держземагенства у Вінницькій області та громадянином ОСОБА_1 Тобто не всі учасники цих земельних відносин є суб'єктами господарської діяльності. Крім того, оспорювані договори оренди також не є господарськими, оскільки укладені з громадянином, а не з суб'єктом господарювання.

Тому земельні правовідносини у яких приймає участь громадянин ОСОБА_1 і які виникли з оспорюваних цивільно-правових договорів - є цивільно-правовими, а не господарськими, що вказує на підсудність вимоги про визнання цивільно-правових договорів недійсними судам загальної юрисдикції.

Скаржник зазначає, що заявляв клопотання про припинення провадження у справі, посилаючись на те, що земельних ділянок, які орендував позивач, наразі не існує, оскільки після закінчення договору оренди позивача від 01 жовтня 2007 року вони стали вільними, перейшли у розпорядження Держземагенства у Вінницькій області, який змінив їх межі, площу та цільове призначення, тобто сформував на місці старих земель нові земельні ділянки, які є окремими об'єктами цивільних відносин відповідно до ст. 79 ЗК України, відмінними від тих, які орендував позивач.

Зміна меж, площі і цільового призначення земельних ділянок, які на підставі договору оренди від 01.10.2007 року орендував позивач підтверджуються матеріалами справи (договорами оренди СФГ "Конкурент" та ОСОБА_1).

За таких обставин, земельної ділянки, яку орендував позивач за договором оренди від 01.10.2007 року , на час розгляду спору в суді не існувало.

Разом з тим, в порушення п. 1-1 ч.1 ст. 80 ГПК України місцевий господарський суд відмовив в задоволенні його клопотання про припинення провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмету спору, а в своєму рішенні не навів жодних мотивів такої відмови.

На думку скаржника, місцевий господарський суд у своєму рішенні не застосував

норми матеріального права, на підставі яких він визнав недійсними договори оренди землі № 139,141 від 29.11.2013 року та № 246 від 31.12.2013 р.

Висновки суду першої інстанції про те, що моментом укладення договору оренди землі слід вважати дату його держреєстрації є помилковими, оскільки відповідно до Закону України "Про оренду землі", в момент держреєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося, і така реєстрація не може змінювати моменту укладання договору. Про це вказав Верховний Суд України у постанові від 19 лютого 2014р. у справі № 6-162 цс13.

Скаржник вказує, що ніде в законі не передбачено, що строк договору рахується з моменту його державної реєстрації, як на те посилається суд першої інстанції.

Вважає такий висновок суду хибним, оскільки державна реєстрація це лише визнання державою факту виникнення, припинення або переходу речових прав на нерухоме майно, тому державна реєстрація не може змінювати строку дії договору, а користування земельною ділянкою має відбуватись у межах строку договору.

Тому строк дії договору від 01.10.2007р. слід рахувати з моменту його укладення, а відтак цей договір закінчився 01.10.2012р. і позивач в такому випадку для набуття переважного права на поновлення договору оренди землі зобов'язаний був звернутись до орендодавця з листом-повідомленням в строк до 01.09.2012р., однак звернувся лише 12.11.2012 року і відповідно цей строк пропустив, втративши переважне право на укладення договору оренди землі на новий строк. Оскільки позивач не додав до листа від 12.11.2012 року проект додаткової угоди про поновлення договору оренди землі, то він не виконав приписи ст. 33 Закону України "Про оренду землі" і не набув переважного права оренди.

Висновки місцевого господарського суду про те, що договір оренди позивача від 01.10.2007 року поновився автоматично, оскільки позивач продовжив користуватися земельною ділянкою після закінчення строку дії договору, а орендодавець протягом місяця не направляв йому лист-повідомлення про заперечення у поновленні договору оренди землі - також не обґрунтовані.

Так, постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2014р. встановлено, що договір оренди землі від 01.10.2007р., укладений між СФГ "Конкурент" та Липовецькою РДА на новий строк поновленим не був.

Обов'язковість судових рішень прямо визначено приписами ст. 124 Конституції України, ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та іншими законами.

Ч. 6 ст. 33 Закону України "Про оренду землі",визначено що договір оренди лише "вважається" поновленим, а не поновлюється автоматично. При цьому щоб договір поновився сторонам цього договору необхідно в обов'язковому порядку в місячний термін укласти додаткову угоду про поновлення договору оренди,

Тому, якщо позивач продовжив використовувати земельну ділянку після закінчення строку дії договору оренди землі від 01.10.2007 року і не уклав з орендодавцем додаткову угоду про поновлення раніше укладеного договору оренди - це свідчить про самовільне зайняття земельної ділянки позивачем і її використання без правовстановлюючих документів, а не про "автоматичне" поновлення договору.

З посиланням на до п. 2.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 травня 2011 року № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» вказує,що якщо позивач не зареєстрував право оренди земельної ділянки на новий строк, після припинення строку дії його договору від 01.10.2007 року, - то він не має права на визнання цього договору поновленим, адже будь-які права щодо земельної ділянки, яку він орендував, на новий строк не виникли і не могли виникнути в силу прямих приписів вищевказаних норм закону. Суд не може захищати права позивача на землю, які у нього не виникли, оскільки це суперечить ч. 1 ст. 16 ЦК України.

За таких обставин, на думку скаржника, коли позивач взагалі не ініціював перед орендодавцем питання про укладення додаткової угоди про поновлення договору оренди землі від 01.10.2007 року на новий строк, коли така угода не укладена, коли після припинення договору оренди землі від 01.10.2007 року, земельні ділянки, які були предметом оренди за цим договором були знищені і на їх місці утворились нові земельні ділянки, - рішенням суду про поновлення договору оренди без укладення додаткової угоди, без досягнення домовленості щодо всіх істотних умов договору та ще й щодо неіснуючого майна порушено ч. 5 ст. 203 ЦК України (правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків) та ст. 15, ч. 5, 6, 8 та 10 ст. 33 Закону України "Про оренду землі", тому це рішення підлягає скасуванню відповідно до приписів ст. 104 ГПК України.

З огляду на зазначене, просить скасувати повністю рішення господарського суду Вінницької області від 01.02.2016 р. у справі №902/1105/15 і прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю, припинити провадження за позовними вимогами про визнання недійсними і скасування державної реєстрації договорів оренди землі, укладених між громадянином ОСОБА_1 та Головним управлінням Держземагентства у Вінницькій області № 139, 141 від 29.11.2013 року, № 246 від 31.12.2013 року у зв'язку з їх непідвідомчістю господарському суду.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказує на помилковість тверджень апелянта про непідвідомчість даного спору господарському суду .

При цьому позивач зазначає, що оскаржувані Договори оренди землі укладені з метою ведення фермерського господарства та фактичним вигодонабувачем за даними договорами є саме фермерське господарство, а не гр. ОСОБА_1, тому що орендована земельна ділянка за законом може використовуватись лише фермерським господарством "Зінденс", яке було утворено з такою метою.

Тому суб'єктний склад відповідає вимогам ст. 1 ГПК України та цілком узгоджується з п. 19 Постанови пленуму ВГС України № 10 від 24 жовтня 2011 р. "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам", п. 1 Постанови пленуму ВГС України № 6 від 17.05.2011 р. "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" та особливо п.п. 1.1. п. 1 Постанови Пленуму ВГСУ № 11 від 29 травня 2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів" недійсними", оскільки сторонами спору є С(Ф)Г "Конкурент", Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області та ФГ "Зінденс" як землекористувач, оскільки право користування виникло не у ОСОБА_1, а у фермерського господарства.

Посилання скаржника на п. 5 Постанови пленуму ВГСУ № 10 від 24 жовтня 2011 р. є неналежними, оскільки у вказаному пункті ідеться про оскарження відмови в державній реєстрації фермерського господарства.

Вважає , що твердження скаржника про те, що суд при винесенні рішення не застосував жодної норми права є безпідставними, оскільки під час вирішення спору суд керувався ст. 13, 16,18, 31, 33.(Поновлення договору оренди землі) Законеу України "Про оренду землі", ст.ст. 3, 764, ч. 1 ст. 777 ЦК України , де закріплені переважні права наймача.

Вказує, що 01 жовтня 2007 р. між Липовецькою районною державною адміністрацією та СФГ "Конкурент" було укладено договір оренди землі,згідно з умовами якого орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва яка знаходиться на території Білянської сільської ради, загальною площею 91,0315 га.

Згідно п. 8 Договору, його укладено на 5 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Позивач у відзиві наголошує, що відповідно до ст. 18 Закону України "Про оренду землі" (в редакції, яка діяла на момент виникнення правовідносин -2012 р.), договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Орендарем дане положення виконувалось з урахуванням Рішення Конституційного суду України від 09.02.09р. № 1-рп/99, щодо офіційного тлумачення положення ст. 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), де роз'яснено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Тому, термін дії Договору оренди землі закінчувався 12 грудня 2012 р.

Отже, СФГ "Конкурент" подав лист-повідомлення за 30 днів до закінчення строку дії Договору, але орендодавець у місячний строк жодної відповіді не дав. Не отримавши відмови чи заперечення на поновлення Договору оренди землі, СФГ "Конкурент" продовжував користуватися орендованими земельними ділянками, вважаючи договір оренди поновленим на підставі ч. 6 ст. 33 Закону України "Про оренду землі".

Також, посилання апелянта на пропуск одного дня при надіслання Листа-повідомлення орендодавцеві є хибними, оскільки 12 грудня 2012 року є тридцятим днем відліком строку від 12 листопада 2012 р., починаючи з наступного дня - 13 листопада 2012 р. з урахуванням положень ч. 1 ст. 255 ЦК України, відповідно до якої, якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.

Вказує, що 11 січня 2010 року між орендодавцем та орендарем було підписано додаток до Договору оренди землі від 01 жовтня 2007 р.,відповідно до якого було змінено строк дії договору та орендна плата. Позивач у відзиві наголошує на правильності доводів господарського суду Вінницької області про те , що така додаткова угода є позицією орендодавця продовжувати орендні відносини після 2012 року. Посилання скаржника на те, що СФГ "Конкурент" не мав переважного права, оскільки орендна плата встановлена договором в розмірі 3% від нормативно-грошової оцінки землі є нижчою, ніж запропонована ОСОБА_1 у розмірі 4% від нормативно-грошової оцінки землі не заслуговує на увагу та не відповідає закону, оскільки оскаржувані договори було укладено 29.11.2013 року та 31.12.2013 року, а поновлення договору відбулося у листопаді-грудні 2012 року, тобто за 1 рік до укладення оспорюваних договорів оренди землі, а не під час процедури поновлення.

На думку позивача, договір є поновленим з підстав ч. 6 ст. 33 Закону України "Про оренду землі", а не з підстав ч. 5 ст. 33 Закону України "Про оренду землі", так як орендар продовжував користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі.

На думку позивача, апелянт не вірно посилається на обставини справи, встановлені постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2014 року про те, що Договір оренди землі від 01 жовтня 2007 року не поновлено, оскільки тлумачить дане судове рішення на власний розсуд.

Зазначає, що оскаржувані договори оренди землі між Головним управління Держземагенства у Вінницькій області та ОСОБА_1 не можуть визнаватися недійсними на майбутнє з тієї причини, що попередній договір між СФГ "Конкурент" та Липовецькою районною державною адміністрацією від 01 жовтня 2007 року визнаються поновленими, тобто строк дії договору не переривався.

Вважає, що апелянт намагається ввести суд в оману з метою збагачення та отримання власної вигоди, оскільки ОСОБА_1 подано позов до С(Ф)Г "Конкурент" про відшкодування шкоди за оспорюваними договорами, що підтверджується копією позовної заяви про відшкодування шкоди та відповідними процесуальними документами (т. 1, а.с. 126).

Позивач у відзиві зазначає, що Липовецька районна державна адміністрація позов визнає та просить визнати Договір оренди землі від 01 жовтня 2007 р поновленим (т. 1,а.с. 155-156).Вважає, що оскаржувані договори порушують право оренди та переважне право на поновлення договору оренди землі СФГ "Конкурент" та є недійсними з моменту їх укладення.

Просить залишити рішення господарського суду Вінницької області від 01.02.2016 р. у справі № 902/1105/15 без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В додаткових поясненнях до відзиву на апеляційну скаргу позивач серед іншого покликається на ст. 33 Закону України "Про оренду землі" та вказує, що відповідач порушив процедуру надання земельних ділянок в оренду укладеними з Зінченко Д.В. договорами оренди землі, що в свою чергу потягло позбавлення права користування землею СФГ "Конкурент".

У судовому засіданні представник апелянта Зінченко Д.В. підтримав вимоги апеляційної скарги, вказав, що суд першої інстанції грубо порушив норми матеріального і процесуального права, зокрема розглянув позовну вимогу про скасування державної реєстрації договорів оренди землі, яка не підсудна господарським судам у відповідності із ст. 12 ГПК України і підлягала розгляду у порядку адміністративного судочинства; суд першої інстанції не залучив до участі у справі державного реєстратора, що є підставою для скасування рішення місцевого господарського суду. Наголосив, що місцевий господарський суд визнав недійсними договори оренди землі, які не являються господарськими, оскільки укладені з громадянином ОСОБА_1, який не є суб'єктом підприємницької діяльності, тобто суд розглянув справу з вимогами, які повинні розглядатись відповідно до норм ЦПК України. Крім того, в порушення ст. 21 ГПК України ОСОБА_1 брав участь в якості третьої особи, а не в якості відповідача по справі.

Просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, та відмовити в позові, а в частині вимог, які були непідсудними суду, просив припинити провадження.

Як представник відповідача 3 Зінченко Д.В. підтримав апеляційну скаргу, вважає , що оскаржуване рішення підлягає скасуванню. Додатково вказав, що для поновлення договору необхідно обов'язково укласти додаткову угоду про поновлення договору оренди; з посиланням на практику Верховного Суду України зазначив, що право оренди настає лише з моменту укладення і реєстрації угоди, суб'єкт господарювання має право на оренду з моменту, коли були зареєстровані відповідні права, чого не було дотримано у даному випадку, тому договір не є поновленим, просить задовольнити апеляційну скаргу.

Представник позивача Мартинюк А.В. суду пояснила, що договір оренди земельної ділянки було укладено 01.10.2007 р. відповідно до вимог чинного закону, зареєстровано в реєстрі 12.12.2007 р., у січні 2010 року укладено додаток до договору оренди землі у зв'язку з тим, що змінювалась орендна плата, було продовжено термін дії договору з п'яти років на сім років, вказала, що кількість земель, які орендує позивач сукупно складає 91 гектар, орендна плата вносилась позивачем щомісячно, рівними частинами, у червні 2014 року СФГ "Конкурент" дізналося, що на право власності на урожай із земельних ділянок претендує ОСОБА_1, а також те, що на дану земельну ділянку є інший договір оренди. Вказала, що станом на листопад - грудень 2012 року розмір земельних ділянок не було змінено, а під час поновлення договору у листопаді - грудні 2012 року інших орендарів не було, тому на той час ОСОБА_1 не міг запропонувати вигідніші умови оренди земельної ділянки.

Додатково пояснила, що просять визнати договір оренди поновленим на підставі ч.6 ст. 33 Закону України « Про оренду землі». Спірними земельними ділянками СФГ « Конкурент « продовжувало користуватись до вересня 2014 р. ,орендну плату сплачували до жовтня 2014 р. ,письмової відмови орендодавця від поновлення договору оренди не отримували, в місячний строк додаткової угоди до договору оренди не укладали і до суду з позовом про визнання такої додаткової угоди укладеною не звертались . Просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представник позивача Маліцький М.В. в судовому засіданні пояснив, що проводилась інвентаризація земельних ділянок, за результатами якої було складено звіти, відповідно до яких було зазначено, що землі використовувались для товарного сільськогосподарського виробництва, користувач - СФГ "Конкурент", тобто на час звернення третьої особи дана земельна ділянка не була вільною, що було не враховано відповідачем, коли він укладав відповідні договори з третьою особою та призвело до того, що на одну земельну ділянку було укладено два договори. Просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник позивача Гоменюк В.І. вказав, що оскаржуване рішення прийняте у повній відповідності до норм чинного законодавства України. Крім того, зазначив, що після закінчення дії договору, він особисту подавав відповідачу 2 разом з листом додаткову угоду для затвердження, проте доказів надати не може. Просить рішення господарського суду Вінницької області від 01.02.2016 р. залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник позивача ОСОБА_12 в судовому засіданні 30.03.2016р. пояснив, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, дійшов правильного висновку, застосувавши до спірних правовідносин ч. 6 ст. 33 Закону України "Про оренду землі". Просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник відповідача 1- Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області пояснила, що оскільки за їх даними спірна земельна ділянка була вільна, у зв"язку із закінченням строку дії договору про оренду , укладеного з Селянським фермерським господарством "Конкурент" та враховуючи , що він не був продовжений згідно діючого земельного законодавства, спірна земельна ділянка була виділена ОСОБА_1 Просила апеляційну скаргу задовольнити, а оскаржуване рішення скасувати.

Відповідач 1 в судове засідання не з"явився, причини не явки суду не повідомив. Про час та місце розгляду справи попереджався в установленому законом порядку, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.14, т.4).

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Оскільки відповідач -1 належним чином повідомлявся про час та місце апеляційного перегляду справи, враховуючи обмеженість строків вирішення спору, явка сторін обов'язковою не визнавалась, судова колегія не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та визнала за можливе розглянути справу у його відсутність.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. У процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при винесенні оскарженого рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 01 жовтня 2007 р. між Липовецькою районною державною адміністрацією та СФГ "Конкурент" було укладено договір оренди землі,зідно з умовами якого орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва,яка знаходиться на території Білянської сільської ради, загальною площею 91,0315 га(а.с.28-30,т.1).

Згідно п. 8 Договору, його укладено на 5 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію ( а.с.28 ,т.1).

Даний договір зареєстровано у Липовецькому відділенні Вінницької філії ДП "Центр ДЗК", про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 12.12.2007 р. за № 33.

11 січня 2010 року між Орендодавцем та Орендарем було підписано додаток до Договору оренди землі від 01 жовтня 2007 р.,відповідно до якого було змінено строк дії договору та орендна плата. Однак даний додаток не був зареєстрований в Державному реєстрі земель.

12.11.2012 р. орендар СФГ "Конкурент" надіслав Лист-повідомлення Орендодавцеві - Голові Липовецької районної державної адміністрації, в якому просив поновити договір оренди землі від 01 жовтня 2007р., що зареєстрований у Липовецькому відділенні Вінницької філії ДП "Центр ДЗК" за № 33 від 12 грудня 2007 р., шляхом його переукладення терміном на 5 років з орендною платою 3% нормативно-грошової оцінки вартості земельної ділянки ( а.с.34, т.1)

Відповідно до довідки Головного управління Держземагентства в Вінницькій області від 31.01.2013 р. Липовецька районна державна адміністрація втратила повноваження щодо розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності, а дані повноваження перейшли до нього ( а.с.35, т.1).

Згідно повідомлення Головного управління Держземагентства у Вінницькій області від 31.01.2013 р. № 54, нормативна грошова оцінка одного гектара ріллі в цінах 1995р. з врахуванням коєфіцієнта 1,756 відповідно Постанови КМУ від 31.10.2011 року № 1185 становить - по Білянській сільській раді с. Біла - 8 112,72 грн., ( а.с.36, т.1).

29 листопада 2013р. ГУ Держземагентства у Вінницькій області видано накази НОМЕР_3, НОМЕР_2 про надання земельних ділянок площами 17,2336 га та 15,6008 га в оренду ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства.

В свою чергу, 29 листопада 2013р. був укладений Договір про оренду землі № 139 між Головним управлінням Держземагенства у Вінницькій області та ОСОБА_1 .

Відповідно до п.2 Договору, в оренду передається земельна ділянка загальною ділянкою 17,2336 га, ріллі . Кадастровий номер: НОМЕР_1 .

Згідно п.8 Договору, договір укладений на 25 років з моменту укладення договору. Дата закінчення терміну договору - 29.11.2038р. ( а.с.66, т.1).

Пунктом 15 Договору визначено цільове призначення земельної ділянки - для ведення фермерського господарського ( код цільового призначення -01.02) ( а.с.66, зворот т.1).

Згідно Акту передавання - приймання орендованої земельної ділянки від 29.11.2013 р., орендар ОСОБА_1 прийняв, а орендодавець Головне управління Держземагентства в Вінницькій області передав земельну ділянку кадастровий номер № НОМЕР_1 площею 17, 2336 га ( а.с.69 ,т.1).

Також, 29.11.2013р. був укладений Договір оренди землі № 141 між Головним управлінням Держземагентства у Вінницькій області та ОСОБА_1.

Згідно п.2 Договору, в оренду передається земельна ділянка загальною площею 15,6008га. ріллі. Кадастровий номер : НОМЕР_4.

Пунктом 8 Договору визначений строк дії Договору на 25 років з моменту укладення. Дата закінчення терміну договору 29.11.2013р. ( а.с.72 т.1).

Згідно Акту передавання - приймання орендованої земельної ділянки від 29.11.2013 р., орендар ОСОБА_1 прийняв, а орендодавець Головне управління Держземагентства в Вінницькій області передав земельну ділянку кадастровий номер № НОМЕР_4 площею 15,6008 га ( а.с.75, т.1).

Відповідно до п.15 Договору, визначено цільове призначення земельної ділянки - для ведення фермерського господарства ( код цільового призначення -01.02) ( а.с.72, зворот).

В подальшому, 31 грудня 2013 року ГУ Держземагентства у Вінницькій області видано наказ НОМЕР_5 про надання земельної ділянки площею 57,0907 га в оренду ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства.

31.12.2013 року був укладений договір оренди землі № 246 між Головним управлінням Держземагенства у Вінницькій області та ОСОБА_1 ( а.с.78 -80 ,т.1, зворот).

Відповідно до п.2 Договору визначено, що в оренду передається земельна ділянка загальною площею 57,0907 га, ріллі. Кадастровий номер : НОМЕР_6.

Пунктом 8 Договору визначено, що договір укладено на 25 років з моменту укладання. Після закінчення строку дії договору орендар має переважне право поновити його на новий строк. У цьому орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію. Дата закінчення терміну договору 30.12.2038р. ( а.с.78 ,т.1).

Згідно п.15 Договору, цільове призначення земельної ділянки - для ведення фермерського господарства ( код цільове призначення -01.02) ( а.с. 78, зворот т.1).

Як вбачається з матеріалів справи , 13 червня 2014 р. Державною інспекцією сільського господарства України у Вінницькій області було складено Акт перевірки № 451/14 щодо дотримання вимог земельного законодавства суб"єктами господарювання СФГ "Конкурент" ( а.с.58-60, т.1).

Державною інспекцією сільського господарства у Вінницькій області складений Акт обстеження земельної ділянки № 38/14 від 13 червня 2014р., яким встановлено самовільне зайняття СФГ "Конкурент" земельних ділянок :

1) площею 17,2336 га (кадастровий номер НОМЕР_1)

2) площею 15, 6008 га (кадастровий номер НОМЕР_4)

3)площею 57,0907 га (кадастровий номер НОМЕР_6) на території Білянської сільської ради за межами населеного пункту с. Біла Липовецького району Вінницької області ( а.с. 61, зворот т.1).

За наслідками перевірки Державною інспекцією сільського господарства у Вінницькій області було складено протокол про адміністративне правопорушення № 000971 від 13 червня 2014р., (а.с.62,т.1), а в подальшому видано Постанову про накладення адміністративного стягнення № 95/14 від 13 червня 2014 р., яким на голову СФГ "Конкурент" Гоменюка В.І. накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. ( а.с. 63- 64, т.1).

Не погодившись із зазначеним, СФГ "Конкурент" звернулось з позовом про визнання договорів оренди землі , укладених між ГУ Держземагентства у Вінницькій області та ОСОБА_1 недійсними, скасування їх державної реєстрації та визнання договору оренди землі,укладеного між Липовецькою районною державною адміністрацією та СФГ "Конкурент" поновленим із попереднім орендарем.

Аналізуючи зазначені обставини справи, колегія суддів вважає за необхідне вказати таке.

Так, за приписами статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 2 статті 792 Цивільного кодексу України також встановлено, що відносини по найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Щодо вимоги про визнання поновленим договору оренди земельної ділянки від 01.10.2007 року, укладеного між Липовецькою РДА у Вінницької області та Селянським ( фермерським) господарством "Конкурент", зареєстрованого 12.12.2007 р. у Липовецькому відділенні Вінницької філії ДП "Центр ДЗК" за № 33, судова колегія відзначає таке.

Згідно ст.93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Приписами статті 13 Закону України "Про оренду землі" визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до статті 15 вказаного Закону істотною умовою договору оренди землі є зокрема, строк дії договору оренди.

Відповідно до ст.31 Закону України "Про оренду землі", договір оренди землі припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено.

Аналогічне за змістом положення передбачено в п.37 договору оренди землі від 01.10.2007 року.

Як вже зазначалося вище, відповідно до п.8 договору, останній укладено на 5 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Стаття 33 Закону України "Про оренду землі" об'єднує два випадки пролонгації договору оренди.

Так, у частинах першій - п'ятій статті 33 цього Закону передбачено, що по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк.

Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі.

До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди.

При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється.

Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

Виходячи з приписів статей 319, 626 ЦК України слід дійти висновку про те, що реалізація переважного права на поновлення договору оренди, яка передбачена частиною першою статті 33 Закону України "Про оренду землі", можлива лише за умови дотримання встановленої цією нормою процедури та наявності волевиявлення сторін.

Таким чином, згідно із частинами першою - п'ятою статті 33 Закону України "Про оренду землі" у разі поновлення договору оренди землі умови договору можуть бути змінені за згодою сторін з укладенням додаткової угоди. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати чи інших істотних умов договору, передбачених статтею 15 цього Закону, переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється.

Отже, для застосування частини першої статті 33 Закону України "Про оренду землі" та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди необхідно встановити такі юридичні факти: орендар належно виконує свої обов'язки за договором, орендар до закінчення строку дії договору повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди, орендодавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень та своє рішення.

Частиною шостою статті 33 Закону України "Про оренду землі" передбачена інша підстава поновлення договору оренди: у разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Частинами восьмою, дев'ятою статті 33 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов'язковому порядку; відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено в суді.

Таким чином, для поновлення договору оренди землі з підстав, які передбачені частиною шостою статті 33 Закону України "Про оренду землі", необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар продовжує користування виділеною земельною ділянкою; орендар належно виконує свої обов'язки за договором, відсутнє письмове повідомлення орендодавця про відмову в поновленні договору оренди, сторони укладають додаткову угоду про поновлення договорів оренди.

Аналогічний підхід до застосування норм права, які регулюють відносини з питань поновлення договорів оренди висловлює Верховний Суд України у постанові від 25.02.2015р. у справі № 6-219цс14.

За статтею 111-28 Господарського процесуального кодексу України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що порушення переважного права орендаря, яке підлягає захисту відповідно до статті 3 ЦК України, матиме місце при укладенні договору оренди:

- з новим орендарем при отриманні письмового повідомлення попереднього орендаря про намір реалізувати переважне право;

- у разі недосягнення згоди щодо плати за новим договором та інших умов договору з іншим наймачем на більш сприятливих умовах і укладення з ним договору на тих самих умовах, які запропоновані попереднім наймачем при реалізації переважного права;

- укладення договору з новим орендарем за умови, що підставою відмови попередньому орендарю в поновленні договору оренди було повідомлення орендодавця про необхідність використовувати об'єкт оренди для власних потреб.

Як вбачається , позивач, звертаючись до суду за захистом порушеного права та обгрунтовуючи позовні вимоги щодо поновлення договору оренди, посилається на ч.6 ст.33 Закону України "Про оренду землі", при цьому вказує також на додаток до договору від 11 січня 2010 року .

Слід зазначити, що стаття 33 Закону України "Про оренду землі" містить дві різні правові конструкції, а зміст права, підстави та обставини для захисту переважного права орендаря, яке виникає відповідно до частин першої-п'ятої зазначеної статті, не є тотожними змісту та підставам захисту його права, яке виникає за частиною 6 наведеної вище статті.

При цьому ,частиною 6 ст.33 Закону України "Про оренду землі" визначено, що договір оренди лише вважається поновленим, а не поновлюється автоматично. При цьому, сторонам цього договору необхідно в обов'язковому порядку в місячний термін укласти додаткову угоду про поновлення договору оренди, що прямо визначено ч.8 ст.33 цього Закону та зареєструвати її відповідно до вимог Закону.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, позивач всупереч положенням ч. 8,9 ст. 33 Закону України « Про оренду землі» в місячний строк додаткової угоди до договору оренди від 01.10.2007 р. не укладав і до суду з позовом про визнання такої додаткової угоди укладеною не звертався. Даних обставин не запеперчили представники позивача в судовому засіданні апеляційного господарського суду .

Таким чином, позивач безпідставно стверджує, що право використання земельної ділянки у нього виникло на підставі того, що він продовжував використовувати землю після закінчення строку дії договору.

Суд апеляційної інстанції не може прийняти покликання представників позивача про те, що проект додаткової угоди був наданий головою СФГ «Конкурент « разом з листом про поновлення договору -12.11.2012 року особисто відповідачу 2 (а.с.34 ,т.1), оскільки у вказаному листі не має жодного посилання на додаткову угоду і матеріали справи доказів подання такої додаткової угоди не містять.

З огляду на зазначене, колегія суддів відзначає, що оскільки позивач не додав до листа від 12.11.2012 р. проект додаткової угоди про поновлення договору оренди землі, він тим самим не виконав приписи ст.33 Закону України " Про оренду землі".

Суд не може взяти до уваги і покликання позивачів на укладення 11 січня 2010 року між Орендодавцем та Орендарем додатку до Договору оренди землі від 01 жовтня 2007 р.,відповідно до якого було змінено строк дії договору та орендна плата.

Згідно ч.1 ст.638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно п.п. 2.1, 2.9, 3.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 17.05.2011 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" підстави набуття прав на землю визначені розділом IV Земельного кодексу України. Суб'єкт господарювання має право на визнання за ним права на оренду земельної ділянки лише за умов дотримання вимог статей 124, 125 Земельного кодексу України і ст.16 Закону України "Про оренду землі". Відповідно до вимог чинного законодавства обов'язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку.

Статтею 125 Земельного кодексу України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч.ч. 1,3 ст.3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація прав є обов'язковою. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч.5 ст.6 Закону України "Про оренду землі", право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

За приписами ст. 654 ЦК України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст.210 Цивільного кодексу України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Частиною 4 ст. 334 ЦК України визначено ,що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ст.ст. 18, 20 Закону України "Про оренду землі", договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Відповідно до п.2.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 травня 2011 року №6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин", суб'єкт господарювання має право на визнання за ним права на оренду земельної ділянки лише за умов дотримання вимог статей 124, 125 ЗК України і статті 16 Закону України "Про оренду землі".

Верховний суд України у своєму листі від 01.04.2014 року "Аналіз практики застосування судами ст.16 Цивільного кодексу України" роз'яснив, що з моменту проведення реєстрації додаткової угоди настає момент поновлення договору і виникнення за ним права оренди (ст. 640 ЦК, ст. 125 ЗК).

Крім того, Верховний суд України в постановах №6-55цс14 від 04.06.2014 року, №6-162цс13 від 19.02.2014р., №6-118цс13 від 25.12.2013р, №6-127цс13 від18.12.2013р. зазначив, що сторони договору, дійшовши згоди щодо істотних умов договору оренди землі, скріплюють його своїми підписами, що і є моментом укладення договору. Разом із тим цивільні права та обов'язки, на досягнення яких спрямоване волевиявлення сторін договору оренди, набуваються після відповідної реєстрації. Реєстрація договору є адміністративним актом, тобто елементом зовнішнім щодо договору. У момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося.

Таким чином, при недотриманні вимоги стосовно реєстрації правочину у тих випадках, коли така реєстрація визнана законом обов'язковою, такий правочин не набув чинності, а отже, не має юридичної сили і не може породжувати для його суб'єктів бажаного правового результату і відповідних прав.

Оскільки, як встановлено судами обох інстанцій, додаток до Договору оренди землі від 01 жовтня 2007 р., підписаний 11 січня 2010 року між Орендодавцем та Орендарем та відповідно до якого було змінено строк дії договору та орендна плата, не був зареєстрована у встановленому законом порядку, суд апеляційної інстанції приходить до висновк ,що він є неукладеним .

Проаналізувавши все вище наведене , колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що договір оренди землі від 01 жовтня 2010 року не був поновлений на новий строк, а його дія припинилась відповідно до п.8 договору оренди землі, в зв'язку із закінчення строку, на який його було укладено.

За таких обставин , колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду висновки місцевого господарського суду про те, що договір оренди землі від 01.10.2007р. поновлений автоматично, оскільки позивач продовжував користуватися земельною ділянкою після закінчення строку дії договору оцінює критично, оскільки дані висновки суперечать обставинам справи та нормам чинного законодавства, які застосовуються до даних правовідносин.

Враховуючи вище наведене ,вимоги СФГ «Конкурент» про визнання договору оренди землі поновленим із попереднім орендарем до задоволення не підлягають, а рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з прийняттм нового-про відмову у задоволенні позову.

Як вбачається з матеріалів справи, однією з позовних вимог СФГ Конкурент є визнання недійсними договорів оренди землі № 139, № 141 від 29.11.13 р., № 246 від 31.12.13 р.,укладених між Головним управлінням Держземагентства у Вінницькій області та фізичною особою ОСОБА_1. Як на підставу позовних вимог позивач посилається на порушення його прав, передбачених ст. 95 ЗК України та положень ст. 215 ЦК України.

Так, договір оренди землі № 139 від 29.11.13 р., укладений між Головним управлінням Держземагентства у Вінницькій області та фізичною особою ОСОБА_1, зареєстрований в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 05.12.2013 р.

Пунктом 2 зазначеного договору визначено, що в оренду передається земельна ділянка загальною площею 17,2336 га, ріллі. Кадастровий номер : НОМЕР_1. Відповідно до п.8, договір укладений на 25 років з моменту його укладення. Дата закінчення терміну договору 29.11.2038 року.

Земельна ділянка надана в оренду для ведення фермерського господарства ( код цільового призначення -01.02) ( а.с.66, зворот )

Договір оренди землі № 141 від 29.11.13 р. ,укладений між Головним управлінням Держземагентства у Вінницькій області та фізичною особою ОСОБА_1, зареєстрований в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06.12.2013 р.

Пунктом 2 зазначеного договору визначено, що в оренду передається земельна ділянка загальною площею 15,6008 га, ріллі. Кадастровий номер : НОМЕР_4. Відповідно до п.8, договір укладений на 25 років з моменту його укладення. Дата закінчення терміну договору 29.11.2038 року.

Земельна ділянка надана в оренду для ведення фермерського господарства ( код цільового призначення -01.02) ( а.с.72, зворот ).

Договір оренди землі № 246 від 31.12.13 р., укладений між Головним управлінням Держземагентства у Вінницькій області та фізичною особою ОСОБА_1, зареєстрований в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 18.01.2014 р.

Пунктом 2 зазначеного договору визначено, що в оренду передається земельна ділянка загальною площею 57,0909 га, ріллі. Кадастровий номер : НОМЕР_6. Відповідно до п.8, договір укладений на 25 років з моменту його укладення. Дата закінчення терміну договору 30.12.2038 року.

Земельна ділянка надана в оренду для ведення фермерського господарства (код цільового призначення -01.02) ( а.с.78, зворот ).

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Проаналізувавши зміст зазначених договорів, колегія суддів вважає, що сторони під час їх укладання досягли всіх істотних умов та ними дотримані положення ст.ст. 202, 203, 207, 210 ЦК України. Вищевказані договора укладені на вільні земельні ділянки ,оскільки ,як зазначалось вище , договір оренди землі від 01 жовтня 2007 року, укладений між Липовецькою РДА та СФГ «Конкурент» припинив свою дію.

Разом з тим,судова колегія апеляційної інстанції відзначає, що місцевим господарським судом не наведено жодних норм чинного законодавства, на підставі яких зазначені вище правочини були визнані недійсними.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що в силу ст.ст. 203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, щодо відповідності змісту правочину ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Проте , оспорювані договори оренди землі від № 139 від 29.11.2013р, №141 від 29.11.2013р., №246 від 31.12.2013р. є укладеними у повній відповідності до діючого законодавства, а тому відсутні підстави для визнання їх недійсними.

Разом з тим, судова колегія відзначає, що стороною вищевказаних договорів є ОСОБА_13 ( а.с.68, зворот; а.с. 74, зворот; а.с.80, зворот).

З огляду на зазначену обставину, судова колегія відзначає, що оскільки ОСОБА_13, є стороною оспорюваних договорів, він має приймати участі у спорі про визнання укладеного ним договору недійсним в якості відповідача , а не третьої особи. На зазначені обставини суд першої інстанції уваги не звернув, розглянув і задовольнив вимоги про визнання договорів недійсними , які пред»явлені до третьої особи.

Згідно ч.1 ст. 24 ГПК України господарський суд за наявністю достатніх підстав має право до прийняття рішення залучити за клопотанням сторони або з власною ініціативою до участі у справі іншого відповідача. Відповідно до п.4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про деякі питання, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів України" № 01-08/369 від 29.06.2010 р. зазначено, що залучення у разі необхідності підприємства, організації чи громадянина, що виступав у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, відповідачем у тій же справі здійснюється на загальних підставах та в порядку, визначених статтею 24 ГПК України. У такому разі відповідне підприємство, організація чи громадянин втрачає статус третьої особи у даній справі, при цьому прийняття якогось окремого судового рішення з приводу виключення його з числа третіх осіб не вимагається.

Також пунктом 8 інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у першому півріччі 2007 р." зазначено, що відповідно до ст. 24 ГПК України господарський суд за наявністю достатніх підстав має право до прийняття рішення залучити за клопотанням сторони або за своєю ініціативою до участі у справі іншого відповідача. Згода позивача чи інших учасників процесу на таке залучення, здійснене за ініціативою господарського суду, не потрібна, а тому й за відсутності такої згоди господарський суд вправі продовжити розгляд справи по суті.

На підставі вищевикладеного та з урахуванням всіх обставин та матеріалів справи, з'ясуванню всього кола обставин, що входять до предмета доказування у справі, встановленню наявності або відсутності правопорушення, прийняттю законного та обґрунтованого рішення, колегія суддів апеляційної інстанції прийшла до висновку щодо виключення з третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, відповідача - громадянина ОСОБА_1 та залучення його до участі в справі в якості відповідача 4.

Щодо доводів апелянта про припинення провадження у зв"язку із залученням в якості відповідача, третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - ОСОБА_1та непідвідомчістю позовних вимог в цій частині господарському суду , колегія суддів відзначає таке.

Як вбачається з матеріалів справи, спірні договори оренди землі були укладені із ОСОБА_1 у зв"язку із створенням останнім фермерського господарства. З матеріалів справи вбачається , що ФГ Зінденс було створено 27.02.2014р.(а.с.60,т.2)

Так, відповідно до частин 1, 2 статті 1 Закону України "Про фермерське господарство" фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону. Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім'ї, відповідно до закону.

Оскільки фермерські господарства є юридичними особами, їхні земельні спори з іншими юридичними особами, у тому числі про надання чи продаж із земель державної власності для розширення господарства, підсудні господарським судам ( відповідну правову позицію викладено також у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004р. № 7 " Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ".

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 01.12.2015 р.у справі № 5009/4557/12.

З огляду на викладене, колегія суддів не погоджується з доводами апелянта та приходить до висновку про відсутність правових підстав для припинення провадження в цій частині позовних вимог.

Щодо позовної вимоги про скасування державної реєстрації договорів оренди землі, колегія суддів відзначає, що дані вимоги є похідними від вимог про визнання недійсними договорів оренди землі № 139, 141 від 29.11.2013 р., № 246 від 31.12.2013 р. Разом з тим, враховуючи, що у суда не має підстав визнавати оспорювані договора недійсними, вимоги про скасування державної реєстрації договорів оренди землі до задоволення не підлягають, а рішення суду першої інстанції про задоволення позову в цій частині підлягає скасуванню з прийняттям нового -про відмову в задоволенні позову.

При цьому, колегія суддів не може погодитись з доводами апелянта про те, що розглянувши вимоги про скасування державної реєстрації договорів оренди з порушенням правил предметної підсудності - п.1 ч.1 ст. 12 ГПК України, ст.ст. 17, 18 КАС України , суд першої інстанції порушив норми процесуального права .

Так,захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу в суді кожна особа вправі здійснювати шляхом звернення з позовом, предмет якого кореспондує із способами захисту, визначеними у ст. 16 ЦК України, договором або іншим законом.

Оскільки оскаржувані договори оренди було зареєстровано 05.12.13, р, 06.12.13 р. та 18.01.14 р.у Реєстраційній службі Липовецького РУЮ Вінницької області, а вимога про скасування державної реєстрації договорів оренди землі є похідною від вимоги щодо визнання недійсними цих Договорів, тому остання має розглядатись за правилами ГПК України, оскільки її зміст відповідає способам захисту порушеного права.

Крім того, судва колегія Рівненського апеляційного господарського суду відзначає, що позивачем в судовому засіданні додано до матеріалів справи лист Немирівської місцевої прокуратури № 66-105-16 від 22.04.16 р., схеми земельної ділянки, висновок про результати звернення громадянина Гоменюка В.І. до Липовецького РВ УМВС України у Вінницькій області, копія позовної заяви про визнання права власності з додатками. Разом з тим, колегія суддів відзначає, що надані позивачем докази не свідчать про наявність підстав для визнання договору оренди землі від 01.10.2007 року укладеним між СФГ «Конкурент» та Липовецькою РДА поновленим та стверджують про недійсність договорів оренди землі № 141 від 29.11.13р., № 139 від 29.11.13, № 246 від 31.12.13 р,укладених між Головним управлінням Держземагенства у Вінницькій області та фізичною особою ОСОБА_1

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Колегія суддів вважає, що посилання позивача є необґрунтованими, документально не підтвердженими, такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, а відтак, останній не довів тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та заперечень.

Згідно із п.2 ч.1 ст.103 ГПК України, апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги (подання) має скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.104 ГПК України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Відповідно до положень ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення господарського суду Вінницької області від 01.02.2016 року підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Враховуючи часткове задоволення вимог апеляційної скарги ,судові витрати апеляційний суд розподіляє з урахуванням положень ст.ст. 44,49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 49, 99,101,103-105 ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Залучити в якості відповідача 4 у справі № 902/1105/15 громадянина ОСОБА_1.

2. Апеляційну скаргу третьої особи , яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 ( відповідача4) задовольнити частково.

3. Рішення господарського суду Вінницької області від 01 лютого 2016 р. у справі № 902/1105/15 скасувати.

Прийняти нове, яким в позові відмовити повністю.

4. Стягнути з Селянського( фермерського) господарства "Конкурент" (, с. Спичинці, Погребищенський район, Вінницької області ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1) судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 1339,80 грн. грн.

5. На виконання постанови господарському суду Вінницької області видати наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуюча суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Сініцина Л.М.

Суддя Гудак А.В.