РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.04.2016Справа №910/5567/16

За позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Український страховий стандарт»
до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна»
про відшкодування шкоди в порядку регресу в розмірі 16 076,47 грн.

Суддя Грєхова О.А.

Представники сторін:

від позивача: Андрієнко Ю.А. - на підставі довіреності №78/16 від 14.12.2015

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Приватне акціонерне товариство «Український страховий стандарт» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» матеріальної шкоди в порядку регресу в розмірі 16 076,47 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем на підставі Договору добровільного страхування транспортного засобу №0111-0104-0085 від 23.04.2014 внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди (надалі - ДТП) виплачено страхове відшкодування власнику транспортного засобу марки «Geely», реєстраційний номер НОМЕР_1, а тому відповідно до положень статті 27 Закону України "Про страхування" та ст. 993 Цивільного кодексу України страховою компанією отримано право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду, якою є відповідач у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.03.2016 порушено провадження у справі №910/5567/16, розгляд справи призначено на 25.04.2016.

08.04.2016 через канцелярію Господарського суду міста Києва позивачем надано документи на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження у справі.

11.04.2016 через відділ діловодства суду від Моторного (транспортного) страхового бюро України надійшла інформаційна довідка на запит суду.

Представник позивача в судовому засіданні 25.04.2016, підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідач в засідання господарського суду своїх представників не направив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином.

Відповідно до п. 3.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними ній матеріалами.

На виконання вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України складено протокол судового засідання, який долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 25.04.2016 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, на яких ґрунтується позов, заслухавши пояснення представника позивача, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

23.04.2014 між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Український страховий стандарт», як страховиком, та ОСОБА_2, як страхувальником, укладено Договір добровільного страхування транспортного засобу №0111-0104-0085 від 23.04.2014, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать законодавству України, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням об'єктом страхування, а саме - автомобілем марки «Geely», реєстраційний номер НОМЕР_1, 2013 року випуску.

Договором визначено, що до страхових випадків відноситься, зокрема, ДТП, а банком є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк».

Строк дії договору встановлено з 26.04.2014 по 25.04.2017.

18.04.2015 о 22 год. 00 хв. в м.Києві на Великій Кільцевій дорозі, 1-б відбулась дорожньо-транспортна пригода, а саме: ОСОБА_3 керуючи автомобілем марки «MAN», реєстраційний номер НОМЕР_2, не вибрав безпечну швидкість руху, не врахував дорожню обстановку, не розрахував безпечний боковий інтервал, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем «Audi», реєстраційний номер НОМЕР_3, який після удару відкинуло та він здійснив зіткнення з автомобілем «Geely», реєстраційний номер НОМЕР_1. Внаслідок ДТП вищевказані транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Голосіївського районного суду м.Києва від 27.05.2015 у справі №752/6983/15-п (провадження №3/752/1975/15) встановлено порушення ОСОБА_3 вимог п.п.10.1, 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху України та визнано його винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а також накладено стягнення у вигляді штрафу.

21.04.2015 власник застрахованого автомобіля марки «Geely», реєстраційний номер НОМЕР_1, звернувся до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Український страховий стандарт» з повідомленням про аварію, в якому повідомив про факт настання дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до звіту про оцінку автомобіля «Geely», реєстраційний номер НОМЕР_1, складеного ФОП ОСОБА_4 23.04.2015, вартість відновлювального ремонту автомобіля «Geely», реєстраційний номер НОМЕР_1 після його пошкоджень під час дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась 18.04.2015, складає 38 127,74 грн.; матеріальний збиток, завданий при цьому власнику автомобіля «Geely», реєстраційний номер НОМЕР_1 в результаті його пошкоджень становить 31 554,88 грн.

Одночасно, згідно з рахунком-фактурою №J від 24.04.2015 Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтехстандарт», вартість відновлювального ремонту застрахованого позивачем транспортного засобу становить 24 783,67 грн.

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Український страховий стандарт», з урахуванням умов Договору страхування №0111-0104-0085 від 23.04.2014, склало страховий акт №5372 від 04.09.2015, згідно з яким пошкодження транспортного засобу - автомобіля марки «Geely», реєстраційний номер НОМЕР_1, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 18.04.2015, визнано страховим випадком та призначено до виплати страхове відшкодування в розмірі 16 076,47 грн.

12.05.2015 ОСОБА_2 (страхувальник) звернулось до позивача із заявою на виплату страхового відшкодування, в якій просило сплатити йому страхове відшкодування по страховому випадку, який стався 18.04.2015 з автомобілем марки «Geely», реєстраційний номер НОМЕР_1 на рахунок СТО - ТОВ «Інтехстандарт».

При цьому, ПАТ «Укрсоцбанк» (банк) повідомило позивача про надання дозволу на перерахування страхового відшкодування за наслідками спірної дорожньо-транспортної пригоди на розсуд страхувальника.

На підставі договору №0111-0104-0085 від 23.04.2014, а також складеного страхового акту №5372 від 04.09.2015 та заяв страхувальника і банку, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Український страховий стандарт» сплатило суму страхового відшкодування на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтехстандарт» у розмірі 16 076,47 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення №190 від 07.09.2015.

Позивач звертався до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» з вимогою №2667 від 05.11.2015, відповідно до якої просив сплатити страхову суму в розмірі 16 076,47 грн.

Однак, на час розгляду справи в матеріалах справи відсутні відомості щодо надання відповідачем відповіді на зазначену претензію.

За змістом положень ч. 1 ст. 355 Господарського кодексу України об'єкти страхування, види обов'язкового страхування, а також загальні умови здійснення страхування, вимоги до договорів страхування та порядок здійснення державного нагляду за страховою діяльністю визначаються Цивільним кодексом України, цим Кодексом, законом про страхування, іншими законодавчими актами.

Згідно зі ст. 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

Таким законом, зокрема, є норми ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування", відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов'язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов'язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов'язків свого попередника.

Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов'язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов'язок із відшкодування шкоди не виконала.

Перехід права вимоги за наведеними норми права (ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування") слід відрізняти від зворотної вимоги (регресу), яка регулюється положеннями ст. 1191 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Системний аналіз цієї норми дає підстави для висновку, що для її застосування необхідні дві умови: право регресної вимоги до винної особи має третя особа після виконання нею зобов'язання перед потерпілим; регрес має місце після припинення зобов'язання з відшкодування шкоди.

Позивач - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Український страховий стандарт» виплативши страхове відшкодування потерпілому - ОСОБА_2 за договором майнового страхування, отримало від останнього права кредитора, а не регресу до особи, відповідальної за завдану шкоду.

Зважуючи на викладене, саме положеннями ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування" регулюються правовідносини між сторонами у справі, яка розглядається, а не ст. 1191 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №3-303гс15.

З матеріалів справи вбачається, транспортний засіб - автомобіль марки «MAN», реєстраційний номер НОМЕР_2, водієм якого спричинено спірну дорожньо-транспортну пригоду, знаходився під керуванням ОСОБА_3.

Доказів того, що ОСОБА_3 не мав права керування транспортним засобом марки «MAN», реєстраційний номер НОМЕР_2, та притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 126 КУпАП матеріали справи не містять, а тому, враховуючи положення статті 62 Конституції України, які закріплюють принцип презумпції невинуватості особи, суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 керував вказаним транспортним засобом на законних підставах.

Згідно зі ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частинами першою та другою статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

За змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Вина ОСОБА_3 встановлена у судовому порядку, а саме постановою Голосіївського районного суду м.Києва від 27.05.2015 у справі №752/6983/15-п (№3/752/1975/15).

Під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_5 уклав Договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспорту (поліс) №АІ/3835588 з Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПЗУ Україна», строк дії якого встановлено з 09.12.2014 по 08.12.2015, а предметом є майнові інтереси страхувальника, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом «MAN», реєстраційний номер НОМЕР_2.

Вказана обставина також підтверджується довідкою Моторного (транспортного) страхового бюро України, що надійшла на запит суду.

За приписами п.п. 1.1, 1.4 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхувальниками є юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу, а особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.

Отже, оскільки ОСОБА_3 експлуатував автомобіль «MAN», реєстраційний номер НОМЕР_2, на законних підставах, що встановлено вище, то відповідальність за шкоду, заподіяну майну внаслідок експлуатації цього автомобіля була застрахована Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПЗУ Україна».

Згідно з пунктом 36.4 статті 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом "а" пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків.

При цьому за умовами п. 12.1 ст. 12 вказаного Закону страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Полісом №АІ/3835588 передбачено, що ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну третіх осіб становить 50 000 грн., франшиза - нульова.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Одночасно, згідно з частиною 4 статті 9 Закону України "Про страхування" розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством.

Як вбачається з положень п.24.8 Договору добровільного страхування наземного транспорту №0111-0104-0085 від 23.04.2014, укладеного між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Український страховий стандарт» та ОСОБА_2, у разі пошкодження транспортного засобу та/або ДО, викрадення його окремих складових внаслідок страхового випадку, розмір збитків визначається на підставі авто товарознавчої експертизи або безпосередньо страховиком чи уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) шляхом складання розрахунку вартості його відновлення, в який включається вартість замінених деталей, вузлів, матеріалів, частин ТЗ та/або ДО до нього, що підлягають заміні з урахуванням експлуатаційного зносу (або без урахування), а також ремонтних робіт, в залежності від того, який варіант обрано страхувальником.

Враховуючи вищевикладене, договором страхування, укладеним між позивачем та страхувальником, не передбачено зобов'язання страховика за договором добровільного страхування визначати розмір страхового відшкодування з урахуванням виключно звіту суб'єкта оціночної діяльності.

З урахуванням вимог пункту 36.4 статті 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", наявність в матеріалах справи звіту про оцінку автомобіля «Geely», реєстраційний номер НОМЕР_1, складеного ФОП ОСОБА_4 23.04.2015, рахунку-фактури №J від 24.04.2015, страхового акту №5372 від 04.09.2015 та платіжного доручення №190 від 07.09.2015, є достатніми доказами фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 18.04.2015.

При цьому Законами України "Про страхування" та "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не передбачено зобов'язання страховика за договором добровільного страхування визначати розмір страхового відшкодування тільки в розмірі суми, встановленої звітом про оцінку транспортного засобу, оскільки цей звіт є попереднім оціночним документом, що визначає можливу, але не остаточну суму, необхідну для відновлення транспортного засобу.

Зазначена правова позиція також наведена у постанові Верховного Суду України від 15.04.2015 по справі №910/7163/14, яка прийнята з підстав неоднакового застосування одних і тих самих норм матеріального права, а саме положень статей 22, 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції в силу ч. 1 ст. 111-28 ГПК України.

Отже, матеріалами справи підтверджено, що вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «Geely», реєстраційний номер НОМЕР_1, становить 24 751,76 грн., а до позивача перейшло право зворотної вимоги в межах 16 076,47 грн.

За таких обставин, враховуючи розмір права зворотної вимоги, який перейшов до позивача, а також визначені полісом №АІ/3835588 розміри лімітів відповідальності (50 000 грн.) та франшизи (0 грн.), суд дійшов висновку, що відповідач зобов'язаний відшкодувати позивачу витрати в розмірі 16 076,47 грн. (16 076,47 грн. - нульовий розмір франшизи).

Як встановлено в ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

В силу вимог ст. ст. 33, 34 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду жодних доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги, як і не надав доказів часткової або повної сплати заявленої до стягнення суми.

З урахуванням наведеного, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, з покладенням судового збору на відповідача, в порядку ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. 43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (04053, м.Київ, вул.Січових Стрільців, буд.40; ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Український страховий стандарт» (04073, м.Київ, пров.Балтійський, буд.20; ) страхове відшкодування в розмірі 16 076 (шістнадцять тисяч сімдесят шість) грн. 47 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 1 378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн. 00 коп.

3. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 26.04.2016

Суддя Грєхова О.А.