РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2016Справа №910/1620/16

За позовомДержавного підприємства «Охтирський комбінат хлібопродуктів» Державного агентства резерву України
До Аграрного фонду
Простягнення 686 158,20 грн
Суддя Спичак О.М.

Представники сторін:

від позивача: Семченко П.О. - дов. № 15/2 від 15.02.2016;

від відповідача: Делявська Г.М. - дов. № 520 від 06.10.2016

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство «Охтирський комбінат хлібопродуктів» Державного агентства резерву України звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Аграрного фонду про стягнення 686 158,20 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.02.2016 порушено провадження у справі № 910/1620/16, розгляд справи призначено на 26.02.2016; зобов'язано позивача надати суду докази прийняття зерна на зберігання згідно договору складського зберігання зерна №17/11 від 19.04.2011; акти наданих послуг зі зберігання зерна (п.4.4 договору); розрахунок обсягів коштів зберігання зерна (п. 4.4 договору); докази часткової оплати відповідачем послуг зі зберігання зерна за договором складського зберігання зерна №17/11 від 19.04.2011; власне письмове підтвердження того, що у провадженні господарських судів України або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішує спір, відсутні справа зі спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав та рішення цих органів з такого спору; оригінали доданих до позовної заяви документів (для огляду в судовому засіданні). Відповідачу надати суду відзив на позовну заяву у порядку, передбаченому ст. 59 ГПК України, з поясненнями по суті заявлених вимог та докази якими вони обґрунтовуються, докази його надіслання позивачу;

Представник позивача 26.02.2016 через канцелярію суду подав письмове підтвердження відсутності аналогічного спору, а в судовому засіданні 26.02.2016 надав усні пояснення по суті спору, відповідно до яких позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача у даному судовому засіданні подав клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, яке судом розглянуто та задоволено, а також надав усні пояснення по суті спору, відповідно до яких проти задоволення позовних вимог заперечував.

У судовому засіданні 26.02.2016, відповідно до ч.3 ст. 77 ГПК України, оголошено перерву до 14.03.2016.

Представник відповідача 12.03.2016 через канцелярію суду подав додаткові пояснення у справі, а в судовому засіданні 14.03.2016 надав усні пояснення у справі, відповідно до яких проти задоволення позовних вимог заперечував.

Представник позивача в судове засідання 14.03.2016 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час слухання справи був повідомлений належним чином.

У зв'язку з неявкою в судове засідання представника позивача, суд відклав розгляд справи до 04.04.2016.

Представник позивача 04.04.2016 через відділ діловодства суду подав клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, яке судом було розглянуто та задоволено.

Представник позивача у судовому засіданні надав усні пояснення по суті спору, відповідно до яких позовні вимоги підтримав повністю. Також представником позивача було подано клопотання про відкладення розгляду справи.

Представник відповідача у даному судовому засіданні надав усні пояснення по суті спору, відповідно до яких проти задоволення позовних вимог заперечив.

У даному судовому засіданні судом було розглянуто та задоволено клопотання позивача про відкладення розгляду справи.

Крім того, 14.03.2016 представник відповідача подав клопотання про продовження строку вирішення спору на 15 днів, яке судом було розглянуто та задоволено.

У в'язку з необхідністю витребувати додаткові докази по справі, суд відклав розгляд даної справи до 18.04.2016.

У судовому засіданні 18.04.2016 представник позивача подав клопотання про приєднання до матеріалів справи додаткових доказів по справі.

Представник відповідача у судовому засіданні 18.04.2016 надав усні пояснення по справі.

У судовому засіданні 18.04.2016 на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено до 22.04.2016.

Представник позивача у судовому засіданні 22.04.2016 подав письмові пояснення по справі, а також надав усні пояснення по справі, відповідно до яких позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача у даному судовому засіданні надав усні пояснення по суті спору, відповідно до яких проти позовних вимог заперечив.

Відповідно до положень статті 75 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 22.04.2016 на підставі ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

19 квітня 2011 року між Державним підприємством «Охтирський КХП» Державного агентства резерву України (надалі - зерновий склад, позивач) та Аграрним фондом (надалі - поклажодавець, відповідач) було укладено договір складського зберігання зерна № 17/11 (надалі - договір), за умовами якого поклажодавець зобов'язується передати на зберігання зерновому складу зерно пшениці, жита, ячменю, кукурудзи (об'єктів державного цінового регулювання), якість яких відповідає діючим ДСТУ (далі - зерно), за заліковою вагою в кількості, яка визначається по фактичній кількості зерна, що надійшло на карточку поклажодавця і засвідчується відповідними складськими документами, а зерновий склад зобов'язується прийняти таке зерно для зберігання на визначених цим договором умовах і в установлений строк повернути його поклажодавцеві або особі, зазначеній ним як одержувач, у стані, передбаченому цим договором та законодавством (п. 1.1. договору).

Відповідно до ст. 936 Цивільного кодексу України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов'язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому.

Відповідно до п. 3.1.5 договору, зерновий склад зобов'язаний видати складські документи на зерно не пізніше наступного робочого дня після прийняття його на зберігання.

За умовами п. 4.3 договору, розмір відшкодування витрат за надання послуг зберігання за тонну за 30 календарних днів - 17,50 грн.

Пунктом 4.4. договору сторони погодили, що поклажодавець відшкодовує витрати із зберігання зерна з моменту передачі зерна і поклажодавця на зберігання зерновому складу на підставі актів наданих послуг та розрахунку обсягів коштів зберігання зерна як об'єкту державного цінового регулювання.

В пункті 7.1. договору встановлено, що сторони погодили строк зберігання зерна - до пред'явлення вимоги поклажодавцем.

Договір набирає чинності з моменту підписання та скріплення печатками і діє до 31.12.2011 року, але у будь якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов'язань у повному обсязі. Дія цього договору розповсюджуються на відносини між Сторонами, що виникли з 01.03.2011 року (п. 8.1. договору).

Позивач у позові зазначив, що ним на виконання умов договору були надані послуги по зберіганню зерна за період з квітня 2011 по серпень 2015 на суму 3 582 310,57 грн, в свою чергу відповідач за послуги надані з червня 2013 по серпень 2013 та з лютого 2014 по серпень 2015 не розрахувався, у зв'язку з чим заборгованість останнього за надані послуг становить 686 158,20 грн.

У зв'язку з тим, що відповідач не здійснив оплати за надані послуги по зберіганню, позивач звернувся до Господарського суду м. Києва з позовом до Аграрного фонду про стягнення 686 158,20 грн основного боргу за договором зберігання.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню повністю з наступних підстав.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору складського зберігання зерна № 17/11 від 19.04.2011, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором складського зберігання.

Відповідно до ст. 936 Цивільного кодексу України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов'язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому.

У відповідності до частини 3 та 4 статті 294 Господарського кодексу України зберігання у товарному складі здійснюється за договором складського зберігання. До регулювання відносин, що випливають із зберігання товарів за договором складського зберігання, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 957 Цивільного кодексу України за договором складського зберігання товарний склад зобов'язується за плату зберігати товар, переданий йому поклажодавцем, і повернути цей товар у схоронності.

Відповідно до ч. 1 ст. 961 Цивільного кодексу України, товарний склад на підтвердження прийняття товару видає один із таких складських документів: складську квитанцію; просте складське свідоцтво; подвійне складське свідоцтво.

Судом встановлено, що Державним підприємством «Охтирський комбінат хлібопродуктів» Державного агентства резерву України було прийнято на зберігання від Аграрного фонду зерно, що підтверджується наявними в матеріалах справи складськими квитанціями: N 7821 від 30.04.2013, № 6643 від 22.12.2011, № 6895 від 20.04.2012, № 7892 від 23.05.2013, № 7891 від 23.05.2013, № 7873 від 16.05.2013, № 5893 від 26.09.2011, № 7878 від 03.04.2013, № 7890 від 23.05.2013, № 5891 від 26.09.2011, № 6513 від 28.11.2011, № 5974 від 04.10.2011, № 6893 від 20.04.2012, № 5970 від 04.10.2011, № 6574 від 06.12.2011, № 8171 від 30.09.2013, № 8172 від 30.09.2013, № 8173 від 30.09.2013, № 8425 від 19.12.2013.

За умовами п. 8.1 договору, договір набирає чинності з моменту підписання та скріплення печатками і діє до 31.12.2011 року, але у будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов'язань у повному обсязі.

При цьому, будь-яких доказів існування додаткових угод щодо подальшої пролонгації договору складського зберігання зерна №17/11 від 19.04.2011 сторонами не надано.

Згідно зі ст. 938 Цивільного кодексу України, якщо строк зберігання речі визначений моментом пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Відповідно до ст. 946 Цивільного кодексу України, якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов'язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання.

Аналогічні положення викладені в п. 7.1. договору складського зберігання зерна № 17/11 від 19.04.2011, а саме: строк зберігання зерна до пред'явлення вимоги поклажедавцем.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що продовження зберігання зерна після закінчення строку, встановленого договором складського зберігання зерна № 17/11 від 19.04.2011, дає зберігачу право вимагати оплати за весь фактичний час зберігання.

Відповідно до п. 24 ст. 1 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні», складські документи на зерно - товаророзпорядчі документи, що видаються зерновим складом власнику зерна як підтвердження прийняття зерна на зберігання та посвідчення наявності зерна і зобов'язання зернового складу повернути його володільцеві такого документа.

Відповідно до ст. 43 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні», якщо зерновий склад приймає зерно на зберігання без видачі простого або подвійного складського свідоцтва, то для підтвердження прийняття зерна на зберігання він повинен видати складську квитанцію.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні», зерновий склад зобов'язаний зберігати зерно протягом строку, встановленого у договорі складського зберігання зерна. Якщо строк зберігання зерна договором складського зберігання зерна не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зерновий склад зобов'язаний зберігати зерно до подання поклажодавцем вимоги про його повернення.

Судом встановлено, що за період з червня 2013 по серпень 2013 та з лютого 2014 по серпень 2015 Державним підприємством «Охтирський комбінат хлібопродуктів» Державного агентства резерву України були надані відповідачу послуги зі складського зберігання зерна у загальному розмірі 686 158,20 грн (виходячи із ваги зерна, яке зберігається за вказаними складськими квитанціями, та тарифу зберігання - 17,50 грн. за місяць, який визначено п. 4.3 договору складського зберігання зерна №17/11 від 19.04.2011), у зв'язку з чим позивачем були складені акти виконаних робіт до договору складського зберігання зерна №17/11 від 19.04.2011 за період з червня 2013 по серпень 2013 та з лютого 2014 по серпень 2015 (належним чином засвідчені копії актів долучено позивачем до пояснень, поданих 14.03.2016).

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні», плата за зберігання зерна, строки її внесення встановлюються договором складського зберігання зерна.

З огляду на те, що умовами договору складського зберігання зерна № 17/11 від 19.04.2011 сторони не визначили строки оплати відповідачем наданих позивачем послуг зі зберігання, 24.09.2015 позивач направив відповідачу вимогу про оплату послуг за договором складського зберігання вих. № 831 від 09.09.2015 (копії опису вкладення у цінний лист, який підтверджує фактичне направлення вимоги, та фіскального чеку № 1623 долучені представником позивача до клопотання про приєднання документів до матеріалів справи, поданого 18.04.2016) разом з актами виконаних робіт до договору складського зберігання зерна №17/11 від 19.04.2011 за період з червня 2013 по серпень 2013 та з лютого 2014 по серпень 2015 (належним чином засвідчені копії актів долучено позивачем до пояснень, поданих 14.03.2016) на загальну суму 686 158,20 грн та просив відповідача протягом семи днів з дня отримання вимоги сплатити зазначені грошові кошти.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно з п. 1.7 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 № 14, оскільки згаданою статтею 530 ЦК України не визначена форма пред'явлення вимоги кредитором, останній може здійснити своє право як шляхом надіслання платіжної вимоги-доручення, так і шляхом звернення до боржника з листом, телеграмою, надіслання йому рахунка (рахунка-фактури) тощо. При цьому якщо боржник (відповідач) заперечує одержання ним такої вимоги, кредитор (позивач) зобов'язаний подати господарському суду докази її надіслання боржникові. Останній, зі свого боку, не позбавлений права подати докази неодержання ним вимоги кредитора (наприклад, довідку підприємства зв'язку про ненадходження на адресу боржника відповідного рекомендованого поштового відправлення). Ухилення боржника від одержання на підприємстві зв'язку листа, що містив вимогу (відмова від його прийняття, нез'явлення на зазначене підприємство після одержання його повідомлення про надходження рекомендованого або цінного листа) не дає підстав вважати вимогу непред'явленою.

Позивачем долучено до матеріалів справи оригінали опису вкладення у цінний лист та поштової квитанції № 1623, з яких вбачається, що 24.09.2015 позивач направив відповідачу вимогу про оплату послуг за договором складського зберігання вих. № 831 від 09.09.2015 разом з актами виконаних робіт до договору складського зберігання зерна № 17/11 від 19.04.2011 за період з червня 2013 по серпень 2013 та з лютого 2014 по серпень 2015 на загальну суму 686 158,20 грн.

Згідно з п. 1.7 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 № 14, днем пред'явлення вимоги кредитором слід вважати день, у який боржник одержав надіслану йому вимогу, а в разі якщо вимогу надіслано засобами поштового зв'язку і підприємством зв'язку здійснено повідомлення про неможливість вручення поштового відправлення, то днем пред'явлення вимоги є дата оформлення названим підприємством цього повідомлення.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що станом на дату звернення позивача з даним позовом до суду строк оплати відповідачем наданих позивачем послуг із складського зберігання зерна є таким, що настав.

При цьому, позивач пояснив, що відповідач не повернув позивачу підписані акти виконаних робіт за період з червня 2013 по серпень 2013 та з лютого 2014 по серпень 2015 на загальну суму 686 158,20 грн.

Разом з тим, суд зазначає, що непідписання відповідачем актів виконаних робіт не впливає на настання строку оплати, оскільки обов'язок відповідача оплатити надані позивачем послуги зі складського зберігання зерна виникає не залежно від факту підписання ним акту, а у зв'язку з фактом надання вказаних послуг позивачем, а строк оплати - у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги (ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України).

При цьому, доказів повернення зерна зі зберігання позивачем суду не надано, у зв'язку з чим суд дійшов висновку, що протягом червня 2013 по серпень 2013 та з лютого 2014 по серпень 2015 позивач надавав відповідачу послуги із складського зберігання зерна, та відповідач зобов'язаний їх оплатити.

Наявність та обсяг заборгованості Аграрного фонду за договором складського зберігання зерна №17/11 від 19.04.2011 за період з червня 2013 по серпень 2013 та з лютого 2014 по серпень 2015 у загальному розмірі 686 158,20 грн підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем не були спростовані, зокрема, відповідачем не надано суду доказів сплати позивачу грошових коштів у розмірі 686 158,20 грн за спірний період, у зв'язку з чим позовні вимоги Державного підприємства «Охтирський комбінат хлібопродуктів» Державного агентства резерву України до Аграрного фонду про стягнення 686 158,20 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ч. 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Викладені у відзиві доводи щодо відсутності в актах виконаних робіт, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, обов'язкового реквізиту - місця складання, що позбавляє такі акти виконаних робіт статусу первинного документу, який підлягає первинному обліку, не приймаються судом з огляду на те, що порушення правил ведення бухгалтерського обліку не впливає на існування господарського зобов'язання з оплати відповідачем вартості наданих послуг складського зберігання зерна.

Також судом зазначається, що наявність у позивача перед відповідачем невиконаного зобов'язання по договору переробки жита від 12.05.2011 не є підставою для звільнення останнього від виконання зобов'язань за договором складського зберігання зерна №17/11 від 19.04.2011.

Положеннями статті 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись, ст.ст. 32, 33, 49, 82-85 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Аграрного фонду (місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Б. Грінченка, будинок 1, ) на користь Державного підприємства «Охтирський комбінат хлібопродуктів» Державного агентства резерву України (місцезнаходження: 42700, Сумська обл., місто Охтирка, вул. Червоноармійська, будинок 11, ) 686 158 (шістсот вісімдесят шість тисяч сто п'ятдесят вісім) грн 20 коп. основного боргу та 10 292 (десять тисяч двісті дев'яносто дві) грн 37 коп. судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

27.04.2016

Суддя Спичак О.М.