ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.04.2016 р. Справа №917/343/16

за позовом Фермерського господарства "Раббіт Лайф", вул.Першотравнева, 46-А, с.Бабичівка, Глобинський район, Полтавська область, 39073

до Публічного акціонерного товариства "Полтава-банк", вул.Паризької Комуни, 40а, м.Полтава, 36020

про визнання недійсною третейської угоди, викладеної у вигляді третейського застереження у п.6.1 Кредитного договору №4354 від 26.11.2014р.

Суддя Погрібна С.В.

Представники:

від позивача: не з"явився

від відповідача: ОСОБА_1, довіреність б/н від 06.10.2014р.

Суть спору: Розглядається позовна заява про визнання недійсною третейської угоди, викладеної у вигляді третейського застереження у п.6.1 Кредитного договору №4354 від 26.11.2014р., укладеного між Публічним акціонерним товариством "Полтава-банк" та Фермерським господарством "Раббіт Лайф".

Позивач повноважного представника в судове засідання не направив, хоча був повідомлений належним чином про дату, час та місце проведення судового засідання.

Позовні вимоги мотивовані тим, що, на думку позивача, п. 6.1 Кредитного договору №4354 від 26.11.2014р. є таким, що порушує право останнього, оскільки обмежує право на судовий захист.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечує з мотивів викладених у відзиві на позовну заяву (вхід. №4346 від 06.04.2016р.) (а.с.21-23).

Зокрема в обгрунтування зазначає, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів невідповідності третейського застереження вимогам ст.203 Цивільного кодексу України та просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Оскільки про час та місце судового засідання позивач був належним чином повідомлений, на підставі статті 75 Господарського процесуального кодексу України справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 28.04.2016р. судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення, додано до справи та повідомлено про дату виготовлення повного тексту рішення згідно ст. 85 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив:

Між Фермерським господарством "Раббіт Лайф" (позичальник за договором; позивач по справі) та Публічним акціонерним товариством "Полтава-банк" (банк за договором; відповідач по справі) 26.11.2014 року було укладено Кредитний договір № 4354 (далі - Кредитний договір) (а.с.8-11), відповідно до умов якого Банк зобов'язався надати Позичальнику кредит у вигляді відновлюваної (револьверної) кредитної лінії для виконання Позичальником заходів по поповненню обігових коштів для ведення виробничо-господарської діяльності, в тому чисті на придбання матеріалів, інструменту, обладнання, оплати послуг, оплати за виконані роботи, виплату заробітної плати, сплату податків та інших платежів до бюджету, погашення заборгованості за кредитним договором №107 від 22.12.2011р. та інші поточні потреби в сумі (загальний ліміт заборгованості) 1 050 000,00грн. на умовах визначених цим Договором (п.п.1.1.Договору).

При цьому, п.п. 6.1. Кредитного договору сторони встановили, що всі спори між Сторонами цього Договору вирішуються у Постійно діючому третейському суді при Всеукраїнській громадській організації "Український правовий союз" у відповідності з Регламентом цього третейського суду, або за вибором Банку - в господарських судах, в порядку, визначеному чинним законодавством України.

Спір у справі виник тому, що на думку Позивача третейське застереження, яке зазначено в п.п. 6.1. Кредитного договору, не відповідає вимогам ст. 12 Закону України "Про третейські суди", містить неоднозначні положення щодо вибору підсудності, отже має місце невизначеність правових наслідків при виникненні спору, та не відповідає встановленому в ст. 3 ЦК України принципу справедливості, оскільки ставить сторони договору в нерівне становище, в з"язку з чим просить суд визнати недійсним даний пункт.

При прийнятті рішення судом враховано наступне.

Загальні підстави визнання недійсними правочинів і настання відповідних наслідків встановлені ст.ст. 215, 216 ЦК України.

Так, відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

При цьому, відповідно до п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013р. №11, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) чи його частини необхідно встановити, що правочин чи його частина не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Однак, під час розгляду даної справи судом не встановлено, а Позивачем не доведено наявності обставин, з якими закон пов'язує недійсність третейського застереження, яке викладене в п. 6.1 Кредитного договору №4354 від 26.11.2014р.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України "Про третейські суди" до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Згідно зі статтями 2, 5 Закону України "Про третейські суди" третейська угода - це угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом. Юридичні та фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Зокрема, у відповідності до ст. 12 Закону України "Про третейські суди" третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди.

Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору.

У разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною.

Третейська угода може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, так і просте посилання на вирішення відповідних спорів між сторонами третейським судом.

Аналіз наведених вище положень Закону України "Про третейські суди", свідчить про те, що цим Законом не передбачено такої обов'язкової передумови для укладення третейської угоди (або третейського застереження в договорі) як наявність між сторонами спору з цивільних або господарських правовідносин, який виник до укладення відповідної третейської угоди. Спір між сторонами може виникнути і після укладення відповідної третейської угоди, наявність якої буде підставою для передачі того чи іншого спору на вирішення третейського суду. Зокрема, за змістом ч. 6 ст. 12 Закону вже на стадії укладення господарського договору, сторони такого договору не позбавлені права включити до договору умову про розгляд спорів в третейському суді (третейське застереження) або укласти окрему письмову третейську угоду про передачу спору на вирішення третейського суду, який (спір) може виникнути в подальшому під час дії договору.

Зазначені висновки підтверджуються і положеннями ст.ст. 627, 628 ЦК України, якими передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Тобто, укладаючи договір, сторони мають на меті врегулювати взаємні цивільні права та обов'язки в певній сфері правовідносин. При цьому, на момент укладення договору, як правило, будь-які спори між сторонами з питань, що є предметом регулювання такого договору, відсутні.

До того ж, включення третейського застереження до тексту договору здійснюється для визначення умов вирішення спорів, які можуть виникнути при реалізації сторонами положень договору, що є загальноприйнятим в національній та світовій практиці застосування позасудових механізмів врегулювання спорів.

Отже, чинне законодавство не містить заборони щодо укладення третейського застереження як на стадії укладення господарського договору, так і на стадії існування господарського спору.

А тому, помилковими є твердження Позивача, що третейське застереження, викладене в п. 6.1. Кредитного договору ставить сторони в нерівне становище, щодо вибору підсудності, оскільки обрання сторонами за взаємною домовленістю у встановленому порядку та визначених законодавством межах позасудового порядку вирішення спорів не може вважатися порушенням їх права на судовий захист, якщо така домовленість відповідає внутрішній волі та намірам сторін.

Приписами частини 5 ст. 55 Конституції України визначено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань, а у пункті 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України у справі про виконання рішень третейських судів від 24.02.2004р. №3-рп/2004, вказується на те, що одним із способів реалізації права кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань у сфері цивільних та господарських правовідносин є звернення до третейського суду.

При цьому, звернення до третейського суду є одним із способів реалізації права кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань у сфері цивільних та господарських правовідносин (абзац перший п. 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України у справі про виконання рішень третейських судів від 24.02.2004 № 3-рп/2004).

Крім того, у п.п. 4.2.3 п. 4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз'яснено, що третейська угода про передання спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав.

Отже, з урахуванням наведеного, право на звернення до суду за захистом своїх прав, передбачене Конституцією України, не може бути заперечене, а розгляд спору в третейському суді є правом сторін та реалізується шляхом взаємного погодження вказаного питання між сторонами.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Вищого господарського суду України №5015/2226/12 від 27.03.2013р., №5011-71/13409-2012 від 02.07.2013р., №924/1550/13 від 14.05.2014р., № 910/28994/14. від 11.08.2015р.

Як встановлено судом, Кредитного договору №4354 від 26.11.2014р. відповідає вимогам чинного законодавства, підписаний обома сторонами та скріплений їхніми печатками, що свідчить про те, що на момент укладення договору досягли згоди, щодо істотних умов договору.

З матеріалів справи вбачається, що Кредитний договір №4354 від 26.11.2014р. підписаний обома сторонами без розбіжностей і зауважень. При укладенні третейського застереження сторонами додержано правил, передбачених положеннями ст. 12 Закону України "Про третейські суди"; спірне третейське застереження викладене у п.6.1 Кредитного договору №4354 від 26.11.2014р., за формою і змістом не суперечить, інші підстави для визнання його недійсним також відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Позивачем не доведено наявності підстав, для визнання недійсним п.6.1. Кредитного договору №4354 від 26.11.2014р. в частині третейського застереження, у зв'язку з чим суд відмовляє у позові.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 33-34, 43-44, 49, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 05.05.2016 року.

Суддя Погрібна С.В.