ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
10 травня 2016 р. Справа № 918/246/16
Господарський суд Рівненської області у складі судді Марач В.В. розглянувши справу за позовом Військова частина НОМЕР_1
до відповідача Приватне підприємство "Міленіум-Транс"
про стягнення в сумі 36 851,98 грн.
За участю представників сторін:
від позивача: представник не з"явився
від відповідача: представник Поліщук Т.С.
Статті 20, 22 Господарського процесуального кодексу України сторонам роз`яснені.
Відводи з підстав визначених статтею 20 ГПК України відсутні.
Свої вимоги Позивач мотивує тим, що на підставі Договору складування №2/91 від 08.01.2014р. він здійснював зберігання майна Відповідача, однак останній не оплатив вартість зазначених послу за період з серпня місяця 2014р. по вересень місяць 2015 року в сумі 30 960 грн. 00 коп.. Представник Відповідача подав заяву про розгляд справи без його участі.
Відповідач надав суду письмовий відзив на позов в якому вимог Позивача не визнає посилаючись на те, що Позивачем не підтверджена сума заборгованості у розмірі 30 960 грн. 00 коп. оскільки у розрахунку заборгованості зазначена площа, яка виділена не була, що Договір складування №2/91 від 08.01.2014р. було розірвано за взаємною згодою сторін у липні 2015р. і між сторонами були проведені всі розрахунки, після розірвання Договору та проведення розрахунків ПП "Міленіум-Транс" було забрано своє майно з території Відповідача і з серпні 2014 р. жодної діяльності на території Відповідача не здійснювалося.
Представник Відповідача подала заяву про застосування строків позовної давності при вирішенні спору.
Розглянувши документи і матеріали, які подані учасниками судового процесу, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, давши належну оцінку доказам, які мають значення для справи, господарський суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. При цьому господарський суд керувався наступним.
08 січня 2014 року між Військовою частиною НОМЕР_1 , як Зберігачем та Приватним підприємством "Міленіум-Транс", як Поклажодавцем укладено Договір складування №2/91 (надалі Договір). Відповідно до п.1.1, 1.2 Договору Поклажодавець передає, а Зберігач приймає на зберігання майно Поклажодавця на майданчику, який розташовано за адресою м.Одеса, вул.Світанку, 47А, військове містечко №210, площею 200 кв.м..
Відповідно до п.2.9 Договору Поклажодавець передає майно на зберігання у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього Договору. Передача майна на складування здійснюється за вартістю, визначеною відповідно до розрахунку підписаного сторонами (п.2.11. Договору)
Пунктами 3.1, 3.2. Договору встановлено, що плата за надання послуг визначається розрахунком підписаним Сторонами і перераховується Поклажодавцем на спеціальний реєстраційний рахунок Зберігача щомісячно не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітним.
Виходячи із вищенаведеного, а саме предмету вказаного договору (п.11), Сторони, при укладенні договору, передбачали виникнення між ними правовідносини по зберіганню.
Відповідно до статті 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.
За загальним правилом, встановленим зазначеною статтею, договір зберігання вважається укладеним з моменту передання речі на зберігання, тобто належить до категорії реальних договорів.
Для здійснення реальної угоди однієї угоди між її сторонами недостатньо. Необхідна ще передача речі або вчинення іншої дії.
Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Відтак, додержання вимоги щодо форми договору не свідчить одночасно про досягнення сторонами згоди щодо всіх його істотних умов, тобто про укладення договору.
До істотних умов будь-якого цивільно-правового договору ЦК України відносить умову про предмет договору та решту умов, що визначені істотними законом, сторонами, або є істотними внаслідок необхідності для договорів відповідного виду.
Більшість відносин зберігання належать до господарсько-правових, у зв`язку з чим учасники цих відносин зобов`язані додержуватись вимог, в тому числі, Господарського кодексу України. Останнім істотними умовами будь-якого господарського договору встановлено умови про предмет, ціну та строк дії договору.
Таким чином, відсутність у підписаному зберігачем документі положень щодо предмета, ціни або строку дії договору зберігання свідчитиме про недосягнення сторонами договору згоди щодо його істотних умов, тобто про не укладеність договору зберігання з усіма відповідними правовими наслідками.
Відповідно до статті 640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Позивач не надав суду доказів передачі йому Відповідачем майна на зберігання, які витребовувалися ухвалою суду від 05.04.2016р.. Також у письмових поясненнях позовних вимог (заява від 14.04.2016р. №24/916) представник Відповідача зазначив, що майно на зберігання відповідач не передав військовій частині НОМЕР_1 , як це передбачено договором.
Посилання Позивача на те, що Відповідач до серпня місяця 2014 року здійснював йому оплату не може бути підтвердженням того, що між Сторонами виникли правовідносини по зберіганню, так як в рахунках позивача на оплату та платіжних документах відповідача як призначення платежу зазначено оплата за послуги складування, а в Актах здачі-прийняття робіт (надання послуг) взагалі зазначено, що ПП "Міленіум-Транс" є орендатором, а військова частина НОМЕР_1 є орендодавцем і що надані послуги оренди.
Крім того суд зазначає, що сторони в належній формі не досягли згоди з такої істотної умов договору зберігання як плата за зберігання.
Пунктом 3.1 Договору передбачено, що плата за надання послуг визначається розрахунком підписаним Сторонами. Однак Позивач надав суду розрахунок (а.с. 13), який підписано тільки з його сторони і не погоджено з Відповідачем.
Вказані вище обставини свідчать про не досягнення сторонами згоди щодо всіх істотних умов договору зберігання.
Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до п.1 статті 11 ЦКУ цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Відповідно до п. 2 цієї ж статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є:
1) договори та інші правочини;
2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності;
3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;
4) інші юридичні факти.
3. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.
4. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.
5. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
6. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.
Враховуючи те, що договір зберігання між сторонами є не укладеним, то відповідно між ними не виникло з даного договору цивільних прав та обов"язків, в тому числі обов"язку по оплаті за зберігання.
Інші дії сторін, як то виставлення рахунків на оплату, оплата цих рахунків, підписання актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) не породжують цивільних прав та обов`язків між ними у сфері зберігання майна, так як у зазначених документах жодним чином не зазначається, що вони вчиняються на виконання правовідносин по зберіганню майна.
Що стосується посилання Позивача на Звіт про результати внутрішнього аудиту фінансово-господарської дяльності військової частини НОМЕР_2 за період з 01.01.2012 по 14.08.2015 №234/3/4/77/аз від 22.10.2015, складеного Департаментом внутрішнього аудиту та фінансового контролю МО України, то суд зазначає, що останній не є беззаперечним та належним доказом того, що між сторонами існували правовідносини по зберіганню, а є лише документом, який фіксує відповідність фінасово-господарської діяльності підприємства, установи нормативно-правовим актам, що стосуються бухгалтерського обліку і фінансової звітності.
Крім того, слід зазначити, що у самому Звіті відмічено, що військова частина НОМЕР_2 прийом товарів на склад за кількістю та якістю і видачу їх зі складу матеріально-відповідальною особою не проводився, відповідні супровідні та складські документи (акти прийому-передачі, накладні, акти виконаних послуг, тощо) не видавались, внаслідок бухгалтерський облік майна прийнятого на відповідальне зберігання майна не вівся.
Звітом відмічено, що під договором складування військова частина НОМЕР_2 фактично передала у строкове платне користування суб"єктам підприємницької діяльності військове майно, що у відповідності до ст.2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" є предметом договору оренди.
Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до статті 32 цього ж Кодексу доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.
Ці дані встановлюються такими засобами:
письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів;
поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.
Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обгрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов`язковим.
Всупереч вищенаведеному Позивач не довів належними та допустимими доказами того, що між ним та Відповідачем виникли правовідносини по зберіганню, що Відповідач передавав йому на зберігання майно, і, що у останнього існує обов"язок по здійсненню плати за зберігання.
Відтак вимоги Позивача не грунтуються на законі та договорі, є безпідставними, а відтак не підлягають задоволенню.
Щодо заяви представника Відповідача про застосування строків позовної давності при вирішенні спору, суд зазначає наступне.
За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.
Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.
Враховуючи те, що в даному випадку право чи інтерес Позивача не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості без застосування строків позовної давності
На підставі ст.49 ГПК України судові витрати покладаються на Позивача.
Керуючись статями 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд
Відмовити військові частині НОМЕР_1 в задоволенні позову до Приватного підприємства "Міленіум-Транс" про стягнення в сумі 36 851,98 грн..
Повний текст рішення складено та підписано 12 травня 2016 року.
Суддя Марач В.В.