ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.05.2016 Справа № 904/235/15

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Паруснікова Ю.Б. (доповідач);

суддів: Білецької Л.М., Верхогляд Т.А.

при секретарі судового засідання: Однорог О.В.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 представник за довіреністю № 52-16/13 від 14.01.2016;

від відповідач-1: не звився;

від відповідача-2: ОСОБА_2, представник за довіреністю б/н від 04.10.2015

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 28.01.2016 по справі № 904/235/15 (суддя Мельниченко І.Ф.)

за позовом: Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат», м. Кривий Ріг, Дніпропетровської області

до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут проблем народного господарства», м. Дніпропетровськ

відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю «Манітоба», м. Дніпропетровськ

про визнання векселю серії АА № 0103606 таким, що не підлягає виконанню в частині зобовязань щодо сплати за векселем суми грошових коштів в розмірі 117885,38 грн., -

В С Т А Н О В И В:

19 січня 2015 року позивач Публічне акціонерне товариство «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» звернувся до відповідача-1 Товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут проблем народного господарства» та відповідача-2 Товариства з обмеженою відповідальністю «Манітоба» з позовом про визнання такими, що не підлягає виконанню простий вексель серії АА 0103606 в частині зобовязань позивача сплатити за цим векселем суму грошових коштів у розмірі 117885,38 грн. на користь відповідача-1 чи його наказу зі строком платежу за предявленням, але не раніше 01.01.2013.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 10.03.2015 (суддя Новікова Р.Г. (а. с. 115-117 том 1)), залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 27.05.2015 (головуюча суддя Орєшкіна Е.В., судді: Широбокова Л.П., Прудніков В.В. (а. с. 193-196 том 1)), позов задоволено. Визнано таким, що не підлягає виконанню, простий вексель серії АА 0103606 в частині зобовязань ПАТ «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» сплатити за цим векселем суму грошових коштів у розмірі 117885,38 грн. на користь ТОВ ««Інститут проблем народного господарства» чи його наказу зі строком платежу за предявленням, але не раніше 01.01.2013.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій обґрунтовані приписами ст. 5 Закону України «Про обіг векселів в Україні», статтями 97 та 99 Цивільного кодексу України. Приймаючи рішення суди виходили з того, що позивач не є особою, зобовязаною за спірним векселем і він не підлягає виконанню в частині зобовязань позивача сплатити за ними грошові кошти на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут проблем народного господарства», оскільки вексель підписаний від імені позивача неуповноваженою на те особою, а докази наступного схвалення позивачем таких дій його представників в матеріалах справи відсутні. Також суди зазначили про відсутність в матеріалах справи довіреності, посилання на яку містяться у спірному векселі.

Постановою Вищого господарського суду України від 02.11.2015 вказані судові рішення скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а. с. 81-87 том 2).

При цьому, касаційною інстанцією зазначено, що при розгляді справи судами не перевірено відповідність спірного векселя вимогам вексельного законодавства щодо наявності у ньому всіх реквізитів, передбачених статтею 75 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі.

Судами залишено поза увагою ті обставини, що видачі спірного векселю між позивачем та відповідачем-1 мали передувати відносини щодо поставки товару, виконання робіт чи надання послуг, а спірний вексель мав слугувати способом розрахунку за грошовими зобовязаннями позивача.

З посиланням на ч. 3 ст. 4 Закону України «Про обіг векселів в Україні», статей 2, 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» колегія суддів ВГСУ дійшла до висновку, що умова про проведення розрахунків із застосуванням векселю мала бути передбачена умовами відповідного договору з поставки товару, виконання робіт чи надання послуг та обовязково відображена у документах фінансової звітності позивача.

Проте, при вирішені спору суди попередніх інстанції не зясовували обставини виникнення та існування грошового боргу перед ТОВ «Інститут проблем народного господарства», для оформлення якого видано спірний вексель (відповідний договір про поставки товару, виконання робіт чи надання послуг, умовами якого встановлено проведення розрахунків із застосуванням векселю), а також не досліджували документи фінансової звітності та бухгалтерського обліку позивача за період, в якому здійснено видачу спірного векселя.

Крім того, касаційним судом звернуто увагу, що попередніми судовими інстанціями не досліджено питання видачі довіреності № 52-16/95/113 від 29.12.2006, на підставі якої заступник голови правління з фінансів та бюджету ВАТ «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» ОСОБА_3 підписав спірні векселі, зокрема не зясовано особу, яка відповідно до внутрішніх документів юридичної особи позивача мала права та видала таку довіреність.

За результатами нового розгляду справи рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 28.01.2016 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду з посиланням на статті 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), статті 1, 5 Закону України «Про обіг векселів в Україні», статті 33, 75, 76 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі (далі Уніфікований закон) мотивоване тим, що спірний вексель має всі необхідні реквізити, встановлені наведеними нормами вексельного законодавства.

Наявною у справі та укладеною між сторонами мировою угодою, затвердженою ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 22.08.2007 по справі № 14-258, передбачено умову щодо проведення розрахунків із застосуванням спірного векселя, який і був виданий на її виконання. Сума визначена у спірному векселі погоджена сторонами та підтверджена судом.

Підписанням вказаної мирової угоди голова правління ВАТ «Південний ГЗК» підтвердив наявність заборгованості перед ТОВ «Інститут проблем народного господарства» стягнутої за судовим рішенням, а також підтвердив видачу векселя. Встановлені в мировій угоді обставини не потребують додаткового доказування.

Крім того судом першої інстанції встановлено, що на бухгалтерському обліку підприємства позивача рахується поточна заборгованість за довгостроковими зобовязаннями в національній валюті (векселя) у розмірі 15906466,61 грн., в тому числі за векселем серії АА 0103606 від 03.09.2007 в сумі 117885,38 грн.

Непогоджуючись з рішенням господарського суду позивач звернувся до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, згідно якої просить визнати таким, що не підлягає виконанню вексель серії АА 0103606 в частині зобовязання ПАТ «Південний ГЗК» (векселедавець) сплатити суму грошових коштів в розмірі 117885,38 грн. на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут проблем народного господарства» чи його наказу у строк платежу за предявленням, але не раніше 01.01.2013.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на незаконність та необґрунтованість прийнятого місцевим господарським судом рішення, яке на його думку винесене з порушеннями норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 104 ГПК України є підставою для його скасування, з огляду на наступне.

Апелянт вважає неправомірним висновок місцевого господарського суду стосовно невірно обраного способу захисту свого права, який не передбачений законом. На думку апелянта, перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначений ст. 16 ЦК України не є вичерпним і суд має право застосувати інші способи захисту (ч. 2 ст. 20 ЦК України), зокрема, передбачений ст. 8 Уніфікованого закону.

Крім того, апелянт звертає увагу суду на той факт, що мирова угода від 27.07.2007 укладена між відповідачем-1 та позивачем, підписана з боку останнього головою правління ОСОБА_4, який діяв на підставі статуту, що свідчить про обізнаність відповідача-1 з таким статутом в частині, яка стосується обмежень відповідних повноважень. Враховуючи те, що виконання мирової угоди повинно відбуватися шляхом видачі простого векселя, відповідач-1, будучи обізнаним в обмеженні повноважень, встановлених статутом позивача, повинен був проявити обачність щодо перевірки повноважень осіб, що підписали спільний вексель та перевірити дотримання вимог порядку видачі спірного векселя векселедавцем.

Також, апелянт наголошує на тому, що мирова угода, на виконання якої видані спірні векселі, підписана головою правління в рамках його повноважень, проте видавати векселі заступник голови правління з фінансів та бюджету ВАТ «ПівдГЗК» ОСОБА_3 мав право лише на підставі рішення правління товариства, яке узгоджено зі спостережною (наглядовою) радою. За відсутності рішення виконавчого органу товариства про випуск спірного векселя, його підписання ОСОБА_3, слід вважати вчиненим з перевищенням повноважень.

Надані позивачем до матеріалів справи докази (статут, Положення «Про правління») не містять підтверджень про наділення ОСОБА_3 та ОСОБА_5 повноваженнями на підписання векселів у той період часу, коли видавався спірний вексель.

Матеріали справи не містять доказів наступного схвалення юридичною особою дій осіб , що підписали спірний вексель.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 22.02.2016 апеляційну скаргу прийнято до провадження і призначено до розгляду у судовому засіданні на 17.03.2016.

17.03.2016 від ТОВ «Манітоба» надійшов відзив на апеляційну скаргу, згідно якого останній просить колегію суддів в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення місцевого господарського суду по даній справі залишити в силі.

У судовому засіданні 17.03.2016 та 14.04.2016 розгляд справи відкладався.

05.05.2016 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Судова колегія, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставинам справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення господарського суду залишити без змін з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 03.09.2007 позивачем Відкритим акціонерним товариством «Південний гірничо-збагачувальний комбінат», назву якого в подальшому змінено на Публічне акціонерне товариство «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі - ПАТ «Півд.ГЗК», або векселедавець), видано простий вексель серії АА 0103606 зі строком платежу за предявленням, але не раніше 01.01.2013, згідно якого воно зобовязувалося сплатити за цим векселем Товариству з обмеженою відповідальністю «Інститут проблем народного господарства» (далі - відповідач-1, або ТОВ «ІПНГ») чи його наказу грошові кошти в сумі 117885,38 грн.

Вказаний вексель скріплений печаткою підприємства векселедавця та підписаний заступником голови правління з фінансів та бюджету, що діяв на підставі довіреності № 52-16/95/113 від 29.12.2006 та головним бухгалтером, без зазначення прізвищ осіб, що їх вчинили, що не заперечується сторонами (а. с. 56 том 1).

16.12.2013 позивач отримав від Товариства з обмеженою відповідальністю «Манітоба» (далі - ТОВ «Манітоба», відповідач-2, або векселедержатель) лист № 61 від 12.12.2013, яким останній повідомив, що він є векселедержателем простого векселя та вимагав здійснити оплату по вказаному векселю, у звязку з чим направило для здійснення оплати перелік векселів, Акт № 1 предявлення векселів до платежу з копією простого векселя (а. с. 51-56 том 1).

Згідно переліку та Акту предявлення векселя до платежу під порядковим номером 6 значиться простий вексель серії АА 0103606, складений 03.09.2007, на суму 117885,38 грн., строком платежу - за предявленням, але не раніше 01.01.2013, першим векселедержателем якого є ТОВ «ІПНГ» (а. с. 52 том 1).

Як стверджує позивач, вказаний вище вексель підписано 03.09.2007 заступником голови правління з фінансів та бюджету ВАТ «Півд. ГЗК» ОСОБА_3 та головним бухгалтером ОСОБА_5 з перевищенням повноважень, у звязку з чим позивач просить визнати простий вексель серії АА 0103606 таким, що не підлягає виконанню в частині зобовязання ПАТ «Півд. ГЗК» сплатити суму грошових коштів в розмірі 117885,38 грн. на користь відповідача-1 чи його наказу зі строком платежу за предявленням, але не раніше 01.01.2013.

Таким чином, предметом даного спору є вимога векселедавця про визначення простого векселя таким, що не підлягає виконанню його юридичною особою, оскільки він підписаний представниками з перевищенням повноважень.

Відносини, повязані з обігом векселів в Україні, регулюються Конвенцією, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі (далі за текстом - Уніфікований закон), Конвенцією про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі, Конвенцією про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів (підписані в Женеві 7 червня 1930 року), а також Законами України від 5 квітня 2001 року № 23 74-III «Про обіг векселів в Україні» (ст. 2 якого містить застереження стосовно дії окремих положень Уніфікованого закону на території України), від 23 лютого 2006 року № 3480-IV «Про цінні папери та фондовий ринок», від 6 липня 1999 року № 826-ХІV «Про приєднання України до Женевської конвенції 1930, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі», від 06 липня 1999 року № 827-ХІV «Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі», від 6 липня 1999 року № 828-ХІV «Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів».

Відповідно до розяснень, наданих в постанові Пленуму Верховного Суду України від 08.06.2007 № 5 «Про деякі питання практики розгляду спорів, повязаних з обігом векселів», вексельні правочини (зокрема щодо видачі, акцептування (в тому числі в порядку посередництва), індосування, авалювання та оплати векселя) регулюються не тільки нормами спеціального вексельного законодавства, а й загальними нормами цивільного законодавства про угоди та зобовязання (статті 202 211, 215 236, 509 609 ЦК України). Тому за відсутності спеціальних норм у вексельному законодавстві до вексельних правочинів застосовуються загальні норми Цивільного кодексу з урахуванням їх особливостей.

Так у відповідності до статті 77 Уніфікованого закону до простих векселів застосовуються такі ж положення, як і до переказних векселів, в тій мірі, в якій вони сумісні з природою цих документів, в тому числі у відношенні: строку платежу (статті 33 - 37), позовної давності (статті 70 і 71) та інші.

Відповідно до ст. 194 ЦК України цінним папером є документ установленої форми з відповідними реквізитами, що посвідчує грошове або інше майнове право, визначає взаємовідносини емітента цінного папера (особи, яка видала цінний папір) і особи, яка має права на цінний папір, та передбачає виконання зобовязань за таким цінним папером, а також можливість передачі прав на цінний папір та прав за цінним папером іншим особам.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок» векселем є цінний папір, який посвідчує безумовне грошове зобовязання векселедавця або його наказ третій особі сплатити після настання строку платежу визначену суму власнику векселя (векселедержателю).

Перелік обовязкових реквізитів для простого векселя наведено у ст. 75 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі, відповідно до якої простий вексель містить: назву «простий вексель», яка включена в текст документа і висловлена тією мовою, якою цей документ складений; безумовне зобовязання сплатити визначену суму грошей; зазначення строку платежу; зазначення місця, в якому повинен бути здійснений платіж; найменування особи, якій або наказу якої повинен бути здійснений платіж; зазначення дати і місця складання простого векселя; підпис особи, яка видає документ (векселедавець).

Відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону України «Про обіг векселів в Україні» (в редакції чинній на момент видачі зазначеного спірного векселя), вексель підписується від імені юридичних осіб власноручно керівником та головним бухгалтером (якщо така посада передбачена штатним розписом юридичної особи) чи уповноваженими ними особами. Підписи скріплюються печаткою.

Колегія суддів зазначає, що спірний вексель містить всі необхідні реквізити підписаний зазначеними у ньому особами, скріплений печаткою підприємства, а відтак не має дефекту форми.

Згідно ст. 65 Господарського кодексу України управління підприємством здійснюється відповідно до його установчих документів на основі поєднання прав власника щодо господарського використання свого майна і участі в управлінні трудового колективу.

В силу приписів ст. 97 ЦК України, управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до положень ст. 99 ЦК України, виконавчий орган товариства може складатися з однієї або кількох осіб. Виконавчий орган, що складається з кількох осіб, приймає рішення у порядку, встановленому абзацом 1 ч. 2 ст. 98 цього Кодексу.

Згідно п. 9.3.2. статуту ВАТ «Півд. ГЗК» (у редакції на момент видачі векселя) правління складається з 5-ти членів, які обираються загальними зборами товариства на 3 роки.

Відповідно до п. 9.3.6. статуту позивача прийняття рішень про випуск векселів належить до компетенції правління товариства.

Пункт 3.4. положення про правління позивача передбачає, що правління товариства в межах своєї компетенції подає на узгодження спостережній (наглядовій) раді рішення про випуск векселів.

Таким чином, рішення про видачу та/або випуск векселя мало прийматися правлінням товариства в письмовій формі, з оформленням відповідного протоколу. За відсутності рішення (протоколу) виконавчого органу товариства про видачу та/або випуск спірного векселя, його підписання заступником голови правління з фінансів та бюджету ОСОБА_3, слід вважати вчиненим із перевищенням повноважень.

Позивач не заперечує факт наявності на спірних векселях всіх необхідних реквізитів, але вважає, що заступник голови правління ОСОБА_3, який підписав вексель, не мав належних повноважень на це, оскільки, за твердженням позивача, рішення правління ВАТ «Півд. ГЗК» з питання випуску спірних векселів не приймалось.

Згідно довідки позивача № 52-16/1464 від 24.12.2014, підписаної секретарем правління ПАТ «Півд. ГЗК», станом на 24.12.2014 у ПАТ «Півд. ГЗК», яке до 20.01.2014 мало назву ВАТ «Півд. ГЗК», не виявлено будь-яких протоколів (копій протоколів) засідання правління товариства, які містять рішення правління товариства про видачу та/або випуск векселя (векселів) на користь ТОВ «ІПНГ» чи про погашення заборгованості товариства перед ТОВ «ІПНГ» шляхом видачі векселя (а. с. 15 том 1).

Також, згідно пояснень позивача, на момент видачі спірного векселя на ВАТ «Півд. ГЗК» журнал видачі довіреностей не вівся, а тому інформація щодо факту видачі (реєстрації, обліку) довіреності № 52-16/95/113 від 29.12.2006, яка видана заступнику голови правління з фінансів та бюджету ВАТ «Півд. ГЗК» ОСОБА_3 для підписання спірного векселя, за період з дати призначення його на цю посаду до моменту його звільнення з зазначеної посади, в ПАТ «Півд. ГЗК» відсутня.

Крім того, як свідчать надані позивачем до матеріалів справи копії протоколів засідання правління ВАТ «Півд. ГЗК» від 26.01.2007, від 03.04.2007, від 29.03.2007, від 27.06.2007, від 20.09.2007, від 28.09.2007, від 21.11.2007, від 22.11.2007, від 23.11.2007 - у 2007 році на розгляд правління не виносились питання та не приймались рішення з приводу видачі будь-яких векселів (а. с. 200-208 том 2).

У звязку з цим позивач стверджує, що векселі були підписані заступником голови правління товариства ОСОБА_3 з перевищенням повноважень.

Досліджуючи доводи позивача про відсутність у заступника голови правління ВАТ «Півд. ГЗК» ОСОБА_3 повноважень на видачу векселя, через відсутність рішення правління товариства, колегія суддів дійшла висновку, що встановлені по даній справі обставини підтверджують той факт, що видача спірного векселя заступником голови правління ВАТ «Півд. ГЗК» ОСОБА_3, який діяв на підставі довіреності в інтересах товариства, відбулася з перевищенням наданих йому повноважень, як представнику, статутом цього товариства.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог місцевий господарський суд виходив з того, що матеріали справи містять ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 22.08.2007 по справі № 14/258 про затвердження 27.07.2007 мирової угоди, укладеної між ТОВ «ІПНГ» та ВАТ «Півд. ГЗК» (а. с. 139 том 2).

Пунктом 1.2. мирової угоди передбачено, що після підписання та затвердження цієї угоди господарським судом, відповідач протягом десяти банківських днів видає та відповідно до акту прийому-передачі передає позивачу емітований відповідачем простий вексель на суму отриманої продукції за договором № 696д від 22.11.1999, накладними до нього, яка є сумою основного боргу за рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 22.07.2003 по справі № 14/258 в розмірі 117885,38 грн. зі строком платежу за предявленням, але не раніше 01.01.2013, без застережень та відсотків за векселем.

Мирова угода зі сторони ВАТ «Півд. ГЗК» підписана головою правління ОСОБА_4 та скріплені печаткою товариства, що підтверджує факт видачі векселів.

Отже спірний вексель виданий на виконання мирової угоди, затвердженої судом.

Відповідно до п. 9.3.5. статуту ПАТ «Півд. ГЗК» в редакції, чинній на дату укладення та затвердження вказаних мирових угод, голова правління в процесі своїх функцій має право без довіреності виконувати дії від імені товариства, у тому числі: представляти товариство у взаємовідносинах з юридичними і фізичними особами, державними та іншими органами і організаціями, у суді, господарському і третейському суді, в інших судових установах, укладати цивільно-правові угоди з правом одноособового їх підпису, розпоряджатися майном і грошовими коштами товариства у межах, встановлених законодавством України, цим статутом та внутрішніми нормативними актами товариства тощо.

Вексельні правочини (зокрема щодо видачі, акцептування (у тому числі в порядку посередництва), індосування, авалювання та оплати векселя) регулюються не тільки нормами спеціального вексельного законодавства, а й загальними нормами цивільного законодавства про угоди та зобовязання (статті 202-211, 215-236, 509-609 ЦК України. Тому за відсутності спеціальних норм у вексельному законодавстві до вексельних правочинів застосовуються загальні норми Цивільного кодексу з урахуванням їх особливостей.

Так вексельне законодавство не містить положень про визначення повноважень осіб, які підписали вексель, а лише встановлює їх коло осіб.

А тому питання про належний характер уповноваження на підписання векселя має вирішуватись з огляду на загальні норми цивільного законодавства України, зокрема щодо укладення відповідного договору, видачі довіреності, вчинення внутрішніх актів органами юридичної особи, прийняття рішення зборів учасників, наказів про виконання функцій виконавчого органу тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обовязків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Абзацом 2 ч. 3 ст. 92 ЦК України передбачено, що у відносинах із третіми особами, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала, чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

За системним аналізом норм Цивільного кодексу України (статті 99, 145, 147, 159, 161), Господарського кодексу України (стаття 89), Закону України «Про господарські товариства» (статті 47, 62, 63), Закону України «Про акціонерні товариства» (статті 52, 58, 59, 60, 61) виконавчий орган товариства вирішує всі питання, повязані з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що є компетенцією загальних зборів учасників товариства або іншого його органу. Здійснюючи управлінську діяльність, виконавчий орган реалізує колективну волю учасників товариства, які є носіями корпоративних прав. Керівник та інші члени виконавчого органу, здійснюючи управління товариством у межах правил, встановлених статутними документами, зобовязані діяти виключно в інтересах товариства та його учасників (ч. 3 ст. 92, друге речення абзацу 3 ч. 1 ст. 161 ЦК України).

Таким чином, припис абзацу 1 ч. 3 ст. 92 ЦК України зобовязує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень.

Водночас саме лише порушення даного обовязку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац 2 ч. 3 ст. 92 ЦК України).

У звязку з наведеним господарському суду слід виходити з того, що контрагент юридичної особи знав (або повинен знати) про обмеження повноважень цієї особи, якщо: - такі обмеження передбачені законом (наприклад, абзац 2 ч. 2 ст. 98 ЦК України); - про відповідні обмеження вміщено відомості у відкритому доступі на офіційному веб-сайті розпорядника Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

Якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

Таким чином, посилання позивача на те, що відповідач-1 був обізнаний з процедурою видачі векселя ВАТ «Півд. ГЗК» на тій підставі, що мирова угода підписана керівником позивача на підставі статуту є безпідставними, оскільки на момент підписання мирової угоди відповідачем-1 перевірялися саме повноваження директора позивача на підписання мирової угоди, а не повноваження щодо видачі векселя, з урахуванням того, що мирова угода в процесі виконання рішення суду та видача векселя є різними правочинами.

Як вбачається із виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців до цього реєстру не внесено відомостей про будь-які обмеження до повноважень голови правління ПАТ «Півд. ГЗК».

Внаслідок видачі спірного векселя між особою позивача (векселедавця) та особою відповідача-1 (первісного векселедержателя), а також особами можливих наступних векселедержателів (у даному випадку відповідачем-2) виникають певні цивільні права та обовязки.

Відтак за своєю правовою природою, в розумінні ст. 202 ЦК України, дії не уповноваженої особи позивача з видачі спірного векселя слід вважати правочином.

Таким чином позивач в силу вимог ст. 92 ЦК України не вправі посилатися на обмеження повноважень осіб, які підписали спірний вексель, оскільки позивачем не доведено, що відповідач-1 знав, або за всіма обставинами не міг не знати про такі обмеження.

В свою чергу, частинами 1, 2 ст. 241 ЦК України встановлює, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обовязки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обовязки з моменту вчинення цього правочину.

Аналогічна правова позиція викладена в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 08.06.2007 «Про деякі питання практики розгляду спорів, повязаних з обігом векселів».

Досліджуючи обставини, які можуть свідчити про схвалення правочину, внаслідок якого видано спірний вексель, колегією суддів встановлено, що позивач не заперечує того факту, що видача цих векселів вчинена з метою здійснення розрахунків з відповідачем-1 за певними господарськими зобовязаннями. Зазначене підтверджує товарність тих правовідносин, які опосередковувались спірними векселями, виданими на виконання зазначеної вище мирової угоди від 27.07.2007, затвердженої ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 22.08.2007 по справі № 14/258.

Крім того, спірний вексель використаний позивачем у своєму бухгалтерському обліку для відображення певних господарських операцій між ним і відповідачем-1, що підтверджено відповідними довідками ПАТ «Півд. ГЗК» від 28.01.2016 № 52-70/810 та від 12.04.2016 № 52-06/3079 (а. с. 130, 199 том 2), згідно яких вексельна заборгованість за спірним векселем рахується в бухгалтерському обліку позивача з вересня 2007 року по даний час.

На виконання вимог суду апеляційної інстанції позивачем надано суду копію протоколу № 1/2008 загальних зборів ВАТ «Півд. ГЗК» від 19.11.2008, з якого встановлено, що загальними зборами товариства затверджено Звіт правління про результати фінансово-господарської діяльності товариства за 2007 рік. При цьому питання про помилкову видачу спірних векселів на розгляд зборів не ставився (а. с. 218-221 том 2).

Як вбачається із копії протоколу річних загальних зборів акціонерів ПАТ «Півд. ГЗК» від 09.06.20014, вищим органом цього товариства розглянутий Звіт правління про результати фінансово-господарської діяльності товариства за 2008, 2009, 2010-2013 роки, з наступним їх затвердженням, при розгляді яких не висунуто будь-яких заперечень відносно проведення зазначених господарських операцій зі спірним векселем (а. с. 209 217 том 2).

Таким чином, складаючи відповідні звіти про результати фінансово-господарської діяльності за період з 2007 по 2013 роки правління позивача було обізнане про факт видачі спірного векселя, заперечень щодо його підписання не висловило, фактично схваливши правочин щодо його видачі.

В свою чергу вищий орган управління товариства загальні збори акціонерів позивача власними діями з затвердження звітів правління про результати фінансово-господарської діяльності схвалив видачу спірного векселя та обовязок позивача з його погашення.

Аналогічної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України (постанова від 02.12.2015 по справі № 910/10794/15).

Колегія суддів вважає, що матеріалами справи підтверджено дії позивача спрямовані на схвалення правочину по видачі зазначеного простого векселя не уповноваженою на те особою, а тому позовні вимоги є необгрутованими, спрямованими на уникнення сплати боргу за спірним векселем.

На думку колегії суддів, рішення господарського суду Дніпропетровської області відповідає всім фактичним обставинам справи, а тому підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

При цьому колегія суддів погоджується з позицією апелянта стосовно вірно обраного ним способу захисту порушеного права, з огляду на наступне.

Згідно ч. ч. 1, 2, 6 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

При здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені, зокрема частиною другою цієї статті, суд може зобовязати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

В пунктах 1-10 ч. 2 ст. 16 ЦК України наведено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів. До того ж, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлено договором або законом.

В силу ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

При цьому, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 20 ГК України встановлено, що держава забезпечує захист прав і законних інтересів субєктів господарювання та споживачів.

Кожний субєкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених субєктів захищаються шляхом, зокрема визнання наявності або відсутності прав.

Законодавчо визначені способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний спосіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають найвищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечить цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Відповідна правова позиція викладена Верховним Судом України (постанова від 21.05.2012 по справі № 6-20цс11).

Судові витрати за подання апеляційної скарги на підставі ст. 49 ГПК України, покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Дніпропетровський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 28.01.2016 по справі № 904/235/15 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до касаційного суду у встановленому законом порядку.

Повний текст постанови складено 10.05.2016.

Головуючий суддя Ю.Б. Парусніков

Судді: Т.А. Верхогляд

ОСОБА_6