РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.04.2016Справа №910/4176/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Пресс-Кур'єр Україна»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Пірс»

про стягнення 80 146,03 грн.

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача Лисенко І.О. - по дов. № б/н від 29.02.2016

від відповідача не з'явився

Суть спору :

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Пресс-Кур'єр Україна» про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Пірс» 80 146,03 грн., з яких: 47 964,27 грн. основного боргу, 20 799,30 грн. пені, 1 000,00 грн. штрафу, 9 180,46 грн. збитків від зміни індексу інфляції, 1 202,00 грн. - 3% річних за неналежне виконання взятих на себе останнім зобов'язань згідно дилерського договору про реалізацію товарів № 53/D від 30.12.2013.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.03.2016 порушено провадження у справі № 910/4176/16 та призначено справу до розгляду на 05.04.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/4176/16 від 05.04.2016, у зв'язку з неявкою в судове засідання представника відповідача та невиконанням сторонами вимог ухвали про порушення провадження у справі від 11.03.2016, розгляд справи був відкладений на 14.04.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/4176/16 від 14.04.2016, у зв'язку з неявкою в судове засідання представника відповідача та невиконанням відповідачем вимог ухвали про порушення провадження у справі від 11.03.2016, розгляд справи був відкладений на 26.04.2016.

Відповідач в судове засідання 26.04.2016 не з'явився, письмовий відзив на позов не подав, вимог ухвали про порушення провадження у справі від 11.03.2016 та ухвал від 05.04.2016, від 14.04.2016 не виконав.

Відповідач належним чином повідомлений про призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення, оскільки

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України. (п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Згідно ст. 64 Господарського процесуального кодексу України ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала направляється за адресою місцезнаходження сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

У відповідності до ст. 87 Господарського процесуального кодексу України ухвали суду було надіслано відповідачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення на адресу, що зазначена в позовній заяві, а саме : м. Київ, площа Дружби Народів, 2-А, яка згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань станом на 11.03.2016 є місцезнаходженням відповідача.

Стаття 64 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що у разі відсутності сторін за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців ухвала про порушення провадження у справі вважається врученою їм належним чином.

Суд приходить до висновку, що наявних в матеріалах справи документів достатньо для вирішення справи по суті без участі представника відповідача.

В судовому засіданні 26.04.2016, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

30.12.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Пресс-Кур'єр Україна» (продавець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Пірс» (дилер, відповідач) укладено дилерський договір про реалізацію товарів № 53/D (далі - договір),

Відповідно до п. 1.1. договору продавець зобов'язується передати у власність дилера товари у кількості, асортименті та в терміни, передбачені в договорі, а дилер зобов'язується прийняти товар і оплатити їх на умовах цього договору.

Згідно з п. 1.2. договору найменування товару: періодичні друковані засоби інформації (газети, журнали).

Спір виник в зв'язку з тим, що відповідач в порушення взятих на себе зобов'язань за договором оплату отриманого товару повністю не здійснив, в зв'язку з чим виникла заборгованість.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 631 Цивільного кодексу України визначено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати обов'язки відповідно до договору.

Згідно з п. 10.1. договору термін договору встановлений до 31.12.2014.

Умовами п. 10.2. договору визначено, що договір пролонгується на кожний наступний рік, якщо не буде припинений письмовим повідомленням будь-якої із сторін, спрямованим іншій стороні не менше ніж за два місяці до дати закінчення його дії.

Сторонами доказів в підтвердження виявлення небажання продовжувати договірні правовідносини не подано.

Відповідно до п. 1.2. договору кількість, асортимент і вартість товару, які поставляються, вказуються у специфікації, що є невід'ємною частиною цього договору.

Згідно з п. 7.3. договору датою поставки вважається дата отримання товару дилером, яка фіксується у видаткових накладних, виписаних продавцем.

З матеріалів справи вбачається, що позивач передав, а відповідач у період з 15.01.2015 по 26.03.2015 прийняв товар на загальну суму 56 790,20 грн., що підтверджується наступними видатковими:

№ 83 від 15.01.2015 на суму 3 434,15 грн.,

№ 191 від 22.01.2015 на суму 4 408,00 грн.,

№ 306 від 29.01.2015 на суму 5 913,00 грн.,

№ 383 від 05.02.2015 на суму 3 577,50 грн.,

№ 491 від 12.02.2015 на суму 4 565,65 грн.,

№ 577 від 19.02.2015 на суму 6496,70 грн.,

№ 711 від 26.02.2015 на суму 6 609,30 грн.,

№ 833 від 05.03.2015 на суму 5 026,00 грн.,

№ 942 від 12.03.2015 на суму 4 995,50 грн.,

№ 1022 від 19.03.2015 на суму 4 837,20 грн.,

№ 1132 від 26.03.2015 на суму 6 927,20 грн.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Пунктом 5.4. договору визначено, що термін оплати за товар, що поставляється в рамках цього договору становить 15 банківських днів з моменту отримання кожної партії товару.

Наявний в матеріалах справи акт звірки взаєморозрахунків між сторонами за договором № 53/D від 30.12.2013 станом на 31.03.2015 свідчить наступне

- станом на 14.01.2015 початкове сальдо становило 49 989,51 грн.

- у період з 14.01.2015 по 26.03.2015 було поставлено товар на загальну суму 58 790,20 грн. та у вказаний період відповідачем сплачено та частково повернуто товару в загальному розмірі 58 815,44 грн.

- заборгованість відповідача становить 47 964,27 грн., розмір якої заявлений позивачем.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Проте, як свідчать матеріали справи відповідач не виконав зобов'язання по сплаті отриманого за договором товару у повному обсязі, в результаті чого виникла заборгованість, яка за розрахунками суду становить 44 158,27 грн.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкт господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З огляду на викладене, вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 44 158,27 грн. обґрунтовані та підлягають задоволенню.

В частині позовних вимог в сумі 3 806,00 грн. позов задоволенню не підлягає, оскільки згідно видаткової накладної № 85 від 09.01.2014 товар поставлений позивачем на згадану суму відповідачу за іншим договором, що має № 63/D від 19.12.2013, а отже неправомірно включений позивачем до загальної суми боргу за договором № 53/D від 30.12.2013.

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з п. 4.2.1. договору дилер зобов'язаний прийняти, своєчасно сплатити товар на умовах цього договору.

Матеріалами справи підтверджується що відповідач, в порушення умов договору, у визначені строки оплату за товар не провів, а отже є таким, що прострочив виконання зобов'язання.

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Частина 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Сторони можуть домовитись про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків передбачених законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом зокрема сплата неустойки.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафних санкцій надано сторонам частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України.

Згідно ч. 4 ст. 213 Господарського кодексу України, штраф як різновид неустойки, може бути встановлений договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Отже, пеня і штраф є різновидами неустойки, які не можна ототожнювати.

Так, згідно з п. 11.3. договору за несвоєчасну оплату дилер сплачує продавцеві пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно перерахованих сум за кожен день прострочення, але не більше за таку суму. Оплата вважається простроченою за умови не надходження грошей дилера на розрахунковий рахунок продавця в терміни, визначені в п. 5.4. договору.

Пунктом 11.5. договору передбачено, що за недотримання п.п. 4.2.1, 4.2.6, 4.2.7 цього договору дилер сплачує продавцеві штраф у розмірі 1 000,00 грн.

Отже, при укладанні договору сторони визначили відповідальність за порушення зобов'язання щодо сплати отриманого товару.

Пунктом 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

В зв'язку з тим, що взяті на себе зобов'язання по сплаті отриманого товару відповідач своєчасно не виконав, він повинен сплатити позивачу, пеню розмір якої за розрахунками суду становить 12 707,90 грн. (розрахунок здійснений судом за шість місяців на суму боргу за виключенням суми товару, що була поставлена за іншим договором).

Вимоги позивача в частині стягнення пені в сумі 12 707,90 грн. обґрунтовані і підлягають задоволенню.

В іншій частині нарахованої пені позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки розрахунок здійснений з порушенням чинного законодавства України.

Оскільки, матеріали справи свідчать про порушення відповідачем умов п. 4.2.1. договору, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача суми штрафу в розмірі 1 000,00 грн.

В зв'язку з тим, що відповідач припустився прострочення по сплаті отриманого товару, позивач на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України просить суд стягнути з відповідача 9 180,46 грн. збитків від зміни індексу інфляції та 1 202,00 грн. - 3% річних.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Умовами договору не передбачено інший розмір процентів.

За результатами здійснення судом власного перерахунку збитки від зміни індексу інфляції складають 1 991,12 грн. та 3% річних складають 1 110,61 грн. (розрахунок здійснений судом за періоди визначені позивачем на суму боргу за виключенням суми товару, що була поставлена за іншим договором).

В іншій частині нарахованих інфляційних втрат та 3% річних позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки розрахунок здійснений з порушенням чинного законодавства України.

Згідно з ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Зважаючи на вищевказане, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Пресс-Кур'єр Україна» є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Пірс» (04073, м. Київ, площа Дружби Народів, 2-А, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Пресс-Кур'єр Україна» (04053, м. Київ, пров. Киянівський, 3-7, ) 44 158 (сорок чотири тисячі сто п'ятдесят вісім) грн. 27 коп. основного боргу, 12 707 (дванадцять тисяч сімсот сім) грн. 90 коп. пені, 1 000 (одну тисячу) грн. 00 коп. штрафу, 1 991 (одну тисячу дев'ятсот дев'яносто одну) грн. 12 коп. збитків від зміни індексу інфляції, 1 110 (одну тисячу сто десять) грн. 61 коп. - 3% річних, 1 048 (одну тисячу сорок вісім) грн. 26 коп. витрат по сплаті судового збору,

3. В іншій частині в позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 28.04.2016.

СуддяВ.В.Сівакова