ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2016 року Справа № 927/1173/15
Вищий господарський суд України в складі колегії суддів:

головуючого - суддів:Поляк О.І. (доповідач), Бакуліної С.В., Грейц К.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 23.03.2016
у справі № 927/1173/15 Господарського суду Чернігівської області
за позовомПриватного акціонерного товариства "Страхове товариство "Іллічівське"
доФізичної особи-підприємця ОСОБА_4
третя особа,яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_5
провідшкодування шкоди в розмірі 136 188,91 грн,

за участю представників

від позивача: ОСОБА_6;

від позивача: ОСОБА_7;

від третьої особи: не з'явились;

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 29.10.2015 у справі № 927/1173/15 (суддя - Репех В.М.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.03.2016 (головуючий суддя - Синиця О.Ф., судді: Ткаченко Б.О., Зубець Л.П.), позов задоволено повністю. Стягнуто з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 на користь Приватного акціонерного товариства "Страхове товариство "Іллічівське" шкоду в порядку регресу в розмірі 136 188,91 грн.

Не погоджуючись із зазначеними рішенням та постановою, Фізична особа - підприємець ОСОБА_4 звернулась до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Чернігівської області від 29.10.2015 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.03.2016 у справі № 927/1173/15 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована порушенням та неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, а саме: ст.ст. 1172, 1187, 1188, 1191 Цивільного кодексу України, ст.ст. 4-4, 22, 74, 77, 81-1, 87 Господарського процесуального кодексу України.

Відзиву на касаційну скаргу не надходило.

У судове засідання з'явились представники позивача та відповідача. Представник третьої особи своїм процесуальним правом на участь у судовому засіданні не скористався.

Розглянувши матеріали касаційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, 27.02.2014 між ПрАТ "СТ "Іллічівське" та ОСОБА_8 укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів № ЦО-05-012207, предметом якого є страхування транспортного засобу "MAZDA" CX-5", державний № НОМЕР_1.

02.02.2015 в м. Києві відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу "MAZDA" CX-5" під керуванням ОСОБА_8 та транспортного засобу "DAF", державний № НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_5.

Згідно з довідкою ВДАЇ № 57169113 власником транспортного засобу "DAF", який під час ДТП був під керівництвом ОСОБА_5 є ОСОБА_4.

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 09.02.2015 у справі № 752/2044/15-п встановлено, що вказана ДТП сталася у зв'язку з порушення водієм ОСОБА_5 вимог п.п. 2.3 (а, б) Правил дорожнього руху України та визнано ОСОБА_5 винним у вчиненні зазначеної дорожньо-транспортної пригоди.

19.02.2015 ПрАТ "Страхове товариство "Іллічівське" на підставі звіту № 53 від 13.02.2015 про оцінку транспортного засобу, рахунку фактури № 633752_РФ_00300760 від 09.02.2015 та рахунку-фактури № 633821 _РФ_00300761 від 09.02.2015 складено страховий акт № ЦО-53518-ЦО-05--02 та розрахунок суми страхового відшкодування. Відповідно до останнього загальна сума страхового відшкодування складає 185 188,91 грн.

Господарськими судами встановлено, що ПрАТ "Страхове товариство "Іллічівське" здійснило виплату страхового відшкодування в зазначеному розмірі, а саме: 20 000,00 грн за платіжним дорученням № 4176 від 03.03.2015; 82 559,00 грн за платіжним дорученням № 4416 від 10.03.2015; 10 000,00 грн за платіжним дорученням № 4603 від 13.03.2015; 10 000,00 грн за платіжним дорученням № 4752 від 17.03.2015; 5 000,00 грн за платіжним дорученням № 4805 від 18.03.2015; 52 629,00 грн за платіжним дорученням № 4877 від 20.03.2015.

Цивільна відповідальність власника транспортного засобу DAF застраховано у ПрАТ "СК"Арсенал Страхування" за полісом № АС/9259732, відповідно до умов якого ліміт за шкоду заподіяну майну становить - 50 000 грн, франшиза - 1 000 грн.

Крім того господарськими судами встановлено, що 04.06.2013 між ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено трудовий договір, відповідно до умов якого останній зобов'язаний виконувати обов'язки водія автотранспортних засобів з повною матеріальною відповідальністю за автотранспортний засіб. Вказаний договір зареєстровано 04.06.2013 за № 4 Прилуцьким міськрайонним центром зайнятості.

23.06.2015 ПрАТ "Страхове товариство "Іллічівське" на адресу ФОП ОСОБА_4 було направлено претензію № 2081/535ІЛ в якій просило ФОП ОСОБА_4 сплатити 136 188,91 грн (185 188,91 грн страхового відшкодування - (50 000 грн ліміт за полісом № АС/9259732 - 1 000 грн франшиза за полісом № АС/9259732)) в якості відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в порядку регресу.

ФОП ОСОБА_4 дану претензію отримала 01.07.2015, про що свідчить відмітка на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, однак відповіді не надала.

У зв'язку з зазначеним ПрАТ "Страхове товариство "Іллічівське" звернулось до Господарського суду Чернігівської області з позовом до ФОП ОСОБА_4 про стягнення з останньою на користь ПрАТ "Страхове товариство "Іллічівське" 136 188,91 грн, як відшкодування шкоди в порядку регресу.

Задовольняючи позовні вимоги господарські суди попередніх інстанцій виходили з того, що до позивача, після виплати страхового відшкодування у порядку регресу, перейшло право на отримання від відповідача компенсації матеріальної шкоди, заподіяної власнику транспортного засобу "MAZDA" CХ-5" внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 02.02.2015 у м. Києві, оскільки шкода завдана з вини водія, який керував автомобілем, що належить роботодавцю, в силу приписів ст. 1172 Цивільного кодексу України, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. При цьому, відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що належний йому транспортний засіб, як джерело підвищеної небезпеки, вибув з його володіння внаслідок протиправних дій інших осіб чи внаслідок дії непереборної сили, а не з вини відповідача, що виключало б відповідальність останнього. Зокрема, відповідачем не було подано доказів забезпечення належної охорони транспортного засобу чи неправомірного заволодіння ним або доказів звернення до правоохоронних органів.

Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками господарських судів попередніх інстанцій, вважає їх передчасним та таким, що зроблено з порушенням матеріальних та процесуальних норм, що призвело до неповного з'ясування обставин справи, які мають значення для правильного вирішення даного спору по суті, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Частиною 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Згідно з ч.ч. 2 - 5 ст. 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов'язана відшкодувати її на загальних підставах. Якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).

Отже, за змістом ст. 1187 Цивільного кодексу України суб'єктом відповідальності за шкоду завдану джерелом підвищеної небезпеки є особа, яка фактично володіє об'єктом підвищеної небезпеки, як на відповідній правовій підставі (будь-яке титульне володіння), так і без неї (безтитульне володіння), за виключенням умов, передбачених ч. 4 ст. 1187 Цивільного кодексу України. При цьому, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується винною особою, тобто у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини (ч. 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України).

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Тобто, не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом під час виконання нею своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір.

Таким чином, відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з цими особами, по-перше, в трудових відносинах, а, по-друге, шкода, заподіяна нею у зв'язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов'язків. При цьому під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов'язків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов'язків працівника. Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові Верховного Суду України від 28.01.2015 у справі № 6-229цс14.

Однак, господарські суди попередніх інстанцій зазначеного не врахували, не дослідили чи виконувала третя особа під час скоєння ДТП свої трудові (службові) обов'язки та не надали правової оцінки поданим відповідачем поясненням і доказам на підтвердження того, що під час скоєння ДТП водій транспортного засобу "DAF" ОСОБА_9 не здійснював трудових обов'язків, передбачених трудовим договором від 04.06.2013, зокрема, графіку робіт на місяць лютий 2015 року (а.с. - 74), письмовим пояснення ОСОБА_5 (а.с. - 75), наказу (розпорядженню) про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді догани № 1/02"Т" від 04.02.2015 (а.с. - 76), нотаріально засвідченій заяві ОСОБА_5 (а.с. - 98).

Отже, викладене свідчить про передчасність висновків господарських судів попередніх інстанцій, зроблених з неповним з'ясуванням обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення.

Оскільки в силу ст. ст. 111-5, 111-7 ГПК України у суду касаційної інстанції відсутні повноваження самостійно встановлювати обставини справи, так само як і оцінювати докази, колегія суддів зазначає про наявність підстав для скасування оскаржуваних рішення та постанови у даній справі з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до ст. 111-9 ГПК України.

При цьому, під час нового розгляду справи господарському суду необхідно врахувати вищевикладені обставини, які стали підставою для скасування судових актів та передачі справи на новий розгляд.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що касаційна скарга Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 підлягає частковому задоволенню, а постанова Київського апеляційного господарського суду від 23.03.2016 та рішення Господарського суду Чернігівської області від 29.10.2015 у справі № 927/1173/15 - скасуванню з передачею справи на новий розгляд до Господарського суду Чернігівської області.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.03.2016 у справі № 927/1173/15 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.03.2016 у справі № 927/1173/15 та рішення Господарського суду Чернігівської області від 29.10.2015 у справі № 927/1173/15 скасувати. Справу направити на новий розгляд до Господарського суду Чернігівської області.

Головуючий суддя О.І. Поляк

Судді С.В. Бакуліна

К.В. Грейц