РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2016 року Справа № 902/1614/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Саврій В.А.

судді Дужич С.П. ,

судді Мамченко Ю.А.

при секретарі Вощук О.А.

за участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_1 (довіреність №14-89 від 18.03.2014 року)

відповідача: ОСОБА_2 (довіреність №13/01/01 від 03.03.2016 року); ОСОБА_3 (довіреність № 25/01/09 від 26.04.2016 року)

розглянувши апеляційні скарги Комунального підприємства "Вінницяоблтеплоенерго" та ОСОБА_4 акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення господарського суду Вінницької області від 29.02.2016 року у справі №902/1614/15 (суддя Маслій І.В.)

за позовом публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6)

до комунального підприємства "Вінницяоблтеплоенерго" (21037, м. Вінниця, вул. Вишнева, 24)

про стягнення 14 978 605,69 грн. згідно договору № 489/14-БО-1

Судом розяснено представникам сторін права та обовязки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Вінницької області (суддя Маслій І.В.) від 29 лютого 2016 року у справі №902/1614/15 було частково задоволено позов ОСОБА_4 акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (надалі позивач) до Комунального підприємства "Вінницяоблтеплоенерго" (надалі відповідач) про стягнення 14 978 605,69 грн. згідно договору №489/14-БО-1. Стягнуто з Комунального підприємства "Вінницяоблтеплоенерго" (21037, м. Вінниця, вул. Вишнева, 24, код 33649363) на користь ОСОБА_4 акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 6, код 20077,19 грн. пені; 254975,92 грн. 3 % річних, 4819746,81 грн. індексу інфляції та 120573,80 грн. витрат зі сплати судового збору. В позові у частині стягнення 3871155,10 грн. основного боргу; 1628673,39 грн. пені; 381475,16 грн. - індексу інфляції та 2383,34 грн. 3% річних відмовлено.

Вказане рішення обґрунтовано тим, що на виконання взятих на себе договірних зобовязань позивачем передано відповідачу протягом січня - грудня 2014 року, а відповідачем прийнято природний газ в обсязі 8567,93 тис. куб м. на загальну суму 43481330,67 грн., що підтверджується актами прийманняпередачі природного газу, наявними в матеріалах справи. Відповідно до умов спірного договору одержаний природний газ був оплачений відповідачем у розмірі 37199877,79 грн. та станом на 14.09.2015 року за відповідачем рахується заборгованість в сумі 6281452,88 грн. Враховуючи ступінь виконання відповідачем свого зобовязання перед позивачем та причини його не виконання зазначені у відзиві на позовну заяву суд скористався своїм правом передбаченим частиною 3 статті 83 ГПК України та прийшов до висновку про зменшення розміру заявленої до стягнення пені.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, відповідач Комунальне підприємство "Вінницяоблтеплоенерго" звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Вінницької області від 29 лютого 2016 року у справі №902/1614/15 змінити в частині стягнення 1 609 898,19 грн. пені, 254 975,92 грн. 3% річних, 4 819 746,81 грн. індексу інфляції та 120 573,8 грн. витрат зі сплати судового збору та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити повністю. Обґрунтовуючи свої вимоги вважає, що рішення в частині стягнення фінансових та штрафних санкцій прийняте з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, судом першої інстанції не надано юридичної оцінки обставинам справи та повноти їх встановлення, що призвело до прийняття незаконного рішення по справі. Зокрема, апелянт зазначає, що за умовами пункту 16 Договору про організацію взаєморозрахунків сторони засвідчують, що після виконання договору вони не мають одна до одної претензій стосовно предмета договору. Разом з тим, Договір про організацію взаєморозрахунків не передбачав можливості існування між сторонами інших грошових зобов'язань і підстав для інших грошових вимог. На виконання умов Договору про організацію взаєморозрахунків відповідачем, згідно платіжного доручення №18 від 23.12.2015 року, перераховано на рахунок позивача 2 410 297,78 грн. таким чином, відповідачем погашено заборгованість перед позивачем за Договором купівлі-продажу природного газу від 25.11.2013 року №489/140-БО-1 в межах та у строки, визначені Договором про організацію взаєморозрахунків. За таких обставин, для застосування санкцій, передбачених Договором купівлі-продажу природного газу від 25.11.2013 року №489/14-БО-1 та наслідків за порушення грошового зобов'язання, передбачених частиною 2 статті 624 Цивільного кодексу України, необхідно, щоб оплата була здійснена поза межами порядку і строків, встановлених Договором про організацію взаєморозрахунків, відповідно до змісту якого сторони засвідчили відсутність жодних претензій одна до одної після виконання даного договору.

Ухвалою господарського суду Рівненського апеляційного господарського суду від 21 березня 2016 року у справі №902/1614/15 було прийнято до провадження апеляційну скаргу Комунального підприємства "Вінницяоблтеплоенерго" та призначено дату судового засідання на 20 квітня 2016 року.

25 березня 2016 року від позивача ОСОБА_4 акціонерного товариства "Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" надійшла апеляційна скарга, відповідно до якої останній просить скасувати рішення господарського суду Вінницької області від 29 лютого 2016 року у справі №902/1614/15 в частині зменшення розміру пені на 1 619 285,79 грн. та прийняти в цій частині нове рішення, за яким стягнути з Комунального підприємства "Вінницяоблтеплоенерго" на користь ОСОБА_4 акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 1 619 285,79 грн., в стягненні яких було відмовлено господарським судом Вінницької області, в іншій частині рішення залишити без змін. Обґрунтовуючи свої вимоги апелянт не погоджується з рішенням господарського суду Вінницької області від 29.02.2016 року у справі №902/1614/15 щодо часткового задоволення позовних вимог у зв'язку зі зменшенням судом розміру пені до 1 619 285,79 грн. і вважає, що рішення в цій частині прийнято з порушенням норм матеріального права, зокрема статті 233 Господарського кодексу України, статей 549-552 Цивільного кодексу України, та процесуального права, зокрема статей 4-2, 43, 83, 84 ГПК України, без дослідження усіх істотних обставин справи. Зокрема, апелянт зазначає, що в оскаржуваному рішенні в частині зменшення неустойки місцевий господарський суд не врахував жодного аргументу, доводу чи доказу позивача, не зазначив обґрунтованих мотивів такого неврахування, чим порушив вимоги статті 4-2, 43, 84 ГПК України, що призвело до прийняття неправильного рішення. Суд не мав права застосовувати до спірних правовідносин статтю 233 Цивільного кодексу України, не з'ясувавши всіх обставин, з'ясування яких передбачене згаданою нормою. Прострочена та не своєчасно оплачена відповідачем сума заборгованості за відповідним договором купівлі-продажу природного газу є доходом НАК "Нафтогаз України", на яку він як постачальник розраховував за умови належного виконання відповідачем своїх зобов'язань. Отже, сума простроченої та не своєчасно оплаченої відповідачем станом на час розгляду справи у суді заборгованості також становить збитки НАК "Нафтогаз України" в розумінні частини 2 статті 224 Господарського кодексу України. Виходячи з викладеного вище, керуючись положеннями статті 224 Господарського кодексу України, до збитків НАК "Нафтогаз України" за операцією купівлі-продажу природного газу за договором №489/14-БО-1 від 25.11.2013 року слід віднести фактично понесені інфляційні втрати, визнані судом правомірно заявленими, в розмірі 4 718 979,39 грн., та прострочену і не своєчасно оплачену відповідачем суму заборгованості в розмірі 6 281 452,88 грн., всього 11 000 432,27 грн. Отже, заявлена до стягнення з відповідача неустойка у розмірі 3 238 571,58 грн. є значно меншою (більше ніж у 3 рази) від заподіяних позивачу збитків. Приймаючи рішення про зменшення неустойки суд першої інстанції порушив вимоги статті 83 ГПК України та статтю 233 Господарського кодексу України і статтю 551 Цивільного кодексу України, оскільки не врахував, що неустойка у розмірі 3 238 571,58 грн., яка підлягала стягненню, значно менша заподіяних позивачу неналежним виконанням умов договору збитків, що складають 11 000 432,27 грн. Крім того, відсутність вини відповідача у виникненні боргу, його важкий фінансовий стан не є винятковим випадком в розумінні статті 233 Господарського кодексу України та пункту 3 статті 83 ГПК України та підставою для зменшення неустойки, яка підлягає до стягнення.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 28 березня 2016 року у справі №902/1614/15 було поновлено строк на апеляційне оскарження, прийнято до провадження апеляційну скаргу ПАТ "НАК "Нафтогаз України" та призначено дату судового засідання на 20 квітня 2016 року.

Ухвалою від 05 квітня 2016 року у справі №902/1614/15 було виправлено описки в ухвалах від 21 березня 2016 року та 28 березня 2016 року, а саме змінено дату призначення справи до розгляду на 27 квітня 2016 року.

Безпосередньо в судовому засіданні представники позивача та відповідача повністю підтримали вимоги і доводи, викладені в їх апеляційних скаргах.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційних скарг слід відмовити, рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 25.11.2013 року між ОСОБА_4 акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (продавець) та Комунальним підприємством "Вінницяоблтеплоенерго" (покупець) укладено договір №489/14-БО-1 купівлі-продажу природного газу, відповідно до пункту 1.1 Договору продавець зобовязується передати у власність покупцю у 2014 році природній газ, а покупець зобовязується прийняти і оплатити природний газ на умовах цього договору.

Пунктом 1.2 Договору передбачено, газ що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями та іншими споживачами.

Згідно пункту 2.1. Договору, продавець передає покупцю в період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року газ обсягом до 11065 тис. куб. м.

Обсяги газу, що планується передати за цим договором, можуть змінюватись сторонами протягом місяця продажу в установленому порядку підпунктом 2.1.1 Договору.

Відповідно до пункту 5.2. Ціна за 1000 куб. м природного газу становить 3459,00 грн. без урахування податку на додану вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу. До сплати за 1000 куб. м. природного газу 3823,78 грн., крім того ПДВ - 17% - 650,04 грн., всього з ПДВ 4473,82 грн..

Як зазначено в пункті 6.1. Договору оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

З дослідженого місцевим господарським судом та перевіреного судом апеляційної інстанції вбачається, що на виконання взятих на себе договірних зобовязань позивачем передано відповідачу протягом січня - грудня 2014 року, а відповідачем прийнято природний газ в обсязі 8567,93 тис. куб м. на загальну суму 43481330,67 грн., що підтверджується актами прийманняпередачі природного газу, наявними в матеріалах справи.

Як вбачається з пояснень позивача, відповідно до умов спірного договору одержаний природний газ був оплачений відповідачем у розмірі 37199877,79 грн. та станом на 14.09.2015 року за відповідачем рахується заборгованість в сумі 6281452,88 грн.

Вказані обставини відповідачем були спростовані, оскільки з 17.09.2015 року до порушення провадження у справі відповідачем сплачено на рахунок позивача 3871155,10 грн. шляхом розподілу з розподільчого рахунку відповідача у чіткій відповідності до Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу, крім того в матеріалах справи, наявний акт звірки розрахунків підписаний сторонами 22.12.2015 року /т.1, а.с. 78/ згідно якого вбачається, що заборгованість за договором №489/14-БО-1 складає 2410297,78 грн., яка оплачена відповідачем 28.12.2015 року що підтверджується платіжним дорученням №18 від 23.12.2015 року /т.1, а.с. 80/. З огляду на це відповідач зазначає що на день розгляду справи в суді першої інстанції заборгованість перед позивачем відсутня.

Крім того, 22.12.2015 року, між Позивачем, Відповідачем, Головним управлінням Державної казначейської служби України у Вінницькій області, Департаментом фінансів Вінницької обласної державної адміністрації, Департаментом житлово комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації укладено договір №592/375-в про організацію взаєморозрахунків.

Предметом даного договору є організація проведення сторонами взаєморозрахунків за субвенцією з державного бюджету місцевим бюджетам, визначеною пунктом 16 статей 14 та 32 Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" і Порядку та умов надання у 2015 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, опалення та постачання гарячої води, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та іншим підприємствам централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають населенню послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання, водовідведення, опалення та постачання гарячої води тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 року №375 (пункт 1 Договору).

Відповідно до умов вищезазначеного договору сторони погодили погасити заборгованість відповідача перед позивачем за договором №489/14-БО-1 від 25.11.2013 року на суму 2410297,78 грн. за рахунок коштів субвенції з державного бюджету.

Таким чином, сторони по справі відповідно до вимог статті 604 Цивільного кодексу України замінили первісне зобов'язання про оплату природного газу на умовах договору поставки природного газу новими зобов'язаннями про оплату відповідачем на користь позивача обсягів газу вартістю 2410297,78 грн. за рахунок коштів субвенції з державного бюджету, припинивши первісне зобов'язання в цій частині.

Укладення договорів про проведення взаєморозрахунків за рахунок субвенцій з державного бюджету в силу вимог чинного законодавства є диспозитивним правом його учасників. Тому посилання ПАТ "НАК "Нафтогаз України" щодо відсутності у нього волевиявлення на заміну первісного зобов'язання новим є безпідставними. Про припинення первісного зобов'язання свідчить також факт погодження сторонами у підпункті 2 пункту 11 договору про взаєморозрахунки обов'язку не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до договору.

Строк виконання нового зобов'язання пов'язаний з моментом перерахування територіальним органом Казначейства грошових коштів з державного бюджету.

Згідно наявного у справі платіжного доручення від 23.12.2015 року № 18 грошові кошти на підставі договору про організацію взаєморозрахунків у розмірі 2410297,78 грн. сплачені відповідачем на користь позивача після порушення провадження у справі господарським судом Вінницької області, щодо якого вже припинено провадження ухвалою суду.

Як встановлено судами обох інстанцій, згідно наявних у справі виписок по рахунку відповідача грошові кошти в сумі 3871155,10 грн. шляхом розподілу з розподільчого рахунку відповідача у чіткій відповідності до Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу сплачені відповідачем на користь позивача, ще до порушення провадження у справі.

Відповідно до статті 1 Закону України Про теплопостачання поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу (далі - рахунки із спеціальним режимом використання) - рахунки теплопостачальної організації, відкриті в уповноваженому банку і призначені для зарахування коштів, що вносяться споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями, які отримують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, для виробництва якої повністю або частково використовується природний газ, що постачається гарантованим постачальником. Гарантований постачальник - вживається у значенні, визначеному Законом України "Про засади функціонування ринку природного газу".

Згідно статті 19-1 Закону України Про теплопостачання оплата теплової енергії, для виробництва якої повністю або частково постачається природний газ гарантованим постачальником, здійснюється споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями, які купують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, шляхом перерахування коштів на рахунки із спеціальним режимом використання, які відкривають теплопостачальні та теплогенеруючі організації для зарахування коштів, у тому числі від теплопостачальних організацій, які отримують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, в уповноваженому банку. Оплата теплової енергії шляхом перерахування коштів на інші рахунки забороняється. Кошти, що надійшли на рахунки із спеціальним режимом використання, перераховуються банками згідно з порядком розподілу коштів, затвердженим Кабінетом Міністрів України, виключно на рахунок гарантованого постачальника. Операції на поточних рахунках із спеціальним режимом використання не підлягають зупиненню.

В даному випадку гарантованим постачальником є Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України".

З огляду на це починаючи з 17.09.2015 року по 11.11.2015 року кошти в загальній сумі 3871155,10 грн. автоматично перерахувались позивачу ще до подачі позовної заяви до суду.

За змістом пункту 4.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції, якщо предмет спору був відсутній до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно застосував вищевикладені норми законодавства і дав вірну оцінку доказам та фактичним обставинам справи, які свідчать про безпідставність позовних вимог в частині стягнення основного боргу в сумі 3871155,10 грн..

Крім суми основного боргу позивачем було заявлено до стягнення з відповідача 257359,26 грн. 3 % річних, 3238571,58 грн. - пені, 5201221,97 грн. - інфляційних.

З матеріалів справи судами вбачається, що відповідачем в період дії договору № 489/14-БО-1 від 25.11.2013 року здійснювались оплати за поставлений природний газ з порушенням строків визначених у договорі.

Відповідно до розрахунку наданого позивачем за прострочення оплати поставленого газу з січня 2014 року по грудень 2014 року останній нарахував до стягнення з відповідача 3% річних, пені та інфляційних /т.1, а.с.10-19/.

Згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегією суддів перевірено здійснений місцевим господарським судом розрахунок 3% річних та інфляційних втрат за період з 15.02.2014 року по 14.09.2015 року та встановлено, що він є арифметично вірним, відповідає фактичним обставинам справи та нормам чинного законодавства. Відтак, судом було правомірно стягнуто з відповідача 254975,92 грн. 3% річних та 4819746,81 грн. індексу інфляції.

В силу частин 1, 2 статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України, встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Приписами частини 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 7.2. Договору передбачено, що у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1. цього Договору Продавець має право не здійснювати поставку газу Покупцю або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання Покупцем пункту 6.1. умов цього Договору він зобов'язується сплатити Продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Апеляційним судом перевірено здійснений місцевим судом розрахунок пені та встановлено, що він є арифметично вірним, відповідає фактичним обставинам справи та нормам чинного законодавства. Відтак, судом було правомірно задоволено позовні вимоги в частині стягнення пені в розмірі 3219796,38 грн.

Водночас, господарський суд Вінницької області враховуючи ступінь виконання відповідачем свого зобовязання перед позивачем та причини його не виконання зазначені у відзиві на позовну заяву правомірно скористався своїм правом передбаченим частиною 3 статті 83 ГПК України та прийшов до висновку про зменшення розміру заявленої до стягнення пені, з огляду на наступне.

Згідно з частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України передбачено можливість зменшення за рішенням суду розміру неустойки, що стягується з боржника за порушення зобов'язання, якщо розмір неустойки значно перевищує розмір збитків. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Статтею 233 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Отже, якщо порушення зобов'язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб'єкта, то суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до пункту 3 статті 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Застосовуючи припис, який міститься в пункті 3 статті 83 ГПК України, судом було враховано вказівку, що міститься в пункті 3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України", в якому зазначається, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків), тощо.

Окрім того, у пункті 7 оглядового листа Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань (за матеріалами справ, розглянутих у касаційному порядку ВГСУ) від 29.04.2013 року №01-06/767/2013 вказано: положеннями частини першої статті 233 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Слід зазначити, що законодавчо не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій.

Приймаючи рішення про зменшення розміру неустойки (пені), судом було взято до уваги наступні обставини:

- розрахунки за природний газ здійснюються за особливим алгоритмом розрахунків і регулюються державою;

- державою взято на себе обов'язок щодо відшкодування заборгованості за використаний природний газ підприємствами паливно-енергетичного комплексу, які беруть участь у процедурі погашення заборгованості, зокрема ПАТ НАК "Нафтогаз України";

- затверджені тарифи НКРЕ України, як у 2014 році та і інших періодах не покривають всіх витрат, що у свою чергу призводить до виникнення різниці у тарифах на теплову енергію, яка не відшкодовується державою своєчасно і відповідно унеможливлює розрахунок: спожитий природний газ та ставить підприємство у тяжкий матеріальний стан;

Поряд з цим, визначаючись щодо зменшення, судом також було враховано обовязковість виконання зобовязань, баланс інтересів сторін та повне погашення відповідачем основної заборгованості.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів не може не погодитись з місцевим господарським судом щодо зменшення пені на 50% (від суми встановленої судом) до суми 1609898,19 грн.

Згідно статті 111-28 ГПК висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Як судом першої так і апеляційної інстанції було враховано висновки Верховного суду України від 09.09.2014 року у справах №5011-1/1043-2012-42/528-2012 та №5011-35/1533-2012-19/522-2012.

Крім того, аналогічну правову позицію викладено в Постанові Вищого господарського суду України від 08.09.2015 року у справі № 902/1599/14.

З огляду на вищевикладене, місцевий господарський суд прийшов до правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Інші доводи скаржника не заслуговують на увагу, оскільки їм була надана вичерпна правова оцінка судом першої інстанції на підставі наданих сторонами доказів, які відповідно до статей 33, 34 ГПК України засвідчують певні обставини і на яких ґрунтується висновок суду.

Відповідно до пункту 1 статті 103 Господарського процесуального кодексу України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення.

Враховуючи вищевикладені обставини справи та зважаючи на наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Вінницької області від 29.02.16 р. у справі №902/1614/15 залишити без змін, апеляційні скарги Комунального підприємства "Вінницяоблтеплоенерго" та ОСОБА_4 акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу № 902/1614/15 повернути господарському суду Вінницької області.

Головуючий суддя Саврій В.А.

Суддя Дужич С.П.

Суддя Мамченко Ю.А.