ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" травня 2016 р.Справа № 916/5088/15

Господарський суд Одеської області у складі:

головуючого судді Волкова Р.В.,

суддів: Степанової Л.В. та Рога Н. В.

при секретарі судового засідання Аганін В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні господарського суду справу

за позовом : Державного підприємства „Морський торговельний порт „Южний,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю „ЮГ-ГАЗ,

про розірвання договору та стягнення 2190798,00 грн.

За участю:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність № 05-18/01 від 04.01.16р.;

від позивача: ОСОБА_2, довіреність № 05-18/159 від 30.12.15р.;

від позивача: ОСОБА_3., довіреність № 05-18/160 від 30.12.15р.;

від відповідача: ОСОБА_4, довіреність № 395 від 21.04.16р.;

від відповідача: ОСОБА_5, адвокат за ордером;

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Державне підприємство "Морський торговельний порт "Южний", звернувся до господарського суду з позовом до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю "Юг-Газ", про розірвання договору на поставку природного газу на 2003 рік № 072/ОГЕ-27 від 11.10.2002/19.11.2002 та усіх додаткових угод до нього з 01.12.2014 року та про стягнення 2190798,00 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на укладання сторонами у 2002 році договору на поставку природного газу на 2003 рік, підписання додаткових угод нього, продовження строку дії договору до 31.12.2015 року додатковою угодою № 66 від 08.10.2014 року, прийняття Кабінетом Міністрів України Постанови № 647 від 26.11.2014 "Про порядок закупівлі природного газу промисловими, енергогенеруючими та теплогенеруючими (в частині промислових обсягів газу) підприємствами", наявність обставин непереборної сили, як на підставу для розірвання договору, наявність з цього приводу сертифікату Торгово-промислової палати України №5586 від 17.12.2015 року, а також на перерахування відповідачу 2190798,00 грн. у якості передплати за договором, а також на інші обставини, викладені у позовній заяві та письмових поясненнях позивача.

Відповідач проти задоволення позову заперечував, надав до суду відзив на позовну заяву в якому посилається на відсутність підстав для розірвання договору, визнання в судовому порядку пунктів 1-4 Постанови № 647 незаконними та нечинними з 29.11.2014, відсутність обставин непереборної сили, безпідставну видачу Торгово-промисловою Палатою України сертифікату № 5586, здійснення зарахування зустрічних однорідних вимог, а також на інші обставини, що викладені у відзиві.

18.03.2016 року до суду надійшла заява від прокуратури області про вступ у справу. Ухвалою від 29.04.2016 року у задоволенні вищевказаної заяви було відмовлено у відповідності до статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині розірвання договору, враховуючи наступне.

Між позивачем та відповідачем був підписаний договір на поставку природного газу на 2003 рік № 072/ОГЕ-27 від 11.10.2002, на екземплярі позивача мається відмітка "19.11.2002". Суперечок щодо тотожності текстів наявних у сторін договорів між сторонами немає.

Пункт 1 ст. 202 Цивільного Кодексу України встановлює, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення , зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В якості предмету договору сторони визначили поставку природного газу в період з 01.01.2003 по 31.12.2003.

Пунктом 7. 4 сторони встановили строк дії договору, а саме з моменту підписання до 31.12.2003 року.

Відповідно до п.7.5 договору, строк його дії підлягає автоматичній пролонгації на 1 рік за умови, що сторони не менш як за 25 днів до його закінчення не повідомили одна одну про припинення договірних зобовязань. Фактично дія договору подовжувалась та він виконувався сторонами і після 2003 року.

Останній раз строк дії договору було продовжено до 31.12.2015 року додатковою угодою до договору № 66 від 08.10.2014 року.

Як вбачається з матеріалів справи, за період з 08.10.2014 року по 05.12.2014 року жодна зі сторін не висловила свого наміру щодо припинення договору з урахуванням 25-ти денного строку, встановленого у п.7.5.

Згідно пояснень сторін в судовому засіданні, строк дії договору після 31.12.2015 не продовжувався і з 2016 року у будь якому випадку припинив свою дію. В матеріалах справи також відсутні докази того, що договір є діючим в 2016 році.

Наполягаючи на розірванні договору, позивач просить суд розірвати його з конкретної дати, а саме з 01.12.2014 року. При цьому, матеріалами справи підтверджується, що станом на вказану дату договір між сторонами був чинним.

За таких обставин судова колегія приходить до висновку про фактичну наявність між сторонами спору про право та відсутність підстав для припинення провадження внаслідок відсутності предмету спору.

З приводу вимоги про розірвання договору на поставку природного газу на 2003 рік № 072/ОГЕ-27 від 11.10.2002/19.11.2002 та усіх додаткових угод до цього договору з 01.12.2014 судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно зі ст. 629 Цивільного Кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Стаття 525 Цивільного Кодексу України забороняє односторонню відмову від зобов'язання або зміну його умов не, якщо інше не встановлено договором або законом.

Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.188 Господарського Кодексу України, відповідно до якої зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

В якості підстави для розірвання договору з 01.12.2014 позивач посилається на прийняття Кабінетом Міністрів України Постанови № 647 від 26.11.2014 "Про порядок закупівлі природного газу промисловими, енергогенеруючими та теплогенеруючими (в частині промислових обсягів газу) підприємствами" та зазначає, що п. 1 останньої встановлено "з 1 грудня 2014 р. по 28 лютого 2015 р. промислові, енергогенеруючі та теплогенеруючі (в частині промислових обсягів газу) підприємства згідно з додатком до цієї постанови здійснюють закупівлю природного газу виключно у гарантованого постачальника Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України". Закупівля природного газу підприємствами згідно з додатком до цієї постанови в інших постачальників природного газу не здійснюється." Згідно Додатку до вищевказаної Постанови позивач був включений у перелік промислових підприємств.

На думку позивача прийняття Постанови КМУ № 647 є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили), які унеможливили виконання позивачем своїх зобовязань. При цьому позивач посилається на пп.6.1 п.6 договору, як на підставу для його розірвання.

Дійсно, вказаний пункт договору звільняє сторін від відповідальності за невиконання своїх зобовязань під час дії форс-мажорних обставин. Частиною 2 вказаного підпункту договору передбачено право сторони на одностороннє розірвання договору лише якщо дія таких обставин продовжується більше 2 місяців та за умови попередження іншої сторони не пізніше ніж за 2 тижні до розірвання.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем направлялись листи на адресу відповідача з пропозицією розірвати договір, проте згода відповідача отримана не була.

Крім того, позивач зазначає, що на виконання Постанови КМУ № 647, він 05.12.2014 року уклав відповідний договір та здійснював закупівлю газу у гарантованого постачальника НАК „Нафтогаз України.

Разом з цим, Постановою Окружного Адміністративного суду м. Києва від 16.12.2014 року по справі № 826/17772/14 було визнано незаконними і нечинними пункти 1 - 4 вищезгаданої постанови КМУ № 647 з 29.11.2014. Постанову суду було залишено без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 05.02.2015 та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 31.03.2015 р.

Постанова суду першої інстанції та ухвала Київського апеляційного адміністративного суду набули законної сили з 05.02.2015 згідно зі ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства.

Таким чином, постанова № 647 не породила жодних правових наслідків з дня її прийняття Кабінетом міністрів України.

За таких обставин судова колегія вважає недоречними посилання позивача на Постанову КМУ № 647 як на підставу для розірвання договору.

Суд також не приймає до уваги посилання позивача на наявність сертифікату Торгово-промислової палати України з приводу дії обставин непереборної сили, оскільки викладені в ньому факти не узгоджуються з іншими наявними у справі доказами та суперечать їм.

Відповідно до ч.1 ст.651 Цивільного Кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 3 ст. 653 Цивільного Кодексу України, у разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Отже, чинним українським законодавством не передбачено можливості розірвати договір з дати, яка вже мала місце в минулому (у цьому випадку більш ніж рік тому).

Пунктом 7.2 договору встановлено, що його розірвання до закінчення строку можливо лише за взаємною згодою сторін.

При цьому, з матеріалів справи та пояснень представників сторін вбачається, що згода відповідача на розірвання договору отримана не була.

За таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині вимоги про розірвання договору № 072/ОГЕ-27 від 11.10.2002/19.11.2002 та усіх додаткових угод до нього з 01.12.2014 року.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 2190798,00 грн. Вказана сума визначена позивачем як передплата за спірним договором.

На підтвердження цієї суми позивач посилається на наявність сплачених 1583916,60 грн. авансових коштів станом на 01.11.2014 року, додаткову сплату 3176846,40 грн. платіжним дорученням № 198190 від 20.11.2014 року в якості передплати за грудень 2014 року, відрахування у листопаді 2014 року з вищевказаних сум 2569965,00 грн. в якості оплати за спожитий газ та вказує, що залишок після цього становить 2190798,00 грн., які позивач і просить стягнути.

Відповідач вказані обставини не оспорює, заперечень щодо факту та розміру отриманих коштів суду не надав.

Разом з цим, проти стягнення коштів заперечує, з посиланням на проведення взаємозаліку зустрічних однорідних вимог, на підтвердження чого надав суду заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог (вих. № 43 від 19.01.2016, а. с. 116), докази її відправки відповідачу (а.с.117) та повідомив про це в судовому засіданні 22.01.2016 року.

Відповідно до ч.1 ст.601 Цивільного Кодексу України, зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

При цьому ч.2 вказаної статті визначає, що зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін. Тобто, заяви однієї сторони достатньо для проведення зарахування. Аналогічна правова норма закріплена у ч.3 ст.203 Господарського Кодексу України.

Дослідивши обставини справи, суд вважає, що вимоги сторін є зустрічними та однорідними, оскільки ґрунтуються на одному договорі та мають грошовий характер.

Відповідно до вимог чинного законодавства, для припинення зобов'язань заліком необхідна наявність декількох умов.

По-перше, залік можливий за умови, що зобов'язання є зустрічним. Тобто, для заліку є необхідною і достатньою наявність двох зобов'язань. При цьому, особа, яка виступає кредитором по першому зобов'язанню, повинна бути боржником по іншому, і навпаки, боржник по першому зобов'язанню повинен бути кредитором по іншому з них.

По-друге, вимоги, що підлягають заліку, повинні бути однорідними, у даному випадку грошовими.

По-третє, залік можливий тільки за умови, що термін виконання зобов'язання настав, або строк виконання не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Отже, заява однієї сторони про зарахування зустрічних однорідних вимог є одностороннім правочином, який має наслідком припинення зобов'язання.

У той же час, інша сторона має право заперечити заявлену вимогу про залік у зв'язку, наприклад, з недійсністю вимоги або відсутністю передбачених законом умов для заліку (ст.602 ЦК).

У разі незгоди кредитора з проведеним заліком, між сторонами виникає спір про право, який може бути вирішений шляхом подання до суду відповідної позовної заяви або зустрічного позову про оскарження такого правочину.

Статтею 204 Цивільного Кодексу України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

З матеріалів справи не вбачається наявності підстав, з якими діюче законодавство, насамперед ст.ст. 601, 602 Цивільного Кодексу України, ст.203 Господарського Кодексу України, прямо повязують недійсність здійсненого відповідачем правочину.

Вимоги про визнання недійсним такого правочину (зарахування зустрічних однорідних вимог) в судовому порядку не є предметом розгляду по цій справі та не заявлялись сторонами. За таких обставин суд позбавлений можливості надавати правову оцінку питанню дійсності згаданого правочину. При цьому, позивач не позбавлений права на оскарження його в судовому порядку.

Таким чином, враховуючи зарахування відповідачем зустрічних однорідних вимог, що належним чином підтверджено матеріалами справи, колегія суддів вважає за необхідне припинити провадження по справі в частині стягнення з відповідача 2190798,00 грн. в звязку з відсутністю предмету спору відповідно до п.1-1 ст.80 Господарського процесуального Кодексу України.

Згідно ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 33 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (ст.43 ГПК України).

Відповідно до п.5 ч.1 ст.7 Закону України „Про судовий збір, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадку, якщо провадження у справі закрито у звязку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

У разі відмови у задоволенні позовних вимог, витрати по сплаті судового збору відповідно до ст.ст.44,49 Господарського процесуального Кодексу України покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.202, 525, 601, 602, 626, 627, 629, 651, 653 ЦК України, ст.ст. 188,193 ГК України, ст.ст.32, 33, 35, 43, 49 ГПК України, п.1-1 ст.80, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Державного підприємства "Морський торговельний порт "Южний" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Юг-Газ", в частині розірвання договору на поставку природного газу на 2003 рік № 072/ОГЕ-27 від 11.10.2002/19.11.2002 та усіх додаткових угод до нього з 01.12.2014 року - відмовити.

2. Провадження по справі в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Юг-Газ" на користь Державного підприємства "Морський торговельний порт "Южний" 2190798,00 грн. - припинити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Одеського апеляційного господарського суду через Господарський суд Одеської області протягом десяти днів з моменту складення повного рішення. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Вступна та резолютивна частина рішення оголошені в судовому засіданні 04.05.2016 року.

Повний текст рішення складено 10 травня 2016 р.

Головуючий суддя Р.В. Волков

Суддя Л.В.Степанова

Суддя Н.В.Рога