ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

10 травня 2016 р. Справа № 918/234/16

Господарський суд Рівненської області у складі головуючого - судді Торчинюка В.Г., розглянувши матеріали справи

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнегаз Збут"

до відповідача: ОСОБА_1 підприємства "Перспективне"

про стягнення заборгованості в сумі 72 892 грн. 85 коп.

В засіданні приймали участь:

від позивача: ОСОБА_2 за довіреністю від 30 березня 2016 року № 577;

від відповідача: не з'явився.

В судовому засіданні 10 травня 2016 року, відповідно до статті 85 ГПК України, проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Рівнегаз Збут" (надалі - ТОВ "Рівнегаз Збут") звернувся до господарського суду Рівненської області з позовною заявою до відповідача ОСОБА_1 підприємства "Перспективне", в якій просиів суд стягнути з останнього 84 490 грн. 55 коп. заборгованість за поставлений природний газ (основна сума боргу), 11 332 грн. 79 коп. пені, 1 496 грн. 77 коп. інфляційних та три процента річних у розмірі 772 грн. 74 коп.

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 31 березня 2016 року порушено провадження у справі № 918/234/16, розгляд якої призначено на 19 квітня 2016 року.

18 квітня 2016 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду уповноважений представник позивача подав заяву від 18 квітня 2016 року № 710 про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої останній просив суд стягнути з відповідача 88 592 грн. 85 коп. з яких: 74 990 грн. 55 коп. основна сума боргу, 11 332 грн. 79 коп. пеня, 1 496 грн. 77 коп. інфляційних та 772 грн. 74 коп. три процента річних, вищезазначена заява була прийнята судом до розгляду та задоволена ухвалою суду від 19 квітня 2016 року.

18 квітня 2016 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду уповноважений представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити в задоволенні позову у зв'язку з передчасністю.

Ухвалою суду від 19 квітня 2016 року розгляд справи відкладено на 10 травня 2016 року.

10 травня 2016 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду уповноважений представник позивача подав заяву від 10 травня 2016 року № 798 про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої ТОВ "Рівнегаз збут" просить суд стягнути з відповідача 59 290 грн. 55 коп. заборгованості, 11 332 грн. 79 коп. пені, 1 496 грн. 77 коп. інфляційних та 772 грн. 74 коп. три проценти річних.

Заява позивача про зменшення розміру позовних вимог прийнята судом до розгляду.

У відповідності до частини 4 статті 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Враховуючи те, що заява про зменшення розміру позовних вимог прийнята судом до розгляду і вона подана в передбачений ГПК України порядок та спосіб, повноважною особою позивача, відтак суд її задовольняє, а тому має місце нова ціна позову 72 892 грн. 85 коп.

У судовому засіданні 10 травня 2016 року позивач підтримав позов з підстав зазначених у позовній заяві з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, наполягав на задоволенні позову.

Відповідач не забезпечив явку уповноваженого представника у судове засідання 10 травня 2016 року, хоча про місце дату та час судового засідання був повідомлений належним чином.

Cуд на підставі статті 75 ГПК України дійшов висновку про розгляд справи за наявними в ній матеріалами без участі відповідача, належним чином повідомленого про дату, час та місце розгляду справи.

Аналогічна правова позиція знайшла своє відображення у пункті 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" яким роз'яснено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них, справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

01 липня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Рівнегаз збут" (надалі - постачальник) та ОСОБА_1 підприємством "Перспективне" (надалі - споживач) був укладений договір № 2015/ТП-ВЖ-100060 на постачання природного газу за регульованим тарифом (надалі договір, а.с. 8 - 10).

Відповідно до пункту 1.1. договору постачальник постачає природний газ (надалі газ) споживачу в обсягах і порядку, передбачених договором для забезпечення потреб споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість газу у розмірах, строках, порядку та на умовах, передбачених договором.

Згідно пункту 1.2 договору передача газу за договором здійснюється на межах балансової належності об'єктів споживача відповідно до актів розмежування ділянок обслуговування (надалі - пункти призначення). Перелік комерційних вузлів обліку газу та газопостачаючого обладнання визначаються Сторонами в додатку 1 до договору.

Пунктом 2.5 договору сторони погодили, що за підсумками розрахункового періоду споживач протягом двох робочих днів погоджує з Газорозподільним підприємством акт про фактичний обсяг спожитого газу за розрахунковий період, який є підставою для оформлення актів приймання-передачі газу між відповідними суб'єктами ринку природного газу.

Акти приймання-передачі газу є підставою для остаточних розрахунків Споживача з Постачальником (пункт 3.9 Договору).

Згідно пункту 4.6 договору оплата вартості послуг з постачання газу здійснюється споживачем на умовах щомісячної/щодекадної 100% попередньої оплати договірного обсягу постачання газу, визначеного в додатку 3 до договору, не пізніше ніж за три робочих дні до початку розрахункового періоду, крім оплати вартості послуг з постачання суб'єктами господарювання, які виробляють теплову енергію.

Договір набуває чинності з дати його підписання та укладається на строк до 31 грудня 2015 року (пункт 10.1 договору).

Вказана угода підписана уповноваженими представниками сторін та скріплена печатками цих субєктів господарювання.

Статтею 204 ЦК України презумується правомірність правочину.

На час розгляду справи доказів недійсності чи розірвання договору від 1 липня 2015 року № 2015/ТП-ВЖ-100060 на постачання природного газу за регульованим тарифом, зокрема відповідних судових рішень з цього приводу, господарському суду не надано.

На виконання умов договору позивач, відповідно до актів прийому передачі природного газу (а.с. 12 - 23), у листопаді-грудні 2015 року поставив відповідачу природного газу на суму 118 551 грн. 69 коп.

Відповідач взяті на себе зобов'язання щодо оплати отриманого газу виконав частково, внаслідок чого за відповідачем утворилась заборгованість на суму 55 751 грн. 69 коп.

Суд зазначає, що борг відповідач перед позивачем оплатив частково, на суму 55 751 грн. 69 коп., що стверджується матеріалами справи, зокрема: платіжним дорученням від 31 березня 2016 року № ЗРВ00013735 на суму 7 500 грн. 00 коп.; платіжним дорученням від 28 березня 2016 року № ЗРВ00012449 на суму 4 000 грн. 00 коп.; платіжним дорученням від 21 березня 2016 року № ЗРВ00011325 на суму 11 000 грн. 00 коп.; платіжним дорученням від 14 березня 2016 року № ЗРВ00010464 на суму 6 000 грн. 00 коп.; платіжним дорученням від 25 лютого 2016 року № ЗРВ00007335 на суму 18 600 грн. 00 коп. (а.с. 47 - 51), платіжним дорученням від 22 квітня 2016 року № ЗРВ00016342 на суму 10 000 грн. 00 коп.; платіжним дорученням від 29 квітня 2016 року № ЗРВ00017631 на суму 5 700 грн. 00 коп. (а.с. 68 - 69) на загальну суму 62 800 грн. 00 коп.

З урахуванням зазначеного вище, суд критично ставиться до твердження позивача, про те, що основна сума боргу відповідача складає 59 290 грн. 55 коп., оскільки як зазначалося, матеріалами справи стверджено, що борг споживача перед постачальником становить 55 751 грн. 69 коп.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарський договір є підставою виникнення господарських зобов'язань.

Частиною 1 статті 179 Господарського кодексу України визначено, що майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і не господарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Згідно статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 статті 691 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до положень частини 1 та частини 2 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Щодо тверджень відповідача про передчасність позову, у зв'язку із ненаправлення позивачем претензії, суд зазначає, що порядок досудового врегулювання спору встановлено нормами Господарського процесуального кодексу України, подання претензії це досудовий добровільний порядок врегулювання спору, і він не є стадією господарського процесу.

Також, посилання відповідача на те, що право на звернення до суду за захистом порушених інтересів у позивача виникає з моменту пред'явлення претензії в порядку статтей 5 - 7 ГПК України є безпідставними, оскільки право особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням субєктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист (рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року у справі №1-2/2002).

Окрім того, частиною 1 статті 6 ГПК України передбачено, що підприємства та організації, що порушили майнові права і законні інтереси інших підприємств та організацій, зобовязані поновити їх, не чекаючи предявлення претензії.

Відтак в сукупності вбачається, що твердження відповідача про передчасність позову є пезпісдтавними, а тому судом до уваги не приймаються.

Згідно частини 1, 7 статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Статтями 525 та 526 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а відповідно до статті 612 цього ж Кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Із встановлених вище обставин слідує, що відповідач не виконав своїх зобовязань щодо оплати отриманого газу на суму 55 751 грн. 69 коп., тому позов в частині стягнення з ОСОБА_1 підприємства "Перспективне" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнегаз збут" основної суми боргу підлягає частковому задоволенню на вищезазначену суму.

Окрім того, позивач покликаючись на пункт 6.2.2 договору просив суд стягнути з відповідача на свою користь пеню нараховану в розмірі 11 332 грн. 79 коп. грн., з яких 3 700 грн. 82 коп. за період з 6 грудня 2015 року по 24 лютого 2016 року на суму основного боргу в розмірі 61 339 грн. 91 коп., 2 010 грн. 98 коп. за період з 25 лютого 2016 року по 13 березня 2016 року на суму основного боргу в розмірі 46 338 грн. 80 коп., 340 грн. 39 коп. за період з 14 березня 2016 року по 20 березня 2016 року на суму основного боргу в розмірі 40 338 грн. 80 коп., 389 грн. 04 коп. за період з 21 березня 2016 року по 31 березня 2016 року на суму основного боргу в розмірі 29 338 грн. 80 коп., 4 891 грн. 56 коп. за період з 6 січня 2016 року по 31 березня 2016 року на суму основного боргу в розмірі 57 151 грн. 78 коп.

Пунктом 6.2.2 договору передбачено, що у разі порушення строків оплати із споживача стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобовязання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Відповідно до частини 2 статті 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Згідно з частиною 3 вищезазначеної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобовязання (частина 1 статті 550 ЦК України).

Частиною 1 статті 552 ЦК України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обовязку в натурі.

Приписами статті 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Відповідно до частини 4 статті 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Преамбулою Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань. Субєктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи субєкти підприємницької діяльності.

Згідно статей 1, 3 цього Закону платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Перевіривши розрахунок пені наданий позивачем судом встановлено, що він здійснений арифметично не вірно, та без урахування усіх оплат, які були здійснені відповідачем.

Згідно перерахунку суду до стягнення з ОСОБА_1 підприємства "Перспективне" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнегаз збут" підлягає пеня в сумі 7 538 грн. 62 коп. (розрахунок суду додається).

Окрім того, позивач нарахував відповідачу 3% річних в сумі 772 грн. 74 коп., з яких: 252 грн. 39 коп. за період з 6 грудня 2015 року по 24 лютого 2016 року на суму основного боргу в розмірі 61 339 грн. 91 коп., 137 грн. 11 коп. за період з 25 лютого 2016 року по 13 березня 2016 року на суму основного боргу в розмірі 46 338 грн. 80 коп., 23 грн. 21 коп. за період з 14 березня 2016 року по 20 березня 2016 року на суму основного боргу в розмірі 40 338 грн. 80 коп., 26 грн. 52 коп. за період з 21 березня 2016 року по 31 березня 2016 року на суму основного боргу в розмірі 29 338 грн. 80 коп., 333 грн. 51 коп. за період з 6 січня 2016 року по 31 березня 2016 року на суму основного боргу в розмірі 57 151 грн. 78 коп. та 1 496 грн. 77 коп. інфляційних втрат.

Згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши їх нарахування, судом встановлено, що вони здійснені арифметично не вірно, відповідно до перерахунку суду (розрахунки додаються) до стягнення з ОСОБА_1 підприємства "Перспективне" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнегаз збут" підлягає 514 грн. 66 коп. три процента річних, 1 104 грн. 80 коп. інфляційних втрат.

Враховуючи усе вищезазначене позов підлягає частковому задоволенню на загальну суму 64 909 грн. 15 коп., з яких: 55 751 грн. 69 коп. основна сума боргу, 7 538 грн. 62 коп. пеня, 1 104 грн. 80 коп. інфляційні втрати та 514 грн. 66 коп. три процента річних.

Згідно статті 49 ГПК України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі статті 49 ГПК України на відповідача покладаються судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 1 227 грн. 07 коп.

Керуючись статями 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Житлово - комунального підприємства "Перспективне" (33016, Рівненська область, місто Рівне, вулиця Будівельників, 1, ідентифікаційний код: 31479193) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнегаз збут" (33027, місто Рівне, вулиця Білякова,4, ідентифікаційний код: 39589441) 55 751 (п'ятдесят п'ять тисяч сімсот п'ятдесят одна) грн. 69 коп. основної суми боргу, 7 538 (сім тисяч п'ятсот тридцять вісім) грн. 62 коп. пені, 1 104 (одна тисяча сто чотири) грн. 80 коп. інфляційних втрат, 514 (п'ятсот чотирнадцять) грн. 66 коп. три процента річних та 1 227 (одна тисяча двісті двадцять сім) грн. 07 коп. судового збору.

3. Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю "Рівнегаз збут" в частині стягнення з Житлово - комунального підприємства "Перспективне" 3 538 грн. 86 коп. основної суми боргу, 3 794 грн. 17 коп. пені, 391 грн. 97 коп. інфляційних втрат та 258 грн. 08 коп. три процента річних.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено "16" травня 2016 року

Суддя Торчинюк В.Г.