Господарський суд Чернігівської області
========================================================================================================================================================================

Р І Ш Е Н Н Я

26 квітня 2016 року Справа № 927/307/16

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю Проматом, , вул. Госпітальна, 12-Д, м. Київ, 01601

Відповідач: Публічне акціонерне товариство Чернігівобленерго, , вул. Горького, 40, м. Чернігів, 14000

Предмет спору: про стягнення 407293,74 грн

Суддя В.В. Шморгун

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність №05/2016 від 13.12.2015.

від відповідача: ОСОБА_2, довіреність №28/1869 від 26.04.2016.

У судовому засіданні на підставі ч.2 ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Товариством з обмеженою відповідальністю «Проматом» подано позов до Публічного акціонерного товариства «Чернігівобленерго» про стягнення заборгованості у розмірі 348768,04 грн, штрафної санкції у розмірі 50872,35 грн, інфляційних втрат у розмірі 4184,78 грн, 3 % річних у розмірі 3468,57 грн та судового збору у розмірі 6109,41 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що ним на виконання умов договору, укладеного між сторонами, було поставлено відповідачу товар належної кількості та якості, за який останній вчасно не розрахувався. Таким чином, згідно вимог вказаного договору, Господарського та Цивільного кодексів України у позивача виникло право на стягнення основної суми заборгованості, штрафних санкцій, інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми.

Ухвалою господарського суду Чернігівської області від 06.04.2016 порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 26.04.2016.

У судове засідання з'явились уповноважені представники сторін.

Від представників сторін клопотання про фіксацію судового засідання технічними засобами не надходило.

До початку судового засідання через засоби поштового звязку від позивача надійшли письмові пояснення №19/02 від 19.04.2016 та клопотання про залучення документів до матеріалів справи, зокрема, копії листів до відповідача. Також, позивачем підтверджено те, що у провадженні господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішує господарський спір, не має справи між тими ж сторонами, про той же предмет та з тих же підстав, а також не має рішення цих органів з такого спору.

Письмові пояснення разом з додатками судом прийнято, залучено до матеріалів справи.

У судовому засіданні представник позивача виклав позовні вимоги, зазначені у позовній заяві, та просив задовольнити їх у повному обсязі посилаючись на обставини, зазначені у позовній заяві та наголосив, що вимоги договору, укладеного з відповідачем, ним виконано у повному обсязі, продукція поставлена в належний строк. Після поставки будь-яких заперечень щодо кількості або строків такої поставки з боку відповідача не надходило.

Відповідач відзив на позов не надав, проти позовних вимог не заперечив. Представник відповідача у судовому засіданні підтвердив факт отримання поставленого товару на загальну суму 1177339,94 грн згідно умов договору поставки, причину несплати за поставлений товар у повному обсязі пояснив відсутністю коштів.

Крім того, у судовому засіданні представником відповідача було подано письмове клопотання про залучення додаткових документів до матеріалів справи, зокрема, копії статуту, копії протоколів наглядової ради, копії довіреностей та копії витягів з наказу. Усі документи судом залучено до матеріалів справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши повноважних представників сторін та перевіривши надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, згідно Протоколу засідання Наглядової ради ПАТ «Чернігівобленерго» від 21.09.2015 на дотримання вимог п. 11.16.21, п. 11.17.1, п. 10.14.17 Статуту Публічного акціонерного товариства «Чернігівобленерго», затвердженого рішенням Загальних зборів акціонерів ВАТ «Чернігівобленерго» від 18.04.2011, Правлінню ПАТ «Чернігівобленерго» було надано дозвіл на укладення з ТОВ «Проматом» спірних Договору поставки та Додаткової угоди №1 до договору.

У відповідності до наданого дозволу 12.10.2015 між сторонами було укладено договір поставки №284 (надалі Договір).

Відповідно до п. 1.1 Договору постачальник зобовязується поставити та передати у власність покупцеві продукцію (надалі Товар) згідно зі Специфікацією (Додаток №1), яка після її укладення є невідємною частиною даного договору. Найменування згідно з Класифікатором, асортимент, обсяг (кількість), країна-виробник, ціна, технічні та інші вимоги до товару визначаються у Специфікації до даного Договору.

Згідно з п. 1.2 Договору покупець зобовязується прийняти товар, що поставляється, і оплатити його вартість відповідно до умов цього Договору.

Пунктом 3.1 Договору визначено, що ціна за одиницю товару зафіксована у Специфікації у гривнях.

Пунктом 3.3 Договору передбачено, що загальна сума договору визначається у Специфікації та складає 986395,12 грн, крім того ПДВ 20% - 197279,02 грн, загальна сума з ПДВ 1183674,14 грн.

Згідно п. 4.1 Договору розрахунки між покупцем та постачальником за даним Договором здійснюються у наступному порядку: покупець здійснює розрахунки за фактично отриманий товар протягом 180 календарних днів з моменту отримання товару та підписання сторонами здавально-приймальних документів на свій вибір шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника або видачі простого векселя (векселів). Вексель (векселі) видаються постачальником на суму фактично поставленого постачальником товару. Номінальна вартість векселя (векселів) не повинна бути більше суми фактично отриманих товарів. В момент (день) оформлення векселя (векселів) зобовязання оплатити отримані товари у покупця припиняються та виникає новий обовязок оплатити вексель (векселі). Вексель (векселі) передаються за актом прийому-передачі. Постачальник зобовязаний прийняти оформлений вексель (векселі) та підписати акт прийому-передачі. Порядок розрахунку може бути змінений за згодою сторін.

Пунктом 5.1 Договору сторони погодили, що поставка здійснюється одноразово або партіями на підставі письмової заявки покупця (допускається передача заявки факсом або електронною поштою), постачальник письмово підтверджує одержану заявку.

Строк поставки товару становить 30 календарних днів з моменту підтвердження постачальником заявки покупця. Постачальник має право дострокової поставки товару (п. 5.2 договору).

Виходячи з умов п. 5.3 та Специфікації (додаток № 1 до договору), поставка здійснюється на умовах доставки товару покупцю згідно з базисом поставки DDP склад покупця за адресою: м. Чернігів, вул. Ціолковського, буд. 20, центральний склад ПАТ Чернігівобленерго.

Відповідно до п. 5.6 договору, зобовязання позивача вважаються виконаними з моменту передачі товару в розпорядження покупця. Зобовязання відповідача вважаються виконаними з моменту оплати за прийняття поставленого товару.

За приписами п. 6.1 договору товар вважається прийнятим відповідачем від позивача після підписання уповноваженими представниками сторін видаткової накладної. Кількість та якість товару, що постачається, перевіряється відповідачем при прийманні товару у місці доставки.

Цей договір є укладеним з моменту підписання та діє до 31.12.2015, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобовязань (п. 11.1 договору).

Одночасно, 12.10.2015 між сторонами укладена додаткова угода №1 до договору поставки №284 від 12.10.2015 (далі Додаткова угода), згідно якої сторони дійшли згоди внести зміни до даного договору, виклавши пункт 4.1 Договору в наступній редакції:

„4.1. Розрахунки між покупцем та постачальником за даним Договором здійснюються у наступному порядку:

4.1.1. Покупець здійснює попередню оплату у розмірі 70% вартості замовленого Товару протягом 5 (пяти) банківських днів з моменту виставлення рахунку-фактури Постачальником. Покупець має право здійснити попередню оплату в розмірі, що перевищує 70% від вартості замовленого Товару.

4.1.2. Остаточний розрахунок здійснюється протягом 5 (пяти) банківських днів з моменту одержання Товару Покупцем.

Відповідно до п. 2 Додаткової угоди усі інші умови Договору залишаються незмінними та сторони підтверджують по ним свої зобовязання.

Згідно з п. 3 Додаткової угоди остання набирає чинності з моменту підписання її сторонами.

На виконання умов Договору поставки позивачем виставлено відповідачу рахунок фактуру № 1960 від 12.10.2015 на оплату замовленого товару у сумі 1183674,14 грн (а.с. 18).

Відповідачем, у свою чергу, направлено позивачу ОСОБА_3 №1 від 27.10.2015 на поставку товару на суму 1183674,14 грн (далі ОСОБА_3) (а.с.16-17), обумовленого Специфікацією від 12.10.2015 до Договору поставки (далі Специфікація) (а.с.13-14).

Про причини направлення ОСОБА_3 після виставлення відповідачем рахунку-фактури, а не навпаки (на відміну від того, як зазначено у Договорі) представником відповідача суду не пояснено, однак зазначено, що ОСОБА_3 повністю відповідає Специфікації, складеної до виставляння рахунку, тому її слід вважати належною та такою, що направлена у відповідності до вимог Договору.

Згідно видаткових накладних № 3038 від 12.11.2015 на суму 528079,94 грн та № 3151 від 24.11.2015 на суму 649260,00 грн, позивачем поставлено, а відповідачем, в особі ОСОБА_4 (інженер 1 кат. ВМТЗ), що діяв на підставі довіреності №500 від 11.11.2015, отримано товар, обумовлений Специфікацією та ОСОБА_3 відповідача, однак, у меншій кількості на загальну суму 1177339,94 грн.

Заперечень щодо факту поставки товару за вказаними видатковими накладними відповідачем суду не надано, як і доказів предявлення претензій щодо якості та термінів поставки товару.

Щодо меншої кількості претензій не заявлено.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позивачем виконані прийняті на себе зобовязання з передачі товару, а відповідачем, у свою чергу, прийнятий цей товар без будь - яких зауважень.

Виходячи з умов п. 4.1.2 Договору граничний строк оплати поставленого товару за накладними є 01.12.2015.

На виконання вимог п. 4.1.1 Договору 28.10.2016 відповідач здійснив попередню оплату товару у розмірі 828571,90 грн, що підтверджується банківською випискою по рахунку позивача, решту вартості поставленого товару у розмірі 348768,04 грн у встановлений договором строк не оплатив.

Таким чином, судом встановлено, що відповідачу позивачем було поставлено продукції на загальну суму 1177339,94 грн, яку ним оплачено лише у розмірі 828571,90 грн.

Оскільки відповідачем було сплачено лише частину грошового зобовязання за Договором, позивачем було направлено на адресу відповідача листи №333 від 22.12.2015, №361 від 11.01.2016 та №387 від 02.02.2016, у яких ТОВ «Проматом» повідомляє ТОВ «Чернігівобленерго» про наявну заборгованість та просить погасити її у найкоротші терміни.

Відповідачем заборгованість погашено не було, станом на час звернення до суду заборгованість становить 348768,04 грн.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, свої зобов'язання щодо сплати позивачу грошових коштів за поставлений товар у встановлений строк відповідач не виконав, у результаті чого у останнього утворилась заборгованість перед позивачем у зазначеному вище розмірі, яку позивач просив стягнути в позовній заяві.

У судовому засіданні представник відповідача зазначені обставини визнав повністю.

Частиною 1 статті 35 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що обставини, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, можуть не доказуватися перед судом, якщо в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Надаючи правову оцінку відносинам, що склались між сторонами, суд виходить з такого.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України загальні зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України визначено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За приписами ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України та ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Аналізуючи правовідносини, що склалися між сторонами суд приходить до висновку, що дії сторін (передача продавцем товару покупцю за товарно-транспортними накладними, прийняття товару покупцем) свідчать про виникнення між ними правовідносин поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 222 Господарського кодексу України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії чи звернення до суду.

Згідно з ст. 599 Цивільного кодексу України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як встановлено судом з матеріалів справи, позивач належним чином виконав свої зобовязання шляхом поставки товару.

Відповідач, в свою чергу, зобовязання щодо оплати поставленого товару своєчасно не виконав, у звязку з чим виникла заборгованість у розмірі 348768,04 грн.

Оскільки відповідач визнав наявність заборгованості перед позивачем у зазначеному розмірі, крім того, наявність основного боргу відповідача підтверджується доказами, які маються в матеріалах справи, суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення 348768,04 грн основного боргу відповідають нормам матеріального права та умовам Договорів, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.

Частина 1 ст. 216 Господарського кодексу України передбачає, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Сторонами у п. 8.4 Договору визначено, що у випадку прострочення оплати товару, постачальник може вимагати від покупця сплати на користь постачальника штрафної санкції в розмірі 0,5% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу, але не більше подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла у цей період.

У відповідності до вимог Договору позивачем зроблено розрахунок та заявлено до стягнення пені у розмірі 50872,35 грн, 3% річних від простроченої суми у розмірі 3468,57 грн та інфляційних втрат у розмірі 4184,78 грн.

Відповідно до ст. ст. 546, 549 Цивільного кодексу України, виконання зобовязань за договором можуть забезпечуватись неустойкою (штрафом, пенею). Неустойка (штраф, пеня) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредитору в разі порушення боржником зобовязання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно до статті 624 Цивільного кодексу України якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Зі статті 230 Господарського кодексу України слідує, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.

Виходячи із положень зазначеної норми, 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобовязання за рахунок іншої. Матеріальне становище учасників цивільного обороту схильне до змін, тому не виключено, що боржник, який не може виконати грошове зобовязання зараз, зможе виконати його пізніше. Оскільки грошові кошти є родовими речами, неможливість виконання такого зобов'язання (наприклад, внаслідок відсутності у боржника грошей та інших підстав), не звільняє його від відповідальності, що також підтверджується ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України.

Аналогічні висновки викладені у Постановах Верховного Суду України від 15.11.2010 у справі № 3-11гс10 та від 12.12.2011 у справі № 3-132гс11.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 6 червня 2012 року у справі № 6-49цс12 та від 24 жовтня 2011р. у справі № 6-38цс11.

Як зазначено у пункті 1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.13р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок.

Суд, здійснивши перевірку розрахунку пені, 3% річних та інфляційних нарахувань, заявлених до стягнення позивачем, дійшов висновку про неправильне їх нарахування, оскільки при розрахунку процентів річних (пеня та 3% річних) позивачем не враховано кількість днів у 2016 році, а саме 366 днів замість 365.

Враховуючи вищевикладене, розмір пені, процентів річних та інфляційних втрат, перерахований судом у відповідності до умов Договору та норм матеріального права, становить 50767,82 грн пені, 3461,44 грн 3% річних та 4184,78 грн інфляційних втрат.

Приписами статті 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У відповідності до ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню у розмірі 348768,04 грн основної заборгованості, пені у розмірі 50767,82 грн, 3% річних у розмірі 3461,44 грн та інфляційних втрат у розмірі 4184,78 грн. У решті позовних вимог слід відмовити.

У відповідності до ч. 1 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 22, 32-35, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства Чернігівобленерго (, вул. Горького, 40, м. Чернігів, 14000) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Проматом (, вул. Госпітальна, 12-Д, м. Київ, 01601) 348768,04 грн основного боргу, 3461,44 грн 3% річних, 50767,82 грн пені, 4184,78 грн інфляційних втрат та 6107,74 витрат зі сплати судового збору.

3. У решті позову відмовити.

Повне рішення складено 28.04.2016.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Суддя В.В. Шморгун