ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

25.04.2016 Справа № 905/1209/16

Господарський суд Донецької області у складі судді Сковородіної О.М.

при секретарі судового засідання Сапожніковій Ю.Б.

у справі за позовом: Красноармійської місцевої прокуратури, м. Красноармійськ, Донецька область

до відповідача 1 Димитровська міська рада, м. Димитров, Донецька область та відповідача 2 Фізичної - особи підприємця ОСОБА_1 м. Димитров, Донецька область

про визнання незаконним рішення Димитровської міської ради VI/106-30 від 09.09.2015р. «Про розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності», визнання недійсним договору особистого строкового сервітуту для розміщення тимчасової споруди №26 від 28.09.2015р.

за участю прокурора: не з'явився

за участю представників сторін:

від відповідача 1: не з'явився

від відповідача 2: не з'явився

Прокурор м. Димитрова, Донецька область звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до Димитровської міської ради та до ФОП ОСОБА_1, про визнання незаконним рішення Димитровської міської ради VI/106-30 від 09.09.2015р. «Про розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності ОСОБА_1, м-н «Світлий», та визнання недійсним договору особистого строкового сервітуту для розміщення тимчасової споруди №26 від 28.09.2015р.

В обґрунтування позовних вимог прокурор м. Димитрова посилався на те, що рішення Димитровської міської ради VI/106-30 від 09.09.2015р. «Про розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності та укладання договорів особистого строкового сервітуту» прийнято з порушенням вимог статті 401 Цивільного кодексу України та статті 98 Земельного кодексу України, у зв'язку з чим просив визнати їх недійсним в судовому порядку.

В судових засіданнях уповноважена особа прокуратури підтримала позовні вимоги та просила суд задовольнити їх в повному обсязі.

Відповідач 1 у судове засідання не з'явився, через канцелярію суду надав відзив на позовну заяву в якому проти задоволення позовних вимог заперечив в повному обсязі.

Відповідач 2 у судове засідання не з'явився, відзив на позовну заяву не надав, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином відповідними ухвалами суду, які направлялися за його місцезнаходженням.

Суд вважає за можливе розглянути спір в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними в справі матеріалами, оскільки їх цілком достатньо для правильної юридичної кваліфікації спірних правовідносин, а відсутність належним чином повідомлених представників сторін у світлі приписів ст. ст. 4-3, 22, 33 та 77 цього Кодексу істотним чином не впливає на таку кваліфікацію і не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши обставини спору, доводи учасників судового процесу суд встановив.

09.09.2015р. Димитровською міською радою було прийнято рішення VI/106-30 «Про розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності та укладання договору особистого строкового сервітуту», яким було надано згоду ФОП ОСОБА_1, на розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницькою діяльності, за адресою: м-н «Світлий», відповідно до паспорту прив'язки споруди, було встановлено плату за договором особистого строкового сервітуту в розмірі 330,46грн., в місяць, термін дії паспорта прив'язки мав визначатися терміном дії договору особистого строкового сервітуту, який становить 5 років.

Відповідно до п. 3.1. зазначеного рішення ФОП ОСОБА_1, зобов'язано звернутись до відділу архітектури, містобудування та земельних відносин виконавчого комітету міської ради для укладання договорів особистого строкового сервітуту для розміщення тимчасових споруд.

28.09.2015р. між Димитровською міською радою (власник) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (сервітуарій) було укладено договір особистого строкового сервітуту для розміщення тимчасової споруди (далі - Договір)

Відповідно до п. 1.1 договору предметом договору є особистий строковий сервітут, встановлений виключно «Сервітуарію» на територію (об'єкт благоустрою) в м. Димитрові, на якій буде розміщуватись та використовуватись для провадження підприємницької діяльності комплекс тимчасових споруд (далі - ТС) загальною площею 58,50 кв.м.

Згідно п. 1.2. договору об'єктом особистого строкового сервітуту за цим договором є територія (об'єкт благоустрою) в м. Димитрові на м-ні «Світлий», площею 58,50 кв.м., розташування та межі якої зазначено в Додатку 1 до цього договору.

Договір набуває чинності з моменту його реєстрації у відділі архітектури, містобудування та земельних відносин виконавчого комітету Димитровської міської ради та становить 5 років. (п. 2.1, 2.2. договорів).

Даний договір були зареєстровані у відділі архітектури, містобудування та земельних відносин виконавчого комітету Димитровської міської ради 28.09.2015р. за №26, про що в книзі записів реєстрації договорів, про встановленння особистого строкового сервітуту для розміщення тимчасової споруди, вчинено записи.

Аналізуючи матеріали справи та оцінюючи їх у сукупності, судом враховується таке.

Відповідно до приписів ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Обґрунтовуючи позов, прокурор посилається як на удаваність спірного договору, так і на невідповідність даного договору нормам, які регулюють порядок передачі земельної ділянки в оренду та встановлення сервітуту. При цьому, посилається на ст. 235, ч. 1, 2 ст. 215, ч. 1 ст. 203, главу 32 Цивільного кодексу України. Доводячи удаваність спірного договору, прокурор вказує, що він має ознаки договору оренди землі, а саме - платне використання земельної ділянки, яка за для приховання дійсних намірів сторін названа "територією". В той же час розмір орендної плати прив'язаний до грошової (нормативної) оцінки земельної ділянки (п. 3.1). Прокурор звертає увагу й на те, що оспорюваний договір не містить правових ознак користування чужим майном (сервітуту), як визначено главою 32 Цивільного кодексу України.

Як вбачається зі спірного договору про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення тимчасової споруди від 28.09.2015р., предметом цього договору є особистий строковий сервітут, встановлений виключно ФОП ОСОБА_1, на територію, на якій буде розміщуватись та використовуватись для провадження підприємницької діяльності комплекс тимчасових споруд площею 58,50 кв.м. (п.п. 1.1., 1.2. договору). Об'єктом особистого строкового сервітуту за цим договором є територія (об'єкт благоустрою) в м-ні «Світлий», площею 58,50 кв.м., розташування та межі якої зазначено в додатку до цього договору (п. 1.2).

Даним договором, окрім території (об'єкт благоустрою), на яку «Сервітуарію» встановлено особистий строковий сервітут, за малою архітектурною формою «Сервітуарія» закріплюється територія для благоустрою (підтримання в санітарному стані) площею 329,8 кв.м, межі якої зазначені в додатку 1 до цього договору. Плата за закріплену за «Сервітуарієм» територію для благоустрою (підтримання в санітарному стані) не справляється. Витрати на утримання в санітарному стані закріпленої за малою архітектурною формою «Сервітуарія» території здійснюються за рахунок «Сервітуарія» (п. 1.4 договору сервітуту).

У п. 3.1. договору за користування особистим строковим сервітутом для розміщення та використання малої архітектурної форми для провадження підприємницької діяльності «Сервітуарій» сплачує «Власнику» річну плату в розмірі 12 (дванадцять) відсотків від грошової оцінки земельної ділянки, яка визначається Відділом Держгеокадастру у місті Димитрові Донецької області. Відповідно до технічної документації з нормативної грошової оцінки земель м. Димитров нормативно грошова оцінка 1 кв.м. земельної ділянки становить 564,90грн. Розмір плати за цим договором становить 330,46грн.

У п. 4.1.8 договору зазначено, що встановлений (передбачений) цим договором особистий строковий сервітуту не позбавляє «Власника» прав володіння , користування або розпорядження об'єктом даного договору та закріпленою за малою архітектурною формою «Сервітуарія» територією для благоустрою (санітарного прибирання).

Відповідно до п.4.3.2 договору після закінчення строку дії договору, звернутись до «Власника» з клопотання щодо укладання відповідного договору на новий строк.

Сервітуарій, як встановлено п. 4.4.1, 4.4.2, 4.4.5, 4.4.5, 4.4.6. договору сервітуту, зобов'язаний, зокрема, дотримуватися умов цього Договору, використовувати встановлений особистий строковий сервітут виключно з метою, в порядку та на умовах, визначених в цьому договорі; своєчасно вносити плату за користування особистим строковим сервітутом, не допускати будівництва будь-яких будівель, споруд або інших об'єктів на території, на яку встановлено особистий строковий сервітут. Встановлений цим договором особистий строковий сервітут не надає «Сервітуарію» права на проведення будь-якого будівництва на території, наданій йому для розміщення тимчасової споруди, та території для забезпечення благоустрою (підтримання в належному стані); після закінчення строку дії договору, якщо буде прийняте рішення про продовження дозволу на розташування малої архітектурної форми «Сервітуарія» на новий строк або його дострокове розірвання, припинити користуватися територією (об'єктом благоустрою) для здійснення підприємницької діяльності та звільнити її від малої архітектурної форми.

Згідно ч. 1 ст. 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 ЦК України передбачено, що у разі, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 р. №9 зазначено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 Цивільного кодексу України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Аналогічні положення містяться в п. 3.11 постанови ВГСУ від 29.05.2013р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними".

Суд, проаналізувавши умови договору про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення тимчасової споруди від 28.09.2015р., дійшов висновку, що у даному випадку сторони договором встановлення особистого строкового сервітуту оформили відносини оренди земельної ділянки .

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК передбачено, що недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 ст. 203 цього Кодексу, є підставою для визнання правочину недійсним. При цьому, за змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Як визначено в ст. 93 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 792 ЦК України, ст. 13 Закону України «Про оренду землі» за договором оренди земельної ділянки орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк за плату.

За приписами ст. 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Невід'ємною частиною договору оренди землі є: план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об'єкта оренди; проект відведення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Законом.

Аналізуючи матеріали справи, суд зазначає, що оскаржуваний правочин не відповідає вимогам законодавства щодо надання в користування земельної ділянки. При цьому, судом береться до уваги, що зокрема, відповідачу фактично було надано в користування земельну ділянку ("територія" згідно договору) поза процедурою торгів, за відсутності відповідного рішення власника земельної ділянки.

При цьому, судом звертається увага, що в Законі України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що територія - це частина земної поверхні з повітряним простором та розташованими під нею надрами у визначених межах (кордонах), що має певне географічне положення, природні та створені в результаті діяльності людей умови і ресурси.

Крім того, суд вважає обґрунтованими доводи прокурора про відсутність в спірному договорі правових ознак користування чужим майном (сервітуту), як передбачено статтею 401 ЦК України.

Відповідно до ст. 401 ЦК України сервітут - право користування чужим майном може бути встановлений щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

За приписами ст. 404 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

З аналізу зазначених норм вбачається, що об'єктом сервітуту може бути земельна ділянка (інші природні ресурси) та нерухоме майно.

Натомість, в оспорюваному договорі об'єктом сервітуту визначено «територію» в м-ні «Світлий», що не відповідає вищенаведеним приписам законодавства.

Судом зважається на те, що відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на зазначене, суд доходить висновку, що договір особистого строкового сервітуту для розміщення тимчасової споруди від 28.09.2015р. суперечить вищенаведеним вимогам законодавства та підлягає визнанню недійсним відповідно до ст. 215 ЦК України.

Що стосується позовних вимог, щодо визнання незаконним рішення Димитровської міської ради № VI/106-30 від 09.09.2015р. «Про розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1, м-н. «Світлий», та укладання договору особистого строкового сервітуту», яким надано згоду ФОП ОСОБА_1, на розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності, відповідно до паспортів прив'язки споруд, та згоду на укладання договору особистого строкового сервітуту для розміщення тимчасової споруди, суд виходить з наступного.

Дійсно, ініціатором встановлення земельного сервітуту може бути власник або користувач земельної ділянки, у яких є потреба у використанні суміжної (сусідньої) земельної ділянки, щоб усунути недоліки своєї ділянки, зумовлені її місцем розташування або природнім станом.

Але ж, як встановлено в межах даної справи, на момент укладання договору особистого строкового сервітуту для розміщення тимчасової споруди від 28.09.2015р. ФОП ОСОБА_1, не був ні власником ні землекористувачем земельної ділянки на якій розміщується комплекс тимчасових споруд в м-ні. «Світлий», площею 58,50кв.м.

При цьому, земельний сервітут може бути встановлений лише для власника або

землекористувача земельної ділянки, а також у разі, якщо потреби такого власника чи землекористувача не можуть бути задоволені в іншій спосіб, ніж встановлення сервітуту.

Тобто, будь-яких підстав для визнання між сторонами прав на встановлення сервітуту не існувало.

Тому, у Димитровської міської ради не було будь-яких підстав для встановлення сервітутних відносин з ФОП ОСОБА_1, та відповідно, для прийняття рішення.

Враховуючи вищевикладене суд дійшов до висновку визнати незаконним рішення Димитровської міської ради № VI/106-30 від 09.09.2015р. «Про розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності ОСОБА_1, м-н. «Світлий», та укладання договору особистого строкового сервітуту», яким надано згоду ФОП ОСОБА_1, на розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, відповідно до паспортів прив'язки споруд, та згоду на укладання договору особистого строкового сервітуту для розміщення тимчасової споруди. оскільки воно не відповідає нормам чинного законодавства.

Як слід, позовні вимоги Прокурора Красноармійської місцевої прокуратури, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Судові витрати підлягають віднесенню на відповідачів, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Красноармійської місцевою прокуратури, м. Красноармійськ до Димитровської міської ради, м. Димитров та до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Димитров про визнання незаконним рішення Димитровської міської ради від 09.09.2015р. № VI/106-30 «Про розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності ОСОБА_1, м-ні. «Світлий», та укладання договору особистого строкового сервітуту», визнання недійсним договору особистого строкового сервітуту для розміщення тимчасових споруди укладеного між Димитровською міською радою та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати незаконним рішення Димитровської міської ради №VI/106-30 від 09.09.2015р. «Про розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності ОСОБА_1, м-н, «Світлий», та укладання договору особистого строкового сервітуту», яким надано згоду Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1, на розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, відповідно до паспортів прив'язки споруд, та згоду на укладання договору особистого строкового сервітуту для розміщення тимчасової споруди.

Визнати недійсним договір особистого строкового сервітуту для розміщення тимчасової споруди № 26, укладений 28.09.2015р. між Димитровською міською радою та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1.

Стягнути з Димитровської міської ради, м. Димитров (85322, Донецька область, м. Димитров, вул. Артема, 9, ) на користь держави суму судового збору в розмірі 1378,00 грн.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Димитров (АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) на користь держави суму судового збору у розмірі 1378,00 грн.

Повний текст рішення підписаний 29.04.2016 р.

Рішення може бути оскаржено в Донецький апеляційний господарський суд згідно розділу XII ГПК України.

Суддя О.М. Сковородіна