КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" квітня 2016 р. Справа№ 910/4703/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Тарасенко К.В.

Іоннікової І.А.

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Будшляхмаш" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.01.2016 року. (повний текст якого складено 05.02.16р.)

у справі № 910/4703/15-г (суддя: Комарова О.С.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Акціонерний Банк"

до 1) Публічного акціонерного товариства "Будшляхмаш"

2) Київської міської ради

3) Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

про встановлення земельного сервітуту

СУТЬ СПОРУ ТА СКАРГИ:

Публічне акціонерне товариство "Всеукраїнський Акціонерний Банк" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Будшляхмаш", Київської міської ради, Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про встановлення права постійного земельного сервітуту щодо земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: вул. Дегтярівська, 21 у Шевченківському районі м. Києва, та перебуває в оренді відповідача-1.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на земельній ділянці, яка перебуває в оренді ПАТ "Будшляхмаш" розташовані об'єкти нерухомого майна (нежитлові приміщення, заготівельно-зварювальний корпус № 3, механізований склад заготівок, колишній цех рулонів (літ. ХVІ (цифра)), загальною площею 12 363,50 кв.м.), які належать позивачу на праві приватної власності, можливості під'їзду та проходу до яких позивач не має, у зв'язку з чим останній просить суд встановити право постійного земельного сервітуту щодо земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: вул. Дегтярівська, 21 у Шевченківському районі м. Києва, та перебуває в оренді відповідача-1.

Рішенням господарського суду міста Києва від 21.04.2015 р. у даній справі (суддя Головатюк Л.Д.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.07.2015 року (колегія суддів у складі головуючого судді Хрипуна О.О., суддів Власової Ю.Л., Михальської Ю.Б.), у задоволенні позову відмовлено.

Постановою від 11.11.2015 року Вищого господарського суду України у справі № 910/4703/15-г касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Акціонерний Банк" задоволено частково. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 22.07.2015 року та рішення Господарського суду міста Києва від 21.04.2015 року у справі № 910/4703/15-г скасовано. Справу № 910/4703/15-г передано на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.01.2016 у справі №910/4703/15-г позовні вимоги задоволено повністю.

Встановлено Публічному акціонерному товариству "Всеукраїнський Акціонерний Банк" право постійного земельного сервітуту щодо земельної ділянки площею 14 495 кв.м. (кадастровий номер: 8000 000 000:88:061:0133), яка знаходиться за адресою: по вул. Дегтярівській, 21 у Шевченківському районі м. Києва в межах відповідно до кадастрового плану земельної ділянки, користувачем якої є Публічне акціонерне товариства "Будшляхмаш".

Визнано істотні умови сервітуту:

- вид сервітуту - право проходу, проїзду на будь-якому виді транспортного засобу, стоянка транспорту, право прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій, право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд;

- строк сервітуту - без визначення строку;

- площа, на яку поширюється земельний сервітут - 14 495 кв.м. в межах відповідно до кадастрового плану земельної ділянки (кадастровий номер: 8 000 000 000:88:061:0133);

- плата за встановлення та користування сервітутом - безоплатно.

Зобов'язано Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (ЄДРЮОФОП 26199097 адреса: 01601, м. Київ, вул. Хрещатик, буд. 32А) зареєструвати земельний сервітут щодо земельної ділянки, площею 14 495 кв.м. (кадастровий номер: 8 000 000 000:88:061:0133), яка знаходиться за адресою: вул. Дегтярівська, 21 у Шевченківському районі м. Києва в межах відповідно до кадастрового плану земельної ділянки, в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Зобов'язано Публічне акціонерне товариство „Будшляхмаш" не чинити Публічному акціонерному товариству "Всеукраїнскьий Акціонерний Банк" перешкоди у користуванні сервітутом щодо земельної ділянки площею 14 495 кв.м. (кадастровий номер: :88:061:0133), яка знаходиться за адресою: вул. Дегтярівська, 21 у Шевченківському районі м. Києва.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства „Будшляхмаш" на користь Державного бюджету України судовий збір - 1 624,00 грн. (одна тисяча шістсот двадцять чотири гривні 00 копійок).

Стягнуто з Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на користь Державного бюджету України судовий збір 1 624,00 грн. (одна тисяча шістсот двадцять чотири гривні 00 копійок).

Стягнуто з Київської міської ради на користь Державного бюджету України судовий збір - 1 624,00 грн. (одна тисяча шістсот двадцять чотири гривні 00 копійок).

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Публічне акціонерне товариство "Будшляхмаш" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського міста Києва від 27.01.2016 та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення Господарського суду міста Києва прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні обставинам справи.

На підставі апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Будшляхмаш" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.01.2016, згідно ст. 98 ГПК України, Київським апеляційним господарським судом ухвалою від 29.02.2016 порушено апеляційне провадження та призначено розгляд справи на 15.03.2016 у складі колегії суддів: головуючий суддя Тищенко О.В., судді: Майданевич А.Г., Гончаров С.А.

У подальшому в судових засіданнях неодноразово оголошувались перерви у розгляді справи.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 26.04.2016 у зв'язку з перебуванням суддів Майданевича А.Г. та Гончарова С.А. на лікарняному, визначено новий склад суду: головуючий суддя: Тищенко О.В, судді: Тарасенко К.В., Іоннікова І.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.04.2016 апеляційну скаргу прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя Тищенко О.В., Іоннікова І.А., Тарасенко К.В.

У судове засідання 26.04.2016 представники сторін з'явилися.

Представник апелянта та представники відповідачів 2, 3 в судовому засіданні апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримали, просили суд апеляційну скаргу задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 27.01.2016 року у справі № 910/4703/15-г скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволені позову відмовити повністю.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції заперечував проти доводів апелянта, викладених в апеляційній скарзі, просили суд відмовити в задоволенні скарги та залишити без змін оскаржуване рішення місцевого господарського суду.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, Київський апеляційний господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 01.02.2012 рішенням Господарського суду м. Києві від, яке залишене без змін постановою Вищого господарського суду України від 04.09.2012 р. у справі №34/12 за позовом Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Акціонерний Банк" до Публічного акціонерного товариства "Будшляхмаш", за участю третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю "Джеррард Україна" про звернення стягнення на майно, позовні вимоги задоволені: звернуто стягнення на майно, що належить відповідачу шляхом надання права на продаж позивачу від свого імені нежитлового приміщення (заготівельно-зварювальний корпус №3, механізований склад заготівок, колишній цех рулонів (літ. XVI)), загальною площею 12 363, 50 кв. м., що розташоване за адресою: м. Київ, вул. Дегтярівська, 21.

Ухвалою Господарського суду м. Києві від 03.04.2013 змінено спосіб та порядок виконання рішення господарського суду м. Києві від 01.02.2012 у справі № 34/12. Звернуто стягнення на майно, що належить відповідачу-1 шляхом набуття права власності позивача на предмет іпотеки - нежитлове приміщення (заготівельно-зварювальний корпус №3, механізований склад заготівок, колишній цех рулонів (літ. XVI)), загальною площею 12 363, 50 кв. м., що розташоване за адресою: м. Київ, вул. Дегтярівська, 21.

Таким чином, право власності на вказане вище нерухоме майно позивач набув на підставі рішення від 01.02.2012 та ухвали від 03.04.2013 Господарського суду міста Києва по справі № 34/12 за позовом Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Акціонерний Банк" до Публічного акціонерного товариства "Будшляхмаш" за участю третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю "Джеррард Україна" про звернення стягнення на майно.

Матеріалами справи підтвержується факт належності об'єктів нерухомого майна - нежитлових приміщень (заготівельно-зварювального корпусу № 3, механізованого складу заготівок, колишнього цеху рулонів (літ. ХVI, загальною площею 12 363, 50 кв. м.), розташованих за адресою: м. Київ, вул. Дегтярівська, 2, а саме, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.06.2013, виданого Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві, копія якого наявна в матеріалах справи.

Земельна ділянка по вул. Дегтярівській, 21 у Шевченківському районі м. Києва площею 14 495 кв.м. (кадастровий номер: 8 000 000 000:88:061:0133) із цільовим призначенням - для будівництва адміністративного корпусу з подальшою його експлуатацією та обслуговуванням на праві строкового користування терміном на 10 років належить відповідачу - 1 на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 24.07.2008 р. у справі № 18/250, яким визнано укладеним договір оренди зазначеної земельної ділянки.

Як вбачається з матеріалів справи, Публічне акціонерне товариство "Всеукраїнський Акціонерний Банк" листами-пропозиціями, неодноразово, зверталось до Публічного акціонерного товариства "Будшляхмаш" щодо забезпечення доступу до об'єктів нерухомості, які належать йому на праві власності, але відповіді не отримав.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що він позбавлений можливості під'їзду та проходу до свого майна, власником якого він є, що відповідач - 1 вільний доступ позивачу через земельну ділянку, що знаходиться в його оренді не надає, і що єдиним варіантом доступу до майна позивача є територія, якою користується відповідач - 1, у зв'язку з чим, дане стало підставою для звернення з відповідним позовом до суду з вимогою встановлення земельного сервітуту.

Оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судових засіданнях з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, є законним і обґрунтованим з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Як передбачено ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Як зазначено у ст. 20 Господарського кодексу України, кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

За змістом положень вказаних норм суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Згідно з приписами ст. 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

У відповідності до приписів ст. 402 Цивільного кодексу України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Стаття 98 Земельного кодексу України визначає право земельного сервітуту - як право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Статтею 99 Земельного кодексу України встановлено, що власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення, зокрема, таких земельних сервітутів право проходу та проїзду на велосипеді та право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху, тощо.

Як передбачено ст. 100 Земельного кодексу України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Стаття 99 Земельного кодексу України визначає види права земельного сервітуту, положення якої є такими, що встановлюють підстави, за наявності яких можливе звернення з вимогою про встановлення сервітуту. Зазначена стаття визначає конкретних суб'єктів, між якими виникають відносини щодо сервітуту. Вимагати встановлення земельних сервітутів можуть власники або землекористувачі земельних ділянок. Ініціатором встановлення земельного сервітуту може бути власник або користувач земельної ділянки, у яких є потреба у використанні суміжної (сусідньої) земельної ділянки, щоб усунути недоліки своєї ділянки, зумовлені її місцем розташування або природним станом.

Таким чино, суб'єктом права земельного сервітуту обов'язково має бути власник або землекористувач земельної ділянки.

Згідно з ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Як визначено ст. 377 Цивільного кодексу України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно з ст. 404 Цивільного кодексу України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

В постанові Пленуму Вищого Господарського суду України від 17.05.2011 № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин", зокрема в п.п. 2.31, 2.33, 2.34, зазначено, що господарським судам для визначення правильності обрання позивачем способу захисту порушеного права необхідно розмежовувати встановлення сервітуту та усунення перешкод у користуванні майном (негаторний позов). У зв'язку з цим слід звернути увагу господарських судів на те, що основним критерієм у відповідному розмежуванні є наявність або відсутність протиправного характеру дій відповідача. За відсутності протиправного характеру дій відповідача виключається можливість задоволення негаторного позову про усунення перешкод у користуванні майном. У такому разі позивач для задоволення потреби у доступі до свого нерухомого майна повинен вжити заходів для встановлення земельного сервітуту або іншим способом отримати право користування земельною ділянкою.

Згідно з частиною третьою статті 402 Цивільного кодексу України спір про встановлення сервітуту вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту, у разі не досягнення домовленості про встановлення сервітуту та його умови. У зв'язку з цим господарським судам необхідно враховувати, що обов'язковою умовою звернення до суду з позовом про встановлення сервітуту є вжиття особою, яка вимагає такого встановлення, заходів щодо встановлення сервітуту за домовленістю з власником (володільцем) відповідної земельної ділянки. Якщо особа до звернення до суду не вчиняла дій щодо встановлення сервітуту за домовленістю сторін (зокрема, не звернулася до іншої сторони з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту), господарським судам слід відмовляти у задоволенні відповідних вимог у зв'язку з відсутністю у такої особи права вимагати встановлення сервітуту за рішенням суду. Під час розгляду справи у спорі про встановлення земельного сервітуту господарським судам належить з'ясовувати, з яких причин позивач не може використовувати належне йому майно. Не підлягають задоволенню позовні вимоги про встановлення земельного сервітуту, якщо судом визначено, що неможливість використання майна зумовлена діями самого позивача. З викладеного вбачається, що встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб.

Таким чином, як вбачається з аналізу зазначених норм, потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом, наприклад, пройти чи проїхати до своєї земельної ділянки, користуватися належною йому будівлею тощо.

Отже, підставою встановлення сервітуту є відсутність у будь-якої особи, у тому числі і у власника майна, можливості задовольнити свої потреби іншим способом як встановленням права користування чужим майном - сервітуту.

Як визначено ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, факт набуття позивачем права власності на нерухоме майно - нежитлові приміщення (заготівельно-зварювальний корпус №3, механізований склад заготівок, колишній цех рулонів (літ. XVI)), загальною площею 12 363, 50 кв. м., що розташоване за адресою: м. Київ, вул. Дегтярівська, 21 встановлений в рішенні Господарського суду міста Києва у справі № 34/12 за позовом Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Акціонерний банк" до Відкритого акціонерного товариства "Будшляхмаш" за участю третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю "Джеррард Україна" про звернення стягнення на майно, яке набрало законної сили та подальшого доказування не потребує.

Вищим господарським судом України в постанові від 11.11.2015 в даній справі, встановлено, що позивач позбавлений можливості під'їзду та проходу до свого майна, власником якого він є, оскільки відповідач-1 чинив йому перешкоди у вільному доступі через земельну ділянку, що знаходиться в його оренді.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлено, що листи-пропозиції позивача до Київської міської ради та Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) щодо встановлення права постійного земельного сервітуту на спірну земельну ділянку (копії яких наявні в матеріалах справи), щодо укладання договору про встановлення земельного сервітуту залишені відповідачами без відповіді. Також залишені без відповіді неодноразові звернення Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Акціонерний Банк" до Публічного акціонерного товариства "Будшляхмаш" щодо надання вільного доступу до нерухомого майна шляхом встановлення земельного сервітуту.

Разом з тим, Вищий господарський суд України в постанові від 11.11.2015 звернув увагу на те, що 23.10.2013, 19.11.2013 та 17.10.2014 заступником директора департаменту безпеки Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Акціонерний Банк" Босовим О.Ю. були подані заяви до органів досудового слідства України про те, що співробітники охоронної фірми не пропускають представників Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Акціонерний Банк" на територію нежитлових приміщень, заготівельно-зварювальних корпусів № 3, механізований склад заготівок, колишній цех рулонів (літ. ХVI, загальною площею 12 363, 50 кв. м.), що розташований за адресою: м. Київ, вул. Дегтярівська, 21 та належить позивачу на праві приватної власності, що підтверджується копією висновку старшого дільничного інспектора міліції 3-го відділу міліції з обслуговування мікрорайону "Нивки" Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 23.10.2013, копією висновку опер уповноваженого ВДСБЕЗ Шевченківського РУГУ МВС України в м. Києві від 19.11.2013, копією висновку опер уповноваженого ВДСБЕЗ Шевченківського РУГУ МВС України в м. Києві від 17.10.2014 (копії зазначених висновків наявні в матеріалах справи).

З матеріалів справи вбачається, що єдиним варіантом доступу до нерухомого майна позивача є територія, якою користується Публічне акціонерне товариство "Будшляхмаш". Отже, позивач взагалі позбавлений можливості під'їзду та проходу до майна, яке належить йому на праві власності, що призводить до неможливості використовувати власні приміщення.

З вищезазначеного вбачається, що позивачем нежитлове приміщення (заготівельно-зварювальний корпус №3, механізований склад заготівок, колишній цех рулонів (літ. XVI)), загальною площею 12 363, 50 кв. м., що розташоване за адресою: м. Київ, вул. Дегтярівська, 21 було набуто шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Як передбачено нормами ст. 6 Закону України "Про іпотеку", якщо будівля (споруда), що передається в іпотеку, розташована на земельній ділянці, яка належить іпотекодавцю на праві власності, така будівля (споруда) підлягає передачі в іпотеку разом із земельною ділянкою, на якій вона розташована. Якщо ця земельна ділянка належить іншій особі та була передана іпотекодавцю в оренду (користування), після звернення стягнення на будівлі (споруди) їх новий власник набуває права і обов'язки, які мав іпотекодавець за правочином, яким встановлено умови оренди цієї земельної ділянки (користування нею).

Такі ж положення містяться і у ст. 377 Цивільного кодексу України та ст. 120 Земельного кодексу України, якими передбачено, що до особи, яка набула право власності на будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). У разі набуття права власності на будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Як встановлено ст. 37 Закону України "Про іпотеку", іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. До особи, яка на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, включеного до іпотечного договору, набула право власності на предмет іпотеки (об'єкт нерухомого майна, об'єкт незавершеного будівництва та майнові права на них), розміщений на земельній ділянці, яка перебуває в оренді іпотекодавця, переходить право оренди на таку земельну ділянку, а зазначений договір про задоволення вимог іпотекодержателя або застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, включене до іпотечного договору, є документом, що посвідчує перехід права оренди земельної ділянки до нового власника предмета іпотеки і заміну особи орендаря у договорі оренди землі та підлягає державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

У відповідності до ст.ст. 2, 3, 16 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та зазначених вище правових норм встановлено, що подальша реєстрація права на земельну ділянку новим власником будівлі (споруди) повинна бути здійснена з метою запобігання спорам та створення можливості для наступного права оренди земельної ділянки за договором і є необхідною умовою для переходу речових прав на земельну ділянку, який відбувається з виникнення права на зведені на цій ділянці об'єкти.

Вказана позиція не суперечить ст. 125 Земельного кодексу України щодо виникнення права на земельну ділянку з моменту державної реєстрації, тому в цьому разі мова йде не про виникнення права оренди, а про його перехід із підстав, визначених Законом України "Про іпотеку", у зв'язку із чим право оренди підлягає перереєстрації, оскільки йдеться про перехід права оренди від попереднього до наступного орендаря при збереженні чинним договору оренди, отже, відбувається лише зміна сторони у чинному договорі оренди. У цьому разі виникає правонаступництво, яке не потребує укладення окремого правочину про зміну сторони.

Таким чином, беручи до уваги імперативність зазначених норм при переході права оренди земельної ділянки до нового власника після звернення стягнення на будівлі (споруди), положення абз. 12 ст. 15 Закону України "Про оренду землі", відповідно до яких істотними умовами договору оренди землі є умови передачі в заставу права оренди земельної ділянки, зі змісту яких випливає обов'язкова згода орендодавця на такий перехід, не застосовується.

В постанові Вищого господарського суду України від 11.11.2015 зазначено, що земельна ділянка та будівля (споруда), яка на ній розташована, нерозривно пов'язані між собою, а отже іпотека щодо будівлі (споруди) повинна поширюватись і на земельну ділянку, на якій вона розташована, і навпаки, причому навіть у тих випадках, коли предметом у договорі іпотеки визначено лише один об'єкт.

Враховуючи викладене, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції та доводами позивача про те, що єдиним можливим варіантом доступу до його майна є територія, якою користується відповідач-1. Будь-який проїзд, прохід позивачем може бути здійснений тільки через земельну ділянку по вул. Дегтярівській, 21 у Шевченківському районі м. Києва площею 14 495 кв.м. (кадастровий номер: 8 000 000 000:88:061:0133), яка належить на праві оренди відповідачу-1 та, як наслідок, унеможливлює доступ представників позивача до власних приміщень.

З матеріалів справи вбачається, що позивач не має доступу до приміщень, які належать йому на праві власності, а тому останній намагався врегулювати спір із відповідачем-1, не звертаючись до суду, на підставі чого здійснив низку заходів, а саме надсилав листи-повідомлення та звертався до органів досудового слідства, однак клопотання позивача про встановлення земельного сервітуту, відповідач-1 залишив без уваги.

Беручи до уваги вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач позбавлений можливості користуватися та розпоряджатися майном, яке належить йому на праві власності.

Також, апеляційний суд, щодо вимог позивача про зобов'язання відповідачів зареєструвати земельний сервітут щодо земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: м.Київ, вул. Дегтярівська, 21, в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно, зазначає наступне.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державній реєстрації прав підлягають: речові права, похідні від права власності: право користування (сервітут).

У відповідності до приписів п. 2 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" організаційну систему державної реєстрації прав становлять: Міністерство юстиції України та його територіальні органи; суб'єкти державної реєстрації прав: виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації.

Статтею 9 зазначеного вище Закону встановлено, що до повноважень суб'єктів державної реєстрації прав належить забезпечення проведення державної реєстрації прав; ведення Державного реєстру прав; взяття на облік безхазяйного нерухомого майна; формування та ведення реєстраційних справ; здійснення інших повноважень, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Враховуючи викладене, апеляційний господарський суд вважає вірним висновок місцевого господарського про задоволення вимог позивача про зобов'язання зареєструвати земельний сервітут щодо земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Дегтярівська, 21, та необхідністю зобов'язати Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), як виконавчий орган, який уповноважений проводити державну реєстрацію, відповідно до приписів ст. 4, 6, 9 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Щодо доводів апелянта про незаконне набуття та реєстрацію позивачем права власності на майно, так як після порушення справи про банкрутство вимоги кредиторів не задовольняються у період мораторію, апеляційний суд зазначає наступне.

Дане твердження апелянта спростовується наявними в матеріалах справи доказами про законність підстав набуття права власності на вказане вище нерухоме майно на підставі рішення суду, а також про особливості реалізації процедури зі встановлення земельного сервітуту.

Беручи до уваги вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно частини 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що доводи Публічного акціонерного товариства "Будшляхмаш", викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, а тому господарський суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим рішення Господарського суду міста Києва від 27.01.2016 у справі № 910/4703/15-г підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Будшляхмаш" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.01.2016 у справі № 910/4703/15-г -залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 27.01.2016 у справі № 910/4703/15-г - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/4703/15-г повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді К.В. Тарасенко

І.А. Іоннікова