ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" травня 2016 р.Справа № 922/816/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Чистякової І.О.

при секретарі судового засідання Мороз Ю.В.

розглянувши справу

за позовом Приватного підприємства "Аванта-Трейд", м. Харків
до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Ізюм
про стягнення 8031,52 грн.
за участю представників сторін:

позивача - Свірідової А.О., за довіреністю №062 від 01.01.2014;

відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Аванта-Трейд" (позивач) звернулось до господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з відповідача - Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 заборгованості в сумі 8031,52 грн., з яких: 4710,78 грн. - сума основної заборгованості, 1073,15 грн. - пені, 942,16 грн. - штрафу, 79,58 грн. - 3% річних, 283,69 грн. - інфляційних втрат та 942,16 грн. - штрафу.

Позовні вимоги вмотивовано неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки № 1270 від 18.08.2015 щодо оплати вартості поставленого товару за видатковими накладними № 2-АВ-022233 від 21.08.2015 та № 2-АВ-022039 від 19.08.2015.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 23 березня 2016 року було прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 05 квітня 2016 року о 12:30 годині. Цією ж ухвалою суду витребувано у сторін додаткові докази.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 05 квітня 2016 року розгляд справи відкладено на 18 квітня 2016 р. о 11:30 год.

Представник позивача 18 квітня 2016 р. надав супровідним листом (вх. №12794) додаткові документи, зазначені у додатку, серед яких надано уточнення на позовну заяву, в якій позивач виклав додаткові пояснення стосовно прийняття товару відповідачем за видатковими накладними №2-АВ-022233 від 21.08.2015 та №2-АВ-022039 від 19.08.2015, зокрема зазначає, що товар був отриманий ОСОБА_3, яка є комірником відповідача.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 18 квітня 2016 року розгляд справи відкладено на 05 травня 2016 р. о 11:30 год.

Представник позивача 04 травня 2016 р. надав супровідним листом (вх. №14635) додаткові документи, зазначені у додатку, які долучені судом до матеріалів справи.

Представник позивача в судовому засіданні 05.05.2016 підтримав позов та просив суд його задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідач в призначене судове засідання не з`явився, відзив на позовну заяву та витребуваних судом документів не надав, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає, згідно ст.75 Господарського процесуального кодексу України, за можливе розгляд справи за наявними у справі матеріалами і документами.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вислухавши пояснення представника позивача, суд встановив наступне.

18.08.2015 між Приватним підприємством "Аванта-Трейд" (надалі - Постачальник) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (надалі - Покупець) було укладено договір поставки № 1270 (надалі - Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору Постачальник зобов'язується поставити Покупцю, а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити Постачальнику в обумовлений у договорі сторонами строк поставлений товар (далі - Товар). Право власності на товар переходить з моменту передачі Товару, датою передачі вважається дата, зазначена в накладній.

Згідно з п. 4.2. Договору приймання Товару проводиться силами Покупця в момент доставки Товару Постачальником. Факт приймання Товару Покупцем за кількістю та якістю підтверджується підписанням представником Покупця накладної на Товар.

Відповідно до п. 4.3. Договору прийом товару здійснюється або безпосередньо Покупцем (з наданням документа, що посвідчує особу), або представником Покупця з оформленням додатка до Договору поставки, повідомленням про осіб, уповноважених приймати товар від імені Покупця з проставленням печатки (штампа) або без печатки (штампу), але з відміткою "б/п", "без печатки".

Згідно з п. 5.3. Договору Покупець зобов'язується провести оплату Товару в термін 7 (семи) календарних днів з моменту отримання Товару за накладною.

Відповідно до п.5.9. Договору покупець зобов'язався на протязі 5 календарних днів з момента отримання акта звірки передати підписаний акт постачальнику. У разі неможливості вручити акт звірки за місцезнаходженням покупця або за поштовою адресою, зазначеною у договорі акт звірки вважається підписаним, а сума боргу визнаною в редакції постачальника.

Цей Договір набуває чинності після його підписання Сторонами і діє протягом 1 (одного) календарного року, а щодо розрахунків між Покупцем і Постачальником - до повного виконання Покупцем обов'язків за Договором. У випадку, якщо жодна зі Сторін за тридцять календарних днів до закінчення терміну дії цього Договору письмово не заявить про намір розірвати його, дія Договору вважається продовженим на наступний рік з аналогічною пролонгацією на кожний наступний рік на тих же умовах. Кількість пролонгацій не обмежена (п. 7.1. Договору).

Позивач на підтвердження виконання своїх зобов'язань за договором поставки № 1270 від 18.08.2015 надав видаткову накладну №2-АВ-022233 від 21.08.2015 на суму 3425,30 грн. та видаткову накладну №2-АВ-022039 від 19.08.2015 на суму 2085,48 грн.

Як вбачається з вищевказаних видаткових накладних, товар був отриманий ОСОБА_4

Проте, позивачем не надано до матеріалів справи доказів того, що вказана особа - ОСОБА_4 була уповноважена на отримання товару за даним договором.

Згідно наданого позивачем до матеріалів справи додатку до договору поставки №1270 від 18.08.2015 вбачається, що отримувачем товару є безпосередньо ФОП ОСОБА_1, інших осіб відповідач не уповноважував на отримання товару за вказаним договором поставки.

Таким чином, відповідачем відповідно до додатку до договору поставки №1270 від 18.08.2015 не було уповноважено ОСОБА_4 на отримання товарно - матеріальних цінностей.

Крім того, позивачем не надано доказів того, що ОСОБА_4 є особою, яка перебуває в трудових відносинах з відповідачем та є відповідальною за прийняття товару.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За вимогами ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю - продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч.1 ст.662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з нормами ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст.193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 527 Цивільного кодексу України кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Ризик непред'явлення вимоги про надання доказів про статус кредитора або боржника проявляється в тому, що виконання неуповноваженій особі буде неналежним виконанням.

Відповідно до ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Відповідно до вимог ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що позивачем не доведено належне виконання своїх зобов'язань за даним договором поставки та відповідно порушення з боку відповідача своїх зобов'язань за даним договором в частині оплати вартості товару.

Також, суд зазначає, що на підтвердження часткового виконання відповідачем зобов'язань за даним договором та здійснення ним оплати за отриманий товар за вищевказаними видатковими накладними, позивачем до матеріалів справи надано фіскальний чек №ПН05 від 26.08.2015 на суму 400,00 грн. та фіскальний чек №ПН5 від 30.09.2015 на суму 400,00 грн.

Проте, суд також зазначає, що з даних фіскальних чеків не вбачається ким саме було сплачено суму 800,00 грн. та за яким договором, отже наданими документами не підтверджено проведення оплати відповідачем за товар згідно видаткових накладних №2-АВ-022233 від 21.08.2015 та №2-АВ-022039 від 19.08.2015.

Стосовно доводів позивача про те, що сума боргу в розмірі 4710,78 грн. підтверджується також актом звірки взаєморозрахунків, який було направлено відповідачу з претензією за вих. № 53/1055 від 05.10.2015, то суд зазначає, що акт звірки не є первинним бухгалтерським документом та зазначений акт не підписано відповідачем. Крім того, позивачем не надано належних доказів направлення відповідачу на підписання відповідного акту.

Так, згідно з п.п. 59, 61 Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 р. N 270, внутрішні поштові відправлення з оголошеною цінністю з описом вкладення подаються для пересилання відкритими для перевірки їх вкладення. У разі приймання внутрішніх поштових відправлень з оголошеною цінністю з описом вкладення бланк опису заповнюється відправником у двох примірниках. Працівник поштового зв'язку повинен перевірити відповідність вкладення опису, розписатися на обох його примірниках і проставити відбиток календарного штемпеля. Один примірник опису вкладається до поштового відправлення, другий видається відправникові. На примірнику опису, що видається відправникові, працівник поштового зв'язку повинен зазначити номер поштового відправлення. За бажанням відправника на примірнику опису, що вкладається до поштового відправлення, вартість предметів може не зазначатися.

Факт надання послуг поштового зв'язку підтверджує розрахунковий документ, встановленої відповідно до Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" форми та змісту (касовий чек, розрахункова квитанція тощо) (п. 2 Правил).

З огляду на наведене, належним доказом направлення відповідачу акта звірки взаєморозрахунків є опис вкладення до цінного листа та розрахунковий документ (касовий чек, розрахункова квитанція тощо).

З наданого позивачем до матеріалів справи рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу (арк. спр. 22) не вбачається про направлення відповідачу акта звірки взаєморозрахунків. Інших доказів про направлення відповідачу вказаного акта позивачем надано до суду не було.

За таких обставин, суд відмовляє в задоволенні позову в частині стягнення основної суми боргу в розмірі 4710,78 грн., оскільки вважає, що позов в цій частині заявлено безпідставно, позивачем недоведено порушення його прав та охоронюваних законом інтересів, на захист яких він звернувся до суду з даним позовом з боку відповідача.

Також, позивачем було заявлено до стягнення 1073,15 грн. - пені, 942,16 грн. - штрафу, 79,58 грн. - 3% річних, 283,69 грн. - інфляційних втрат та 942,16 грн. - штрафу, нарахованого згідно п.6.5. договору.

За змістом ст. ст. 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) за яким передбачено правові наслідки, зокрема сплата неустойки.

Згідно ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до ст.3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно ч.2 ст. 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п. 6.2. Договору при затримці платежу, передбаченого п. 5.3 Договору, Покупець сплачує Постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент прострочення платежу, від суми заборгованості за поставлений товар за кожний прострочений день, з урахуванням використання індексів інфляції за період порушення зобов'язання оплати, а також штраф за прострочення платежу в розмірі 20% від суми неоплаченого в строк Товару.

Згідно з п. 6.5. Договору у разі порушення п. 5.9., або ухилення від підписання Акту звірок, Покупець сплачує Постачальнику штраф у розмірі (двадцяти) відсотків від суми заборгованості, зазначеної в Акті звірок, але не менше 500 грн. Також Постачальник має право застосувати санкції згідно гл.26 ГКУ.

Крім того, суд зазначає, що цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника таких, що ґрунтуються на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Як вже зазначалось вище, відповідно до ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга ст.549 Цивільного кодексу України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя ст.549 Цивільного кодексу України)

За змістом ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Умовами договору поставки, а саме пунктом п. 6.2. Договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення. При цьому, згідно з цим же п.6.2. сторонами передбачена сплата штрафу як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасну оплату поставленого відповідачу товару.

Відтак, враховуючи вищевикладене та відповідно до ст.549 Цивільного кодексу України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за договором поставки свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний суд України у своїй постанові від 21.10.2015р. за наслідками перегляду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.07.2015р.

Враховуючи вищевикладене та те, що позивачем не доведено порушення відповідачем своїх зобов'язань за договором поставки в частині оплати товару та в частині ухилення від підписання Акту звірок, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в частині стягнення 1073,15 грн. - пені, 942,16 грн. - штрафу та 942,16 грн. - штрафу, нарахованого згідно п.6.5. договору.

Згідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи те, що позивачем не доведено порушення відповідачем своїх зобов'язань за договором поставки, а відтак не підлягають задоволенню вимоги про стягнення 79,58 грн. - 3% річних та 283,69 грн. - інфляційних втрат.

Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору суд покладає на позивача.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України; ст.ст. 11, 526, 549, 611, 612, 623-629, 712 Цивільного кодексу України; ч. 1 ст. 174, ст. 193, ст.ст. 217, 230, ст. 343 Господарського кодексу України; ст.ст.1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", ст.ст. 1, 4, 12, 33, 43, 44, 47-49, 65, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову повністю.

Повне рішення складено 10.05.2016 р.

Суддя І.О. Чистякова