РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.03.2016Справа №910/33103/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бета-агро-інвест»

до Публічного акціонерного товариства «Український Бізнес Банк»

про внесення змін до договору

Суддя А.М. Селівон

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

Від позивача: не з'явився.

Від відповідача:Герасимчук І.А. - представник, довіреність №144 від 01.03.2016 р.

В судовому засіданні на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Бета-агро-інвест» звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Український Бізнес Банк» про внесення змін до договору, а також витрат по сплаті судового збору у розмірі 2436,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві посилається на неможливість виконання ним належним чином умов кредитного договору №27 та додаткових угод до нього, оскільки підприємство зазнало збитків внаслідок воєнних дій, що відбулись навесні 2014 р. в Донецькій та Луганські областях, внаслідок чого відбулася зміна обставин та позивач був позбавлений того, на що розраховував при укладені спірного договору, що, на думку позивача, є підставою для внесення змін до умов укладеного між сторонами кредитного договору в частині граничного строку погашення кредиту та розміру процентів.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 04.01.2016 р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі №910/33103/15 та призначено справу до розгляду на 28.01.2016 р.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 28.01.2016 р. розгляд справи відкладено на 18.02.2016 р.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 18.02.2016 р. за клопотанням представника позивача продовжено строк розгляду спору на п'ятнадцять днів та відкладено розгляд справи на 29.03.2016 р.

У судове засідання 18.02.2016 р. з'явився уповноважений представник позивача.

Уповноважений представник відповідача у судове засідання 18.02.2016 р. не з'явився.

Про дату, час та місце розгляду справи 18.02.2016 р. відповідач повідомлений належним чином, що підтверджується наявною у матеріалах справи розпискою про оголошення відкладення від 28.01.2016 р.

У судові засідання 28.01.2016 р. та 29.03.2016 р. з'явився уповноважений представник відповідача.

Уповноважений представник позивача у судові засідання 28.01.2016 р. та 29.03.2016 р. не з'явився.

Про дату, час та місце розгляду справи 28.01.2016 р. та 29.03.2016 р. позивач повідомлений належним чином, що підтверджується наявними у матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень №691 та №665 відповідно.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 18.02.2016 р. через відділ діловодства Господарського суду м. Києва представником відповідача подано клопотання б/н від 18.02.2016 р. про долучення документів до матеріалів справи, зокрема, відзиву на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти позовних вимог та зазначає, що зміна кредитного договору в частині настання строку оплати кредиту та процентів порушить співвідношення майнових інтересів сторін. Крім того, за твердженнями відповідача, єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили, є лише сертифікат Торгово-промислової палати України. Клопотання з доданими до нього документами долучено судом до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання 29.03.2016 р. сторонами суду не надано.

Про поважні причини неявки представника позивача в судове засідання 29.03.2016 суд не повідомлено.

Заяв та клопотань від сторін на час проведення судового засідання 29.03.16 р. від сторін до суду не надходило.

Відповідно до 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (далі - Постанова № 18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

При цьому, оскільки суд неодноразово відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи обмежені процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Судом прийнято до уваги, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань представників сторін щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судових засідань.

Перед початком розгляду справи в судовому засіданні представників позивача та відповідача було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представники сторін в судових засіданнях повідомили суд, що права та обов'язки сторонам зрозумілі.

Відводу судді представниками позивача та відповідача не заявлено.

В судовому засіданні 29.03.2016 р. представник відповідача заперечив проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, відповів на питання суду.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представника відповідача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими сторонами доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 18 серпня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «Український Бізнес Банк» (відповідач у справі, банк за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Бета-Агро-інвест» (позивач у справі, позичальник за договором) було укладено кредитний договір №27 (далі - Договір), до умов якого в подальшому сторонами вносилися зміни згідно додаткових угод від 10.06.2014 р. та від 02.10.2014 р.

Відповідно до п. 1. Договору банк за наявності вільних грошових коштів надає позичальнику у тимчасове користування короткостроковий кредит у формі поновлювальної кредитної лінії з лімітом кредитування у сумі 10 000 000,00 грн. на поповнення обігових коштів, на виплату заробітної плати та дорівнених до неї платежів, придбання основних засобів, на строк з 18.08.2011 р. до 17.02.2012 р. зі сплатою 16% річних. Проценти нараховуються за кожен календарний день за методом «факт/360», тобто для розрахунку використовується фактична кількість днів у місяці, але умовно 360 днів у році.

Розділами 2 - 7 Договору сторони узгодили умови забезпечення кредиту, зобов'язання банку та позичальника, права та відповідальність сторін тощо.

Як свідчать матеріали справи, вказані правочини підписані уповноваженими представниками банка та позичальника та скріплені печатками сторін.

Судом встановлено, що укладений між сторонами правочин за своїм змістом та правовою природою є договором кредиту, який підпадає під правове регулювання норм § 1, 2 глави 71 Цивільного кодексу України та глави 35 Господарського кодексу України.

Згідно вимог ст. 345 Господарського кодексу України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачається мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

У відповідності до ч. 1ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно ч. 1ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За умовами п. 3.1 Договору банк зобов'язується відкрити позичальнику кредитний рахунок № 1981 та рахунок з нарахування процентів № 1981.

Пунктом 6.1 Договору передбачено право позичальника надавати банку платіжні доручення з реквізитами для перерахування суми (частини) кредиту.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У відповідності до п. 4.2 Договору позичальник зобов'язується щомісячно, не пізніше сьомого числа місяця, наступного за звітним, перераховувати на відповідний рахунок суму процентів за користування кредитом у відповідності до Договору.

Окрім цього, пунктом 1 Додаткової угоди від 10.06.2014 р. визначено, що сторони дійшли згоди внести зміни в п. 4.5 кредитного договору №27 від 18.08.2011 р., зокрема: «Погасити наданий Банком кредит до « 05» лютого 2016 року включно. У разі, якщо дата погашення кредиту припадає на вихідний або святковий день, то платежі у погашення заборгованості повинні бути здійснені не пізніше наступного банківського дня».

Ця Додаткова угода набирає чинності з моменту підписання її сторонами, діє на протязі всього строку дії кредитного договору №27 від 18.08.2011 р. (п.3 Додаткової угоди від 10.06.2014 р.).

Пунктом 2 Додаткової угоди від 02.10.2014 р. до кредитного договору №27 від 18.08.2011 р. встановлена згода сторін щодо зобов'язання Позичальника сплачувати проценти у розмірі 19,5% процентів річних на суму простроченої заборгованості за кредитним договором №27 від 18 серпня 2011 р. та усіх додаткових угод до нього, починаючи з 08.08.2014 р. до моменту її погашення.

Відповідно до п. 4 Додаткової угоди від 02.10.2014 р. ця додаткова угода набирає чинності з моменту її підписання та є невід'ємною частиною кредитного договору №27 від 18.08.2011 р.

За приписами ч. 1 ст. 35 ГПК України обставини, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, можуть не доказуватися перед судом, якщо в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Як вбачається з виписки по рахунку ТОВ «Бета-Агро-Інвест» та сторонами не заперечувалось, за період з 18.08.11 р. по 28.01.16 р. у відповідності до Договору відповідач належним чином та в повному обсязі виконав взяті на себе зобов'язання згідно умов Договору, надавши позивачу кредитні кошти в межах встановленого ліміту.

При цьому позивачем в позовній заяві зазначено, що наданий кредит використовувався позивачем у відповідності до Договору шляхом здійснення платежів з кредитного рахунку в межах наданого банком ліміту, що підтверджується наявною в матеріалах справи випискою банку по рахунку позивача №1981за період з 18.08.11 р. по 28.01.16 р., що відображає рух коштів по вказаному рахунку, відкритому відповідачем для позивача.

Факт отримання та розмір наданих відповідачем кредитних коштів сторонами не заперечувався.

Як вбачається із матеріалів справи, а також підтверджено представником відповідача в судовому засіданні, будь-які заперечення щодо повного та належного надання банківських послуг відсутні.

Доказів пред'явлення позивачем претензій щодо якості, обсягів, а також термінів надання банківських послуг до суду не надходило, будь-які заперечення щодо повного та належного виконання відповідачем положень Договору з боку позивача відсутні.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За змістом ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Відповідно до ст. ст. 525,526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У відповідності до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Як встановлено судом за матеріалами справи, зазначено позивачем в позовній заяві та відповідачем не заперечується, в період дії Договору позичальником було повернуто 190337 613,41 грн. тіла кредиту,а також 4 233 422,18 грн. процентів за користування кредитними коштами.

При цьому згідно наявних в матеріалах справи виписок банку останній платіж з повернення тіла кредиту позивачем було здійснено 13.02.2014 р., останній платіж зі сплати нарахованих процентів - 07.05.2014 р. відповідно.

Пунктом 1 статті 651 ЦК України визначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 652 ЦК України передбачено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Суд зазначає, що можливість зміни та розірвання договору на підставі ч. 1 ст. 652 ЦК може мати місце лише за виключних обставин, у разі "істотної зміни обставин", тобто настання ускладнень виконання сторонами зобов'язань за договором, які є виключеннями, достатніми для зміни та розірвання договору за згодою сторін, а саме випадком, коли відбуваються події, суттєвим чином змінюючи рівновагу договірних обов'язків в силу збільшення для сторони вартості виконання, або зменшення цінності отримуваного стороною виконання.

Слід зазначити, що істотна зміна обставин не ускладнює виконання зобов'язань настільки і таким чином, що це призводить до неможливості виконання зобов'язання у зв'язку з обставинами за яку жодна із сторін не відповідає. У протилежному випадку зобов'язання відповідно до ст. 607 ЦК мало б бути припиненим, за відсутності розірвання договору за згодою сторін. Істотна зміна обставин, які були наявними при укладенні договору, має приводити до фундаментальної зміни рівноваги договору і не лише у правовій площині. Практично положення вказаної статті 652 ЦК України, надаючи змогу зміни та розірвання договору у зв'язку з істотною зміною обставин, несуть у собі виключення із дії ст. 629 ЦК України, відповідно до яких договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно умов п. 8.6 Договору сторони домовились, що усі спори, невідповідності або вимоги, що витікають з даного Договору або у зв'язку з ним, у тому числі що стосуються його виконання, порушення, зміни припинення або визнання недійсним, розглядаються у Постійно діючому третейському суді при Асоціації юридичних компаній «Амікус». Проте вищеперелічене не позбавляє сторін права звернутись до суду за встановленою підвідомчістю та підсудністю даної суперечки відповідно до чинного законодавства України.

Проте, у відповідності до ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

За приписами ч. 2 ст. 652 ЦК України якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Водночас слід мати на увазі що суб'єктом оцінки на предмет встановлення існування названих критеріїв у випадку розірвання та зміни договору за згодою сторін є самі сторони, а у випадку розірвання або зміни договору за рішення суду, відповідно суд.

Виходячи зі змісту вищенаведених правових норм, підставою для розірвання договору може бути належним чином доведена наявність істотної зміни обставин, якими сторони керувались при укладенні договору.

У разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд на вимогу будь-якої із сторін визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв'язку з виконанням цього договору (ч. 3 ст. 652 ЦК України).

Зміна договору у зв'язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом (ч. 4 ст. 652 ЦК України). У разі коли сторони у зв'язку із істотною зміною обставин звернулися до суду, зміна договору за рішенням суду може відбутися лише у випадках: 1) коли розірвання договору неможливе по суспільним мотивам; 2) коли таке розірвання приведе до шкоди, яка буде значно перевищувати подальше виконання договору на умовах змінених судом.

Як зазначає позивач у позовній заяві, спір у даній справі виник у зв'язку з тим, що внаслідок проведення бойових дій в ході антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей, в яких територіально розташовані земельні ділянки, що використовуються позивачем для здійснення його статутної діяльності, основним видом якої є вирощування сільськогосподарської продукції, зокрема, біля м. Горлівка, Ясинувата, Красноармійськ Донецької області, зменшилась площа земель, що обробляються ТОВ «Бета-агро-інвест», а також були залишені на не підконтрольній органам державної влади України території виробничі потужності ТОВ «Бета-агро-інвест», що, в свою чергу призвело до зниження рентабельності товариства від здійснення господарської діяльності, та необхідності зміни терміну розрахунку за Договором та розміру процентної ставки за користування кредитом.

Отже, враховуючи вищевикладені обставини позивач вважає, що відповідно до ч. 4 ст. 652 ЦК України існують підстави для зміни судом п. 4.5 Договору шляхом викладення його в наступній редакції: «сплачувати суму кредиту на рахунок № 1981 з призначенням платежу «Погашення заборгованості за кредитним договором № 27 від 18 серпня 2011 р. без ПДВ» та виключення п. 1 із Додаткової угоди від 02.10.14 р. до Договору до Договору щодо сплати процентів у розмірі 19,5% річних, починаючи з 08.08.14 р. до моменту їх погашення.

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Саме змагальність сторін, яка реалізується в господарському процесі через ст. 33 ГПК України дає змогу суду всебічно, повно та об'єктивно з'ясувати всі обставини справи та внаслідок чого ухвалити законне, обґрунтоване і справедливе рішення у справі.

Тобто, вказана норма Господарського процесуального кодексу України зобов'язує доводити свою правову позицію саме ту сторону, яка на неї посилається.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірного Договору на час його підписання та на протязі виконання з боку сторін відсутні.

Суд зазначає, що за наявності практичної ситуації коли обставини дають можливість розглядати їх і як "істотну зміну обставин" і як форс-мажорні обставини сторона, яку стосуються названі обставини повинна вирішити, який із правових засобів вона бажає використовувати. Оскільки звернення до поняття "форс мажорні" обставини розцінюється як намагання звільнитися від відповідальності за невиконання, в той час як використання поняття "істотна зміна обставин" з посиланням на ускладнення у виконанні договору, у першу чергу мають на увазі таку зміну умов договору, щоб залишити дію договору із зміненими його умовами.

Суд звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Узагальнюючими рисами обставин непереборної сили є їх об'єктивна і абсолютна дія, яка розповсюджується на невизначене коло осіб та неможливість передбачення та відвернення цих обставин.

До таких обставин відносяться перш за все природні та техногенні явища катастрофічного характеру (землетрус, повінь, пожежі тощо), а також соціальні явища (війни, страйки, акти владних органів тощо).

За приписами ст. 1 Закону України від 02.09.2014 № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» періодом проведення антитерористичної операції визначено час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про введення в дію Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14.04.2014 р. № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Вказаним Законом, який є спеціальним, дія якого поширюється лише на визначене коло суб'єктів, визначаються тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, і втрачає чинність через шість місяців з дня завершення антитерористичної операції, крім пункту 4 статті 11 «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону (п.1 ст.11 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції»).

Пунктом 2 статті 11 зазначеної норми права визначено, що дія цього Закону поширюється на період проведення антитерористичної операції та на шість місяців після дня її завершення.

Згідно визначення ч. 2 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» та п. 2 статті141Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Відповідно до Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» завданнями торгово-промислових палат є, зокрема, подання практичної допомоги підприємцям у проведенні торговельно-економічних операцій на внутрішньому та зовнішньому ринках.

Згідно положень ч. 3 ст. 14 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» (в редакції, чинній на дату укладення спірного Договору та виникнення зобов'язання) засвідчує обставини форс-мажору відповідно до умов зовнішньоторговельних угод і міжнародних договорів України, а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні; засвідчує форс-мажорні обставини відповідно до умов договорів за зверненнями суб'єктів господарської діяльності, що здійснюють будівництво житла (замовників, забудовників). Крім того, Торгово-промислова палата здійснює виконання інших завдань, передбачених її статутом (ч. 2 ст. 3 цього Закону).

Виходячи з аналізу статті 263 Цивільного кодексу України та статті 218 Господарського кодексу України звільнення сторони від відповідальності у разі настання обставин непереборної сили (форс-мажору) відбувається за умови якщо дані обставини безпосередньо вплинули на своєчасне виконання договірних зобов'язань.

Разом з тим, при вирішенні питання щодо впливу обставин непереборної сили має бути підтверджено не факт настання таких обставин, а саме їхня здатність впливати на реальну можливість виконання зобов'язання.

Слід зазначити, що за змістом ст. 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» та статті 141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» єдиним належним та достатнім доказом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), які мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави звільнення від відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України, тоді як інші документи не можуть вважатися доказами наявності таких обставин. (постанова Верховного Суду України від 19.01.2010 р., постанова Вищого господарського суду України від 23 грудня 2015 року по справі №24/25-908/5753/14р.).

Проте, як свідчать матеріали справи, відповідних довідок чи висновків ТПП України про настання форс - мажорних обставин позивачем станом на час проведення судового засідання 29.03.16 р. суду не надано та відповідно судом не встановлено наявність підстав для звільнення позивача від відповідальності за невиконання зобов'язань за Договором.

При цьому враховуючи зазначені правові акти законодавства, зокрема, імперативні норми щодо підстав встановлення фактів настання форс - мажорних обставин, та з огляду на відсутність висновків ТПП України щодо їх настання, суд позбавлений можливості надати відповідну правову оцінку наданим позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог копіям складених представниками загону з організації запобігання надзвичайним ситуаціям 24 ДПРЗ ГУ ДСНС України у Донецькій області, Ясинуватської райдержадміністрації та ТОВ «Бета-агро-інвест» актів про пожежу від 15.07.2014 р., 21.07.2014 р., 05.08.2014 р. та 30.10.2014 р., а також листів Штабу антитерористичного центру при Службі безпеки України №33/5292 від 22.05.2015 р. та №33/5750 від 04.06.2015 р. як таких що беззаперечно підтверджують істотну зміну обставин, з якими позивач пов'язує необхідність зміни умов спірного Договору в судовому порядку.

Водночас суд звертає увагу, що відповідно до ст. 42 Господарського кодексу України підприємництвом є самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Тобто здійснюючи господарську діяльність,частиною якої є також укладення договорів, відповідач повинен був передбачити можливість виникнення перешкод у виконанні/вчасному виконанні своїх зобов'язань.

В свою чергу цільове призначення коштів, отриманих позивачем за Кредитним договором № 27 від 18.08.11 р., визначене договором як поповнення обігових коштів, виплата заробітної плати та придбання основних засобів, тобто діяльність, яка тільки опосередковано пов'язана з використанням земель, розташованих в Донецькій області.

При цьому позивачем не надано суду доказів використання отриманих за Договором кредитних коштів виключно для здійснення господарської діяльності, в т.ч. придбання основних засобів та виплати заробітної плати на території проведення антитерористичної операції, а саме Донецької та Луганської областей.

Отже виконання умов укладених господарських договорів, зокрема, укладеного між сторонами Кредитного договору № 27 від 18.08.11 р. та додаткових угод до нього не повинно ставитись в залежність від неспроможності позивача (позичальника) досягти певних економічних результатів своєї господарської діяльності внаслідок впливу будь - яких зовнішніх або внутрішніх чинників.

Суд зазначає, що саме по собі зменшення прибутків позивача не є обставиною, яку можна віднести до форс-мажорних або до такої, що позбавляє позивача необхідності виконувати умови укладеного Договору або взагалі виключає виконання останнього. Крім того, позивач не довів, що зміна умов договору викликана наявністю ідеальної сукупності всіх обставин, передбачених ч. 2 ст. 652 ЦК, що є обов'язковою умовою для вирішення питання про зміну умов договору.

Окремо суд зауважує, що ситуація проведення антитерористичної операції на Сході України та проведення військових дій має загальний характер та стосується обох договірних сторін, тому це не може бути підставою для зміни або розірвання договору в судовому порядку.

Окрім того, умовами п. 5.1 Договору передбачене право банку у разі виникнення у позичальника тимчасових фінансових труднощів надати позичальнику відстрочення погашення кредиту з підвищенням процентної ставки. Відстрочення погашення кредиту повинно бути оформлене додатковою угодою між позичальником і банком.

Натомість матеріали справи не містять доказів звернення відповідача як позичальника за Договором на протязі дії останнього до відповідача з повідомленнями щодо неможливості виконання зобов'язань за Договором або зміни строків та/або умов погашення кредиту в разі наявності перешкод для повернення коштів у строк, передбачений умовами Договору та Додатковими угодами до нього. Також позивачем не надано доказів здійснення спроб досудового врегулювання спору.

Також суд зазначає, що за приписами п. 8 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» неплатоспроможний банк - це банк, щодо якого Національний банк України прийняв рішення про віднесення до категорії неплатоспроможних у порядку, передбаченому Законом України «Про банки і банківську діяльність».

Відповідно до статті 87 Закону України "Про банки і банківську діяльність" ліквідація банку з ініціативи Національного банку України здійснюється відповідно до цього Закону та нормативно-правових актів Національного банку України.

При цьому процедура виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідація банків врегульована Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним законом.

Згідно ч. 1 ст. 44 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Національний банк України приймає рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку за пропозицією Фонду та з інших підстав, передбачених Законом України "Про банки і банківську діяльність".

Так, на підставі постанови Правління Національного банку України від 23.04.15 № 265 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Український бізнес банк»", якою відкликана банківська ліцензія відповідача та розпочата процедура ліквідації ПАТ "Український бізнес банк", рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 87 від 24.04.15 р. розпочато процедуру ліквідації Банку з 24.04.2015 р.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.12 р. «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи вищевикладене, а також беручи до уваги фактичні обставини справи, суд вважає недоведеним позивачем факт наявності істотної зміни обставин, які можуть бути підставою для зміни умов спірного Договору та Додаткових угод до нього в розумінні ст. 652 Цивільного кодексу України, що в свою чергу зумовило об'єктивну неможливість виконання позивачем своїх зобов'язань за Договором як на даний момент, так і майбутньому, отже суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні позову.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні ст. 33 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, тому суд вважає за необхідне та правомірне відмовити позивачу у задоволенні позову з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

Судові витрати відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються судом на позивача.

Керуючись ст. ст. 124, 129 Конституції України, ст. ст. 4-2, 4-3, 22, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У позові відмовити повністю.

Повний текст рішення складений та підписаний 29 квітня 2016 р.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М. Селівон