КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" травня 2016 р. Справа№ 910/31996/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Чорногуза М.Г.

Рудченка С.Г.

секретар судового засідання: Степанець О.В.,

за участю представників сторін:

від позивача - Донцова Т.В. (довіреність від 18.09.2013 року),

від відповідача - Власюк В.В. (довіреність №42 від 26.06.2015 року),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "Великий шовковий шлях"

на рішення Господарського суду міста Києва від 03.03.2016 року

у справі №910/31996/15 (суддя Пінчук В.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Великий шовковий шлях", м. Київ

до Приватного акціонерного товариства "Українська охоронно - страхова компанія ", м. Київ

про стягнення 24018,01 грн., -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Великий шовковий шлях" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Українська охоронно - страхова компанія" 24018,01 грн., з яких: 5957,31 грн. пеня, 455,00 грн. - 3% річних та 17605,70 грн. збитки від інфляції.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.03.2016 року позов задоволено частково. Суд вирішив стягнути з Приватного акціонерного товариства "Українська охоронно - страхова компанія" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Великий шовковий шлях" 5957 грн. 31 коп. пені, 302 грн. 11 коп. судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що положення ст. 625 Цивільного кодексу України не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки.

Не погодившись із вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Великий шовковий шлях" подало до Київського апеляційного господарського суду скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 03.03.2016 року у справі №910/31996/15 в частині відмови в задоволенні позовних вимог, та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду міста Києва від 06.04.2016 року прийнято апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Великий шовковий шлях" на рішення Господарського суду міста Києва від 03.03.2016 року у справі №910/31996/15 до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Сулім В.В., Рудченко С.Г. та призначено розгляд справи на 10.05.2016 року.

У зв'язку з перебуванням судді Суліма В.В., який входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, у відпустці, відповідно до пп. 2.3.25, 2.3.49 п. 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, п. 5.1, Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Київському апеляційному господарському суді, затверджених рішенням зборів суддів від 03.02.2016 року, автоматизованою системою здійснено заміну судді Суліма В.В. у складі визначеної колегії для розгляду вказаної вище справи, про що сформовано протокол.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Великий шовковий шлях" на рішення господарського суду міста Києва від 03.03.2016 року у справі №910/31996/15 передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: Агрикової О.В. (головуючий), Рудченко С.Г., Чорногуз М.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.05.2016 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Великий шовковий шлях" на рішення господарського суду міста Києва від 03.03.2016 року у справі № 910/31996/15 прийнято до провадження у складі колегії суддів: головуюча суддя Агрикова О.В., судді Рудченко С.Г., Чорногуз М.Г.

В судове засідання, призначене на 10.05.2016 року, з'явились представники сторін, надали усні пояснення по суті спору, відповіли на запитання суду.

Представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги, представник відповідача заперечував щодо задоволення апеляційної скарги.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 20.08.2014 року на 452 км. + 300 м. Автошляху Київ - Харків - Довжанський трапилась дорожньо - транспортна пригода, внаслідок якої відбулося зіткнення автомобіля "АЗЛК" (державний реєстраційний номер НОМЕР_1), під керуванням водія ОСОБА_6 та автомобіля "LAND ROVER" (державний реєстраційний номер НОМЕР_2), який належить на праві власності ТОВ " Великий шовковий шлях ".

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди були завдані механічні пошкодження автомобілю "LAND ROVER" (державний реєстраційний номер НОМЕР_2).

Постановою Харківського районного суду Харківської області від 01.10.2014 року №635/8135 (а.с. 18) ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 1 КУпАП і накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 гривень.

Цивільно - правова відповідальність ОСОБА_6 за шкоду, завдану майну третіх осіб під час ДТП за участю автомобіля "АЗЛК" (державний реєстраційний номер НОМЕР_1), згідно полісу обов'язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АС/6090680 застрахована у Приватного акціонерного товариства "Українська охоронно - страхова компанія " згідно поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АС/6090680 від 22.08.2013 року.

27.10.2014 року ТОВ «Великий шовковий шлях» до ПАТ «Українська охоронна-страхова компанія» було подано заяву про виплату страхового відшкодування за заподіяну шкоду внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 20.08.2014 року (а.с. 19).

З матеріалів справи вбачається, що за результатами розгляду заяви про виплату страхового відшкодування, ПАТ «Українська охоронна-страхова компанія» було прийнято рішення №10630 від 21.11.2014 року про сплату страхового відшкодування на користь ТОВ «Великий шовковий шлях» у розмірі 49 000,00 грн. (а.с. 20).

Страхове відшкодування у розмірі 49 000,00 грн. надійшло на рахунок товариства лише 19.05.2015 року, що підтверджується платіжним дорученням №2956 від 19.05.2015 року (а.с. 27).

Спір у справі, на думку позивача, виник у зв'язку з тим, що страхове відшкодування в розмірі 49 000,00 грн. було виплачене відповідачем з порушенням строку передбаченого ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", внаслідок чого позивач просить суд стягнути з відповідача штрафні санкції, а саме пеню, інфляційні втрати та 3% річних.

Статтею 992 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі несплати страховиком страхувальнику іншій особі страхової виплати страховик зобов'язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.

Пунктом 36.5 статті 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Статті 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» та ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України обмежують граничний розмір пені подвійною обліковою ставкою НБУ.

Отже, розмір пені не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислена на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України. Таку ж правову позицію підтримує і Верховний Суд України (постанова ВСУ від 24.10.2011 року у справі №25/187).

Оскільки відповідач свої зобов'язання щодо виплати страхового відшкодування у встановлений законодавством строк належним чином не виконав, місцевий господарський суд, з яким погоджується і суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення пені у сумі 5 957,31 грн. згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України, п. 36.5 ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Щодо позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 17 605,70 грн. та 3% річних, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Інфляційні нарахування на суму боргу та три проценти річних є наслідком невиконання грошового зобов'язання.

Положення статті 625 Цивільного кодексу України не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, адже відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобов'язанням, яке виникає з зобов'язальних відносин.

Обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (ст. 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (ст. 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Цивільні права та обов'язки сторін у спірних правовідносинах виникли з позадоговірних відносин між ними, які регулюються, зокрема, нормами права, закріпленими в главі 82 Цивільного кодексу України та законодавством про страхування (аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 11.02.2015 року по справі №908/1757/14).

Відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов'язання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю. Отже, нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності (лист Верховного Суду України від 01.07.2014 року, опублікований у Віснику Верховного Суду України, 2014, №7).

Отже, дія ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України про обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, не поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із завданням шкоди.

Аналогічна позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України №910/20198/15 від 09.03.2016 року, № 910/17021/14 від 24.03.2015 року.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних у сумі 455,00 грн. та інфляційних втрат у сумі 17 605,70 грн.

Разом з тим, апеляційний суд не приймає до уваги доводи апелянта, що місцевим судом в порушення норм законодавства необґрунтовано відмовлено в застосуванні ст. 625 Цивільного кодексу України з огляду на таке.

Оскільки зобов'язання страховиків у разі настання страхового випадку зводиться до здійснення страхової виплати, то таке зобов'язання є грошовим і в разі прострочення його виконання настає відповідальність, передбачена ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України, зокрема сплата боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Проте, зазначена відповідальність наступає в зв'язку з порушенням умов договору страхування між страховиком і страхувальником. Таким чином, інфляційні нарахування на суму боргу та три проценти річних є наслідком невиконання грошового зобов'язання, яке виникло внаслідок невиконання умов договору.

Разом з тим, підставою для звернення позивача з даним позовом стала порушення відповідачем строків відшкодуванні матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП. Тобто спірні правовідносини не є договірними зобов'язаннями.

Інші доводи скаржника, наведені в апеляційній скарзі, зводяться до намагань надати їм перевагу над встановленими судом першої інстанції обставинами, та переоцінити ці обставини, однак, які не впливають на результат розгляду справи.

Згідно зі ст.ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

З огляду на викладене вище, колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевий господарський суд, виконавши всі вимоги процесуального закону і всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, в рішенні місцевого господарського суду повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Таким чином, колегія суддів встановила, що обставини, на які посилається скаржник, не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення Господарського суду міста Києва від 03.03.2016 року у справі №910/31996/15.

Керуючись статтями 33, 34, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Великий шовковий шлях" на рішення Господарського суду міста Києва від 03.03.2016 року у справі №910/31996/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 03.03.2016 року у справі №910/31996/15 залишити без змін.

3. Справу №910/31996/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді М.Г. Чорногуз

С.Г. Рудченко