ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2016 рокуСправа № 912/973/16
Господарський суд Кіровоградської області в складі судді Шевчук О.Б. розглянув у відкритому судовому засіданні справу № 912/973/16

за позовом Державного воєнізованого гірничорятувального (аварійно-рятувального) загону Державної служби України з надзвичайних ситуацій, м. Кривий Ріг

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сабівський гранітний кар'єр", Кіровоградська область, Новоархангельський район, с. Сабове

про стягнення 12915,61 грн,

за участю представників позивача: ОСОБА_1, довіреність №01/3-668 від 20.04.2016 та ОСОБА_2, довіреність №01/3-18 від 13.01.2016.

Державний воєнізований гірничорятувальний (аварійно-рятувальний) загін Державної служби України з надзвичайних ситуацій (далі - ДВГРЗ ДНСН) звернувся до господарського суду з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Сабівський гранітний кар'єр" (далі - ТОВ "Сабівський гранітний кар'єр") заборгованості за договором в загальному розмірі 12915,61 грн, з яких: 6600,00 грн основна заборгованість, 5373,29 грн втрати від інфляції, 491,87 грн пеня, з покладенням витрат по сплаті судового збору на відповідача.

Позов мотивовано неналежним виконанням відповідачем зобов'язань щодо оплати наданих позивачем послуг за договором на постійне та обов'язкове аварійно-рятувальне обслуговування від 31.03.2011 № 24/11.

Ухвалою від 16.03.2016 господарський суд прийняв позовну заяву до розгляду та порушив провадження у справі.

Ухвалою суду від 12.04.2016 розгляд даної справи відкладено.

Повноважні представники позивача в судовому засіданні 28.04.2016 року позовні вимоги підтримали в повному обсязі, надавши при цьому пояснення, відповідно до яких зазначили, що заборгованість відповідача перед ДВГРЗ ДНСН виникла в період з 01.01.2013 по 31.12.2013, нарахування пені, 3 % річних та інфляційних втрат необхідно починати з січня 2013 року, проте розрахунок позивача здійснено з дати надання відповідачу рахунку-фактури з урахуванням 7-ми денного строку, передбаченого статтею 530 Цивільного кодексу України.

Відповідач відзив на позов не подав, позовних вимог не заперечив.

ТОВ "Сабівський гранітний кар'єр" участі свого повноважного представника у судове засідання 12.04.2016 не забезпечило, хоча належним чином повідомлено про дату, час та місце проведення судового засідання.

При цьому, господарський суд враховує, що ухвалу про порушення провадження у справі відповідач отримав, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.45).

Однак, конверт з ухвалою про відкладення розгляду даної справи від 12.04.2016, яка направлялась відповідачу на адресу місцезнаходження останнього, що міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с.50), повернуто до господарського суду органом поштового зв'язку (а.с. 55-56).

Як зазначено у пункті 3.9. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання. Відповідно до пункту 3.9.1. вказаної постанови, особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

За змістом зазначеної статті 64 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

За таких обставин, суд вважає відповідача таким, що належним чином сповіщений судом про дату, час та місце проведення судового засідання та не скористався своїм процесуальним правом на участь у судовому засіданні та заперечення поданого позову з власної ініціативи.

Відповідно до пункту 3.9.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, яка ратифікована Україною 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Господарський суд враховує, що в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду спору по суті у даному судовому засіданні, явка учасників судового процесу у судове засідання обов'язковою судом не визнавалась, а відтак суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи.

На підставі статті 75 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними у ній матеріалами.

Заслухавши пояснення представників позивача та дослідивши матеріали справи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Між Олександрійським воєнізованим гірничорятувальним (аварійно-рятувальним) загоном МНС України (далі за текстом - ОВРГ(АР)З), яке відповідно до наказу ДСНС України від 15.05.2013 № 224 "Про припинення юридичних осіб" припинено шляхом приєднання до ДВГРЗ ДСНС) та ТОВ "Сабівський гранітний кар'єр" (далі за текстом - об'єкт) укладено договір від 31.03.2011 на постійне та обов'язкове аварійно-рятувальне обслуговування (надалі зі текстом - договір), за умовами пункту 1.1. якого ОВГР(АР)З організовує цілодобове функціонування своїх структурних підрозділів у режимі постійної готовності до виконання необхідного комплексу аварійно-рятувальних робіт в умовах надзвичайних ситуацій або загрози їх виникнення, забезпечує і виконує аварійно-рятувальні роботи та заходи, спрямовані на запобігання та профілактику виникнення надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру, в кількості 1-ї оперативної одиниці, згідно з нормативом виїзду на Об'єкт, що встановлений планом локалізації та ліквідації аварій.

ОВГР(АР)З здійснює постійне та обов'язкове обслуговування об'єкту аварійно-рятувальними засобами, зазначеними в Табелі технічного оснащення, що додається до Договору.

За змістом пункту 4.1. договору сторонами погоджено, що сума договору складає 7000 грн на рік, з щомісячною оплатою 600 грн (додаток № 1 до договору - "Калькуляція"). Ця сума встановлена сторонами на основі розрахунку (калькуляції), яка додається до договору, і виконаний згідно з вимогами наказів Міністерства України з надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи (№ 495/369 від 25.12.2003 та № 440 від 17.11.2003) та іншими нормативно-правовими актами.

При збільшенні обсягів робіт на підприємстві та введення в дію додаткових об'єктів, склад оперативної одиниці та сума Договору може збільшуватися, що встановлюється Додатковими угодами.

Пунктами 6.1., 6.2. договору сторонами погоджено, що термін дії договору з 01.04.2011. Припинення дії договору здійснюється у разі закриття об'єкта та ліквідації причин, які зумовлюють його небезпечність, про що об'єкт повинен не пізніше як за два місяці письмово попередити іншу сторону (пункт 6.3 Договору № 1).

Договір підписано сторонами з прикладенням печаток, що свідчить про погодження усіх його умов.

За твердженням позивача ОВГР(АР)З (правонаступником якого є позивач) з моменту підписання договору належним чином виконував взяті на себе зобов'язання щодо виконання робіт передбачених договором, в тому числі протягом 2013 року.

Проте предметом спору є стягнення заборгованості за період з 01.01.2013 по 30.06.2013 та з 01.08.2013 по 31.12.2013 на загальну суму 6600,00 грн.

Належність виконання робіт позивачем, передбачена договором на постійне та обов'язкове аварійно-рятувальне обслуговування від 31.03.2011 № 24/11, що діє з 01.04.2011, не заперечується відповідачем та в силу вимог статті 204 Цивільного кодексу України визнається господарським судом.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачем станом на дату звернення з позовом до суду позивачем не оплачено рахунки від 10.06.2013 №170 за січень-травень 2013 на суму 3000,00 грн, від 02.07.2013 №202 за червень 2013 на суму 600,00 грн, від 16.09.2013 №1475 за серпень 2013 на суму 600,00 грн, від 16.09.2013 №1476 за вересень 2013 на суму 600,00 грн, від 15.11.2013 №1986 за листопад 2013 на суму 600,00 грн, від 31.12.2013 №2362 за грудень 2013 на суму 600,00 грн (а.с.13-19), всього на суму 6600,00 грн.

При розгляді заявлених позовних вимог господарський враховує таке.

У відповідності до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. При цьому, стаття 12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Відповідно до статті 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина 1 статті 202 Цивільного кодексу України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

При цьому за правилами статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором про надання послуг, правовідносини за якими регулюються Цивільним кодексом України.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (частина 1 статті 901 Цивільного кодексу України).

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (частина 1 статті 903 Цивільного кодексу України).

Суб'єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору (пункт 1 частини 1 статті 193 Господарського кодексу України).

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 Цивільного кодексу України).

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 525 Цивільного кодексу України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (частина 1 статті 530 Цивільного кодексу України).

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Господарський суд враховує, що за договором на постійне та обов'язкове аварійно-рятувальне обслуговування від 31.03.2011 № 24/11 позивач надав відповідачу послуги на загальну суму 6600,00 грн, проте ТОВ "Сабівський гранітний кар'єр" станом на час розгляду справи не надано суду доказів належного виконання взятих на себе зобов'язань в частині оплати отриманих послуг, позовні вимоги в цій частині не заперечено, а відтак позов в цій частині підлягає задоволенню.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача нараховані:

- інфляційні втрати в сумі 5373,29 грн;

- 3% річних в сумі 491,87 грн;

- пеню в сумі 450,45 грн.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат та 3% річних за договором господарський суд погоджується з обраним позивачем періодом їх нарахування, а також з розміром 3% річних та інфляційних збитків, заявлених до стягнення позивачем, у зв'язку з чим позовні вимоги в частині стягнення 5373,29 грн інфляційних втрат та 491,87 грн 3% річних підлягають задоволенню господарським судом.

Вирішуючи спір в частині стягнення з відповідача 450,45 грн пені господарський суд враховує приписи частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України, відповідно до якої виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з пунктом 5.3. договору сторонами погоджено, що за порушення терміну оплати "Об'єкт" сплачує "ОВГР(АР)З" пеню згідно статті 231 Господарського кодексу України.

В силу вимог частини 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Отже, враховуючи умови договору та норми чинного законодавства за прострочення відповідачем оплати послуг за договором в період з 01.01.2013 по 30.06.2013 та з 01.08.2013 по 31.12.2013 підлягає нарахуванню пеня в розмірі облікової ставки Національного банку України за весь період прострочення.

При цьому мають бути враховані положення частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, відповідно до якої нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Позивачем розрахунок пені в розмірі 450,45 грн пені здійснено неправильно, оскільки не враховано всі умови договору та вищезазначені норми чинного законодавства.

У своїх поясненнях від 28.04.2016 представник позивача зазначив про необхідність проведення нарахування пені, починаючи з січня 2013 року.

З огляду на викладене та зважаючи на те, що відповідач мав щомісячно перераховувати позивачу 600,00 грн, за розрахунком суду загальна сума пені (нарахована за кожний місяць наданих послуг окремо, починаючи з січня 2013 по грудень 2013 без врахування липня 2013), яка підлягає стягненню з відповідача складає 231,18 грн.

З урахуванням вищевикладеного та наявних в матеріалах справи доказів, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги ДВГРЗ ДСНС підлягають частковому задоволенню в частині стягнення 6600,00 грн боргу, 5373,29 грн втрат від інфляції, 491,87 грн 3% річних та 231,18 грн пені. В іншій части в задоволені позову слід відмовити.

На підставі положень частини 2 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 33, 34, 43, 49, 82-85, 116, 117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Сабівський гранітний кар'єр" (26143, Кіровоградська область, Новоархангельський район, с. Сабове, ідентифікаційний код 34336831) на користь Державного воєнізованого гірничорятувального (аварійно-рятувального) загону Державної служби України з надзвичайних ситуацій (50002, м. Кривий Ріг, вул. Кобилянського, 223а, ідентифікаційний код 33873405) - 6600,00 грн боргу, 5373,29 втрат від інфляції, 491,87 грн 3% річних, 231,18 грн пені, а також 1378,00 грн судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його підписання до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Кіровоградської області.

Копію рішення направити відповідачу (Кіровоградська область, Новоархангельський район, с. Сабове).

Повне рішення складено 04.05.2016.

Суддя О.Б. Шевчук