РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.04.2016Справа №910/327/15-г

За позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юнівес»

до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інтер-Поліс»

про відшкодування шкоди в порядку регресу в розмірі 23 197,00 грн.

Суддя А.М. Селівон

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: не з'явився;

В судовому засіданні на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Юнівес» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інтер-Поліс» про відшкодування шкоди в порядку регресу у розмірі 23 197,00 грн., а також судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 1 827,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що виплативши відповідно до умов договору добровільного страхування наземного транспорту програма «Оптіма» №364-а/13/зп від 26.08.2014 р. страхувальнику страхове відшкодування в сумі 23 197,00 грн., він набув згідно ст. 993 Цивільного кодексу України та ст.27 Закону України «Про страхування» право регресної вимоги про стягнення виплаченого страхового відшкодування до відповідача у справі як особи, відповідальної за заподіяні збитки.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 15.01.2015 р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 910/327/15 та призначено до розгляду на 17.02.2015 р.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 17.02.2015 р. розгляд справи відкладено на 11.03.2015 р.

У судове засідання 17.02.2015 р. з'явився уповноважений представник позивача.

Уповноважений представник відповідача у судове засідання 17.02.2015 р. не з'явився.

Про дату, час та місце розгляду справи 17.02.2015 р. відповідач повідомлений належний чином, що підтверджується наявним у матеріалах справи рекомендованим повідомленням №381.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 17.02.2015 р. відповідачем через відділ діловодства (канцелярія) до Господарського суду міста Києва подано клопотання з додатками від 17.02.2015 р. про відкладення розгляду справи, яке судом долучено до матеріалів справи.

У судове засідання 11.03.2015 р. з'явився уповноважений представник відповідача.

Уповноважений представник позивача у судове засідання 11.03.2015 р. не з'явився.

Про дату, час і місце розгляду справи 11.03.2015 р. позивач повідомлений належним чином, що підтверджується наявною у матеріалах справи розпискою про оголошення відкладення розгляду справи від 17.02.2015 р.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 11.03.2015 р. позивачем через відділ діловодства (канцелярія) подано до Господарського суду міста Києва клопотання про відкладення розгляду справи вих. №15/0/10 від 10.03.2015 р., яке судом долучено до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 11.03.2015 р. за клопотанням представника відповідача строк розгляду справи продовжено на 15 днів, розгляд справи відкладено на 07.04.2015 р.

07.04.2015 року судове засідання не відбулось у зв'язку з перебуванням судді Селівона А.М. на лікарняному.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 17.04.2015 р. розгляд справи призначено на 28.04.2015 р.

У судове засідання 28.04.2015 р. з'явились уповноважені представники позивача та відповідача.

До початку судового засідання 28.04.2015 р. відповідачем через відділ діловодства (канцелярія) до Господарського суду міста Києва подано відзив на позов б/н від 16.04.2015р., в якому відповідач зазначає, що станом на момент проведення огляду та складання акту огляду експертом від ПАТ «СК «ЮНІВЕС» не перевірено пошкоджений автомобіль на сліди відновлювального ремонту, внаслідок пошкоджень від попередніх ДТП, що стались 17.01.2011р. та 02.04.2012р. Також відповідач зазначає, що ним було замовлено звіт про визначення коефіцієнту фізичного зносу складників КТЗ марки Renault Duster, д.н.з. НОМЕР_1, у якому визначено, що КФЗ вказаного транспортного засобу становить - 0,5148. Отже, витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, становлять 12 461,80 грн., які сплачені 16.02.2015 р. ПАТ «СК «Інтер-Поліс» на користь позивача. Відзив долучено судом до матеріалів справи.

У судовому засіданні 28.04.2015р. представником позивача подано клопотання на виконання вимог ухвали суду б/н від 07.04.15р. з додатками, в якому позивач, зокрема, підтверджує, що на даний час інших, крім зазначених у позовній заяві, правовідносин з відповідачем не існує, а також що у провадженні господарських судів немає справи між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав та немає рішення цих органів з такого спору. Зазначене клопотання долучено судом до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 28.04.2015 р. за ініціативою суду призначено судову товарознавчу експертизу, провадження у справі зупинено на час проведення судової експертизи, на вирішення якої були поставлені питання:

- які саме пошкодження виникли у автомобіля НОМЕР_2, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 18.07.2014р. на н/п Шевченківський, Запорізької області, вул. Юності, буд. 87;

- яка дійсна вартість матеріального збитку, завданого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, наземному транспортному засобу автомобілю НОМЕР_2 (як з урахуванням фізичного зносу, так і без його врахування);

- яка дійсна вартість відновлювального ремонту наземного транспортного засобу автомобіля НОМЕР_2.

- чи перебувають у причинно - наслідковому зв'язку з пошкодженнями, отриманими автомобілем НОМЕР_2 внаслідок дорожньо - транспортної пригоди, що сталася 18.07.2014 р., виконані роботи з відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу та використані при цьому деталі та матеріали, зазначені в рахунку №79 від 21.09.14 р.

Для проведення експертизи справу № 910/327/15-г надіслано до Київського науково-дослідного інституту судових експертиз.

Витрати, пов'язані з проведенням експертизи, покладено на Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Ітер-Поліс».

11.06.2015 р. через відділ діловодства господарського суду м. Києва від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшло клопотання №9447/15-54/9448/15-52 від 09.06.2015 про оплату експертизи у даній справі та клопотання експерта про надання матеріалів, необхідних для проведення експертизи.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 12.06.2016 р. поновлено провадження у справі № 910/327/15-г. Задоволено клопотання експертів КНДІСЕ №9447/15-54/9448/15-52 від 09.06.2015 р. про надання додаткових матеріалів та огляд транспортних засобів. Зобов'язано сторони надати судовому експерту Київського науково-дослідного інституту судових експертиз:

- надати для огляду автомобіль НОМЕР_3 та відповідні документи на нього;

- надати для огляду автомобіль НОМЕР_4 та відповідні документи на нього;

- надати для огляду автомобіль НОМЕР_5 та відповідні документи на нього;

- забезпечити належні умови для огляду;

- забезпечити присутність сторін по справі.

Повторно зобов'язано відповідача - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інтер-Поліс» провести оплату витрат на проведення судової експертизи згідно рахунку КНДІСЕ №2707 від 04.06.2015, направленого КНДІСЕ на адресу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інтер-Поліс».

Провадження у справі № 910/327/15-г зупинено до отримання результатів експертизи.

Через канцелярію суду 22.07.2015 р. від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшло клопотання про оплату експертизи у даній справі №9447/15-54/9448/15-52 від 09.06.2015 р. та клопотання експерта про надання матеріалів, необхідних для проведення експертизи, а саме:

- надати для огляду автомобіль НОМЕР_6 та відповідні документи на нього;

- надати для огляду автомобіль НОМЕР_7 та відповідні документи на нього;

- надати для огляду автомобіль НОМЕР_8 та відповідні документи на нього;

- забезпечити належні умови для огляду;

- забезпечити присутність сторін по справі.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 23.07.2015 р. провадження у справі поновлено, розгляд справи призначено на 18.08.2015р.

У судове засідання 18.08.2015 р. з'явився уповноважений представник позивача.

Уповноважений представник відповідача у судове засідання 18.08.2015 р. не з'явився.

Про дату, час та місце розгляду справи 18.08.2015 р. відповідач повідомлений належний чином, що підтверджується наявним у матеріалах справи рекомендованим повідомленням №388.

У судовому засіданні представник позивача надав оригінали кольорових фотознімків пошкодженого транспортного засобу «RENAULT DUSTER» д.н.з. НОМЕР_9 у електронному форматі - DVD-R диск.

Оригінал кольорових фотознімків пошкодженого транспортного засобу «RENAULT DUSTER» д.н.з. НОМЕР_9 у електронному форматі - DVD-R диск долучено судом до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 18.08.2015 р. призначено судову товарознавчу експертизу, провадження у справі зупинено на час проведення судової експертизи, на вирішення якої були поставлені питання:

- які саме пошкодження виникли у автомобіля НОМЕР_2, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 18.07.2014р. на н/п Шевченківський, Запорізької області, вул. Юності, буд. 87;

- яка дійсна вартість матеріального збитку, завданого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, наземному транспортному засобу автомобілю НОМЕР_2 (як з урахуванням фізичного зносу, так і без його врахування);

- яка дійсна вартість відновлювального ремонту наземного транспортного засобу автомобіля НОМЕР_2.

- чи перебувають у причинно - наслідковому зв'язку з пошкодженнями, отриманими автомобілем НОМЕР_2 внаслідок дорожньо - транспортної пригоди, що сталася 18.07.2014 р., виконані роботи з відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу та використані при цьому деталі та матеріали, зазначені в рахунку №79 від 21.09.14 р.

Проведення судової товарознавчої експертизи доручено Товариству з обмеженою відповідальністю «Агентство Судових Експертиз».

Витрати, пов'язані з проведенням експертизи, покладено на Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Юнівес».

18.03.2016 р. через відділ діловодства господарського суду м. Києва від ТОВ «Агенція Судових Експертиз» надійшли матеріали вказаної справи разом з повідомленням за № ГСМК-П/180815 від 17.03.2016 про неможливість проведення судової автотоварознавчої експертизи у зв'язку з неоплатою ПАТ «Страхова компанія «Юнівес» вартості проведення даної експертизи.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 29.03.2016 р. провадження у справі поновлено, розгляд справи призначено на 06.04.2016 р.

У судове засідання 06.04.2016 р. уповноважені представники позивача та відповідача не з'явились.

Про дату, час і місце розгляду даної справи 06.04.2016 р. позивач та відповідач повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення: №662 та №670 відповідно.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, сторонами на час проведення судового засідання 06.04.16 р. суду не надано.

Відповідно до рекомендацій та роз'яснень Вищого господарського суду України, викладених зокрема у п. 2.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.11 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (надалі - Постанова №18), якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно з підпунктом 3.9.2 п. 3.9 Постанови №18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Судом прийнято до уваги, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представників сторін в судові засідання обов'язковою не визнавалась, сторони не скористались належним їм процесуальним правом приймати участь в судових засіданнях суд здійснював розгляд справи за відсутності уповноважених представників сторін, виключно за наявними у справі матеріалами.

При цьому, оскільки суд неодноразово відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи обмежені процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Враховуючи нез'явлення в судове засідання уповноважених представників сторін згідно ч. 8 ст. 81-1 ГПК судове засідання здійснювалось без фіксації технічними засобами. Судовий процес відображено у протоколах судових засідань.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно визначення ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про страхування» добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. В силу пункту 6 частини 4 наведеної статті одним із видів добровільного страхування є страхування наземного транспорту.

14 листопада 2013 р. між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Юнівес» (страховик за договором, позивач у справі) та гр. ОСОБА_1 (страхувальник за договором) укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту програма «Оптіма» №364-а/13/ЗП (далі - Договір страхування), предметом якого є майнові інтереси, що не суперечать закону, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортними засобами (надалі - ТЗ) та встановленим на ТЗ додатковим обладнанням, яке не входить до комплектації заводської моделі ТЗ, вказаними в п.1.2 Договору (п. 1.1 Договору).

Відповідно до п. 1.2 Договору страхування забезпечений транспортний засіб: Renault Duster державний реєстраційний номер НОМЕР_1, 2011 року випуску.

Безумовна франшиза за іншими подіями ніж «Викрадення» та «повна загибель ТЗ», становить 0,00 грн. (п. 1.7 Договору страхування). Строк дії Договору страхування визначений з 24.11.2013 р. по 23.11.2014 р. (п. 1.16.1 Договору страхування).

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором страхування, який підпадає під правове регулювання параграфу 2 глави 35 Господарського кодексу України, глави 67 Цивільного кодексу України та Закону України «Про страхування».

Як передбачено частиною 1 ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Аналогічні визначення поняття «договір страхування» містяться в ст. 354 Господарського кодексу України та ст. 979 Цивільного кодексу України.

Згідно положень ст. 981 Цивільного кодексу України та частини 2 ст. 18 Закону України «Про страхування» договір страхування укладається в письмовій формі, а також може укладатись шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката).

Страховим випадком згідно ст. 8 Закону України «Про страхування» є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася, і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Страховим ризиком є певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання.

Згідно розгорнутої довідки ДАІ №9413507, копія якої наявна у матеріалах справи, 18.07.2014 р. по вул. Юності, 87 у м. Запоріжжі відбулась дорожньо-транспортна пригода (надалі - ДТП) за участю транспортного засобу Volkswagen Transporter, державний номер НОМЕР_10, під керуванням водія ОСОБА_2, транспортного засобу ЗАЗ 110207, державний номер НОМЕР_12, під керуванням водія ОСОБА_3 та транспортного засобу Renault Duster державний номер НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_4, в результаті якої автомобілі отримали механічні ушкодження.

Як вбачається зі змісту Договору добровільного страхування наземного транспорту №364-а/13/ЗП від 14.11.2013 р. дана подія визначена сторонами як ризик, на випадок якого здійснювалось страхування (п. 1.6.2 Договору страхування).

Відповідно до пункту 3 частини 1 ст. 988 Цивільного кодексу України страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

За змістом п. 3 ч.1 ст. 20 Закону України «Про страхування» до обов'язків страховика, зокрема, належить при настанні страхового випадку у передбачений договором строк виплата страхового відшкодування, яке ч.16 ст.9 даного Закону визначено як страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Згідно ч. 1 ст. 25 Закону України «Про страхування» виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акту (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 990 Цивільного кодексу України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком.

Відповідно до п. 6.1 Договору страхування виплата страхового відшкодування здійснюється страховиком на підставі заяви на виплату страхового відшкодування та страхового акта, складеного в строки, передбачені п. 6.2 цього Договору, страховиком або уповноваженою ним особою.

Пунктом 6.2 Договору страхування визначено, що рішення про здійснення або відмову у здійсненні страхового відшкодування приймається страховиком в строк, що не перевищує 7 робочих днів з дати надання страховику усіх необхідних документів і відомостей про факт та причини настання страхового випадку та документів, що підтверджують розмір завданих збитків. Рішення про виплату страхового відшкодування оформлюється страховим актом.

21.07.2014 р. гр. ОСОБА_1 звернувся до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юнівес» з повідомленням про настання події, що має ознаки страхового випадку та Заявою на виплату страхового відшкодування, копії яких наявні у матеріалах справи.

У відповідності до п. 6.8 Договору страхування при пошкодженні ТЗ розмір страхового відшкодування дорівнює розміру матеріальних збитків за вирахуванням франшизи, передбаченої умовами Договору, та сум, отриманих страхувальником від осіб винних в заподіянні збитку, але не більше страхової суми ТЗ. Якщо інше не погоджено сторонами, розмір матеріальних збитків визначається п. 6.8.1 Договору, з урахуванням п. 1.8, а саме: по цінам авторизованої СТО - вартість відновлювального ремонту розраховується по цінам на запасні частини, деталі, обладнання, матеріали та ремонтні роботи авторизованої СТО. Авторизована СТО - СТО, яка уповноважена здійснювати ремонт та обслуговування ТЗ певної марки згідно з вимогами заводи-виробника за цінами офіційного дилера на підставі відповідних документів (угод з дилером, тощо).

Згідно п. 6.8.6 Договору страхування якщо після настання події виявиться, що на момент укладання Договору ТЗ мав пошкодження частин та деталей, про які не було повідомлено страховику, а візуальний огляд не дав можливості їх виявити, то страхове відшкодування у відношенні таких частин та деталей не здійснюється.

У відповідності до рахунку №79 від 21.08.2014 р., копія якого наявна у матеріалах справи, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу Renault Duster державний номер НОМЕР_1 визначений ремонтним підприємством ФОП ОСОБА_5 в розмірі 23 197,00 грн.

Також у матеріалах справи міститься Звіт №03/09/14 про оцінку вартості майнової шкоди, завданої власнику КТЗ від 03.09.2014 р., який складений оцінювачем ОСОБА_6, відповідно до якого вартість відновлювального ремонту, без урахування зносу заміняємих складових, транспортного засобу Renault Duster державний номер НОМЕР_1, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди становить 26 519,74 грн.

Крім того, до матеріалів справи долучена складена на основі комп'ютерної програми Аudatex калькуляція №03-09-14 від 03.09.2014 р., згідно рекомендацій п. 59 додатку 8 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.03 р., відповідно до якої, вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу Renault Duster державний номер НОМЕР_1, та використаних при цьому деталей, запасних частин та матеріалів склала 26 519,74 грн.

Згідно до ст. 9 Закону України «Про страхування» франшиза - це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Відповідно до п. 1.7 Договору страхування за страховим ризиком ДТП, зокрема, безумовна франшиза становить 0,00 грн.

Як свідчать матеріали справи, страховиком - ПАТ «Страхова компанія «Юнівес» складено та підписано Страховий акт №А-1699/ЗП від 14.11.2013 р. за Договором добровільного страхування наземного транспорту №364-а/13/ЗП від 14.11.2013 р., відповідно до якого вищевказана ДТП кваліфікована згідно Договору страхування як страховий випадок та прийнято рішення про виплату страхувальнику - ОСОБА_1 страхового відшкодування в сумі 23 197,00 грн.

Згідно з п. 6.22.1.1 Договору якщо розрахунок збитку проводиться згідно умов договору по цінам Авторизованої СТО або СТО рекомендованої страховиком виплата здійснюється на рахунок СТО - одноразово у повному обсязі протягом 10-ти робочих днів з дня складання страхового акту.

У відповідності до умов Договору добровільного страхування наземного транспорту програма «Оптіма» №364-а/13/ЗП від 14.11.2013 р. сума страхового відшкодування в розмірі 23 197,00 грн. була перерахована Приватним акціонерним товариством «Юнівес» на поточний рахунок СТО - ФОП ОСОБА_5, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення №2075 від 28.08.2014 р. на відповідну суму.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що матеріалами справи підтверджується виконання ПАТ «СК «Юнівес» умов Договору добровільного страхування наземного транспорту програма «Оптіма» №364-а/13/ЗП від 14.11.2013 р., а саме виплати страхового відшкодування в сумі 23 197,00 грн. у зв'язку із настанням страхового випадку страхувальнику шляхом перерахування вартості запчастин та відновлювального ремонту автомобіля НОМЕР_11 на розрахунковий рахунок СТО - ФОП ОСОБА_5, яка безпосередньо здійснювала ремонт вказаного пошкодженого транспортного засобу.

Суд звертає увагу, що згідно з п. 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.2003р., відновлювальний ремонт - це комплекс операцій щодо відновлення справності або робото здатності колісних транспортних засобів чи його складника(-ів) та відновлення їхніх ресурсів, а вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу відповідно до п. 2.3 Методики - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісних транспортних засобів.

Відповідно до ст. 1192 Цивільного кодексу України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Системне тлумачення вищенаведених положень чинного законодавства дає підстави вважати, що в разі пошкодження транспортного засобу розмір шкоди, завданої транспортному засобу, що підлягає відшкодуванню страховиком, визначається виходячи з оцінки вартості витрат, які несе власник пошкодженого транспортного засобу при здійсненні його відновлювального ремонту.

Водночас, як зазначено в прийнятих за результатами перегляду справ даної категорії постановах Вищого господарського суду України від 23.08.11 р. у справі №42/92, від 07.08.12 р. у справі №2/22, від 01.03.11 р. у справі №47/372, звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику, є саме платіжне доручення.

Крім того, листом від 19.07.11 р. Верховним Судом України роз'яснено, що визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суди, у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, повинні виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.

Отже, наявність рахунка ФОП «ОСОБА_5 №79 від 21.08.2014 р. та платіжного доручення № 2075 від 28.08.2014 р. є достатніми доказами фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок ДТП.

Пунктом 3 частини 2 ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків.

Цивільним кодексом України визначено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (ч. 1 ст. 1187 Цивільного кодексу України). Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Пунктом 1 частини 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відтак, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29.07.2014 р. по справі №336/5689/14-П встановлено, що водій ОСОБА_2 18.07.2014 р. о 19-10 год., керуючи автомобілем Volkswagen Transporter, державний номер НОМЕР_10 в м. Запоріжжі по вул. Юності при зміні напрямку руху не впевнився в безпеці внаслідок чого скоїв наїзд на припарковий праворуч автомобіль «ЗАЗ 110207», державний номер НОМЕР_12, водій ОСОБА_7, після чого автомобіль «ЗАЗ 110207» посунувся та скоїв наїзд на припаркований автомобіль НОМЕР_11, водій ОСОБА_4, чим порушив вимоги п.10.1 Правил дорожнього руху України. Гр. ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді стягнення на користь держави штрафу у розмірі 340,00 грн.

За приписами ч. 1 ст. 228 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який відшкодував збитки, має право стягнути збитки з третіх осіб в порядку регресу.

Відповідно до положень статті 993 Цивільного кодексу України, яка кореспондується з положеннями статті 27 Закону України «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Підставою виплати страхового відшкодування є страховий випадок, тобто дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої відбулось пошкодження майна, із володінням та користуванням якого пов'язані майнові інтереси страхувальника, що є об'єктом майнового страхування за укладеним з страховиком договором.

Згідно частини 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

За таких обставин, в момент виплати страхового відшкодування у позивача - Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юнівес» виникло право зворотної вимоги (регресу) до власника джерела підвищеної небезпеки - транспортного засобу Volkswagen Transporter, державний номер НОМЕР_10.

У відповідності до ст. 5 Закону України «Про страхування» страхування може бути добровільним або обов'язковим. Одним із видів обов'язкового страхування, згідно п. 9 ч. 1 ст. 7 вказаного Закону, є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

У відповідності до ст. 6 вищевказаного Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

Судом встановлено за матеріалами справи, зокрема, згідно копії полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АС/2238557 цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу Volkswagen Transporter, державний номер НОМЕР_10 за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю, майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортного засобу застрахована страхувальником - ОСОБА_8 в Приватному акціонерному товаристві «Інтер-Поліс» (далі - Поліс) з наступними умовами: ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну життю і здоров'ю, становить 100 000,00 грн.; ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну - 50 000,00 грн.; франшиза - 510,00 грн. Строк дії полісу з 02.08.2013 р. до 01.08.2014 р. Тобто станом на дату скоєння ДТП, а саме 18.07.2014 р., Поліс був діючим.

З огляду на вищевикладене, у ПАТ «СК «Юнівес» як у страховика, який виплатив страхове відшкодування за Договором добровільного страхування наземного транспорту програма «Оптіма» №364-а/13/ЗП від 14.11.2013 р., в межах виплаченої суми виникло право зворотної вимоги до відповідача як до особи, відповідальної за заподіяну винуватцем ДТП шкоду, в межах ліміту відповідальності, визначеному полісом АС/2238557 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

З урахуванням наявності полісу відповідача, договірних зобов'язань між винною у скоєнні ДТП особою та страховою компанією відповідача, відповідальною особою є саме Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інтер-Поліс», до якого правомірно заявлено позов.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року №15-рп/2002 кожна особа має право вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

З огляду на викладене позивач отримує право зворотної вимоги потерпілої особи після виплати останній страхового відшкодування та не зобов'язаний звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплати матеріального відшкодування. Відповідно до зазначених вище норм позивач - ПАТ «СК «Юнівес» може реалізувати своє право шляхом подачі відповідного позову до суду. Таку ж позицію підтримує і Верховний Суд України (постанова Верховного Суду України від 28.08.2012р. у справі №23/279).

Реалізуючи вказане право з метою досудового врегулювання спору позивач звернувся до відповідача із претензією №320-21/14 вих.№14/09/22-1 від 22.09.2014 р. та Доповненням до претензії №320-21/14 вих.№14/10/21-01 від 21.10.2014 р. щодо здійснення страхового відшкодування у сумі 23 197,00 грн., копії яких наявні у матеріалах справи.

Разом з тим, доказів задоволення вимоги позивача на момент звернення до суду про відшкодування шкоди на відповідну суму матеріали справи не містять, вказана вимога залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Суд зазначає, що правила щодо відшкодування шкоди, заподіяної третій особі, встановлені статтею 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно пункту 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

В силу ст. 12 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи. Розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.

Таким чином, оскільки згідно із даними Полісу та Договору страхування франшиза становить 510,00 грн. та 0,00 грн. відповідно, розмір страхового відшкодування, яке просить стягнути позивач, враховуючи розмір завданого застрахованому позивачем транспортному засобу Renault Duster державний номер НОМЕР_1 матеріального збитку та розмір права зворотної вимоги, яке перейшло до позивача в межах ліміту відповідальності відповідача за даним Полісом за спірним страховим випадком, підлягає зменшенню на розмір франшизи, визначеної Полісом в сумі 510,00 грн., і становить 22 687,00 грн.

Разом з тим, як вбачається із матеріалів справи, під час розгляду справи в суді, відповідачем було перераховано на розрахунковий рахунок позивача у банку страхове відшкодування, в порядку регресу в розмірі 12 461,80грн., що підтверджується платіжним дорученням №242 від 16.02.2015 р., копія якого долучена до матеріалів справи.

У відповідності до приписів п. 4.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Пунктом 1-1 частини 1 статті 80 ГПК України встановлено, що господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

За таких обставин, беручи до уваги наведені нормативні приписи, а також часткову сплату відповідачем страхового відшкодування, суд дійшов висновку про припинення провадження у справі в частині стягнення 12 461,80 грн. на підстав п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України, оскільки спір у вказаній частині припинив існування в процесі розгляду справи.

Отже, всупереч вимогам чинного законодавства відповідачем не виконано своїх зобов'язань щодо відшкодування Приватному акціонерному товариству «Страхова компанія «Юнівес» в порядку регресу залишку страхового відшкодування в розмірі 10 225,20 грн., в результаті чого утворилась заборгованість перед позивачем у зазначеному вище розмірі.

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Саме змагальність сторін, яка реалізується в господарському процесі через ст. 33 ГПК України дає змогу суду всебічно, повно та об'єктивно з'ясувати всі обставини справи та внаслідок чого ухвалити законне, обґрунтоване і справедливе рішення у справі.

Тобто, вказана норма Господарського процесуального кодексу України зобов'язує доводити свою правову позицію саме ту сторону, яка на неї посилається.

При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Доказів визнання недійсними або розірвання Полісу №АС/2238557, Договору страхування №364-а/13/ЗП від 14.11.2013 р., або окремих їх положень суду не надано.

Крім того, незважаючи на неодноразове призначення судом судової товарознавчої експертизи та заперечень відповідача щодо розміру завданих збитків, рахунки за проведення експертизи, а ні позивачем, а ні відповідачем сплачені не були.

Внаслідок чого судова товарознавча експертиза проведена не була.

Судом враховано п. 23 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України 23.03.2012 № 4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи", згідно якого у разі відмови чи ухилення заінтересованої сторони або сторони, зобов'язаної ухвалою господарського суду, від оплати витрат, пов'язаних з проведенням судової експертизи, суд може запропонувати іншій стороні оплатити ці витрати, а за відсутності і її згоди та за неможливості проведення судової експертизи без попередньої оплати її вартості суд розглядає справу на підставі наявних доказів. Аналогічним чином суд має діяти в разі повернення матеріалів справи з експертної установи через несплату вартості експертизи.

Щодо посилання відповідача на Звіт від 09.02.2015 р. з визначенні коефіцієнту фізичного зносу колісного транспортного засобу, який на думку відповідача складає 0,5148 та повинен застосовуватись при розрахунку суми страхового відшкодування, суд зазначає, що нормою ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що у зв'язку з пошкодженням ТЗ відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом ТЗ з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Отже, з урахуванням приписів ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування» розмір регресного відшкодування, право вимоги виплати якого відповідачем виникло у позивача, обмежений лише фактичними витратами (платежами) страховика (позивача), здійсненими на користь страхувальника.

Як встановлено судом, позивач, виконуючи свої зобов'язання перед страхувальником за Договором страхування №364-а/13/ЗП від 14.11.2013 р., виплатив йому суму страхового відшкодування в розмірі 23 197,00 грн. (без урахування зносу).

При цьому п. 1.8.2 вказаного Договору передбачено, що при пошкодження ТЗ збитки розраховуються без урахування зносу.

Здійснення позивачем виплати страхового відшкодування в зазначеному розмірі (без врахування зносу) на користь страхувальника не суперечить приписам ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки вказаний закон не поширюється на правовідносини, що виникли за Договором страхування №364-а/13/ЗП від 14.11.2013 р., а Закон України «Про страхування» відповідних застережень не містить.

Як вбачається зі змісту наведених норм Закону, правовідносини, що виникли між позивачем та ОСОБА_9 на підставі укладеного між ними Договору страхування №364-а/13/ЗП від 14.11.2013 р. відносяться до добровільного страхування. Відтак, при визначенні розміру страхового відшкодування, що підлягає виплаті страхувальнику, позивач не повинен був керуватися нормами Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів» з огляду на наявність укладеного між ним та ОСОБА_9 договору добровільного страхування.

Крім того, строк експлуатації застрахованого позивачем та пошкодженого 18.07.2014 р. при ДТП автомобіля НОМЕР_11, 2011 року випуску, дорівнював на час виникнення ДТП 3 років 7 місяців та виходячи з положень п. п. 7.38., 7.39. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.03 р., значення коефіцієнту фізичного зносу (ЕЗ) застрахованого позивачем автомобіля НОМЕР_11, 2011 року випуску, приймається таким, що дорівнює нулю, оскільки на момент настання дорожньо-транспортної пригоди (18.07.2014 р.) строк експлуатації вказаного транспортного засобу не перевищував визначених п. 7.38 Методики строків (5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД; 7 років - для інших легкових КТЗ; 3 роки - для вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів виробництва країн СНД; 4 роки - для інших вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів; 5 років - для мототехніки). тобто, не перевищував 7 років, а доказів експлуатації вказаного транспортного засобу в інтенсивному режимі, здійснення його відновлювального ремонту або наявності на ньому корозійних руйнувань чи деформаційних пошкоджень матеріали справи не містять. У зв'язку з чим господарський суд доходить висновку, що коефіцієнт фізичного зносу не підлягає застосуванню при визначенні вартості відновлювального ремонту автомобіля НОМЕР_11, оскільки такий коефіцієнт зносу дорівнює нулю.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Отже, виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Оскільки спір виник у зв'язку з неправомірними діями відповідача, відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 33, 43, 49, п.1-1 ч. 1 ст. 80, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Провадження в частині стягнення з відповідача 12 461,80 грн. припинити.

2. Позовні вимоги задовольнити частково.

3. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Інтер-Поліс» (вул. Володимирська, 69, м. Київ, 01033, код 19350062) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПРОВІДНА» (вул. Червоноармійська, 72, м. Київ, 03680, код 32638319) 10 225,20 грн. страхового відшкодування в порядку регресу та 1 827,00 грн. витрат зі сплати судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено та підписано 29 квітня 2016 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М. Селівон