ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

"26" квітня 2016 р. Справа № 911/111/16

Суддя господарського суду Київської області Подоляк Ю.В., розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ
до Комунального підприємства «Оберіг», Київська обл., Києво-Святошинський р-н, с. Забір'я
про стягнення 19456,72 грн.
за участю представників:

позивача:ОСОБА_1 дов. від 14.01.2015 № 14-10
відповідача:ОСОБА_2 керівник
суть спору:

До господарського суду Київської області надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі позивач) до Комунального підприємства «Оберіг» (далі відповідач) про стягнення 19456,72 грн., з яких 7579,71 грн. інфляційні втрати, 2092,98 грн. 3% річних, 9784,03 грн. пеня.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобовязань за договором купівлі-продажу природного газу від 28.12.2012 № 13/12000-БО-17 щодо здійснення розрахунку за поставлений природний газ у строк визначений договором.

Під час розгляду справи представник позивача подав до суду заяву вх. № 7678/16 від 11.04.2016, якою в порядку ст. 22 ГПК України зменшив розмір позовних вимог та просить суд стягнути з відповідача 6783,86 грн. інфляційних втрат, 1048,28 грн. 3% річних, 4761,65 грн. пені.

За таких обставин в даному провадженні суд розглядає остаточні вимоги позивача про стягнення з відповідача 6783,86 грн. інфляційних втрат, 1048,28 грн. 3% річних, 4761,65 грн. пені.

Присутній в судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги в редакції зазначеної заяви та просить суд їх задовольнити з мотивів викладених в позові.

Присутній в судовому засіданні представник відповідача проти позовних вимог заперечив з мотивів викладених у запереченнях проти позову, які зводяться до відсутності прострочки з оплати отриманого природного газу у спірному періоді, оскільки підприємство відповідача здійснювало своєчасні оплати за отриманий природний газ по факту отримання акта прийому-передачі природного газу, які в свою чергу надавались позивачем з затримками; позивач не врахував здійснену відповідачем 30.01.2014 оплату на суму 68345,91 грн. згідно платіжного доручення від 30.01.2014 № 2 на суму 68345,91 грн.; несвоєчасність здійснення відповідачем розрахунку за поставлений природний газ, сталось в звязку з тим, що відповідач використовує природний газ виключно для забезпечення теплом бюджетних організацій, які невчасно сплачують надані послуги з теплопостачання. Також відповідач зазначає, що вимоги в частині стягнення інфляційних втрат та пені заявлені з пропуском позовної давності. За вказаних обставин відповідач просить суд відмовити в задоволенні позову та застосувати до позовних вимог щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат та пені позовну давність.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, присутніх в судовому засіданні, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

Між сторонами у справ було укладено договір купівлі-продажу природного газу від 28.12.2012 № 13/12000-БО-17 (далі договір), відповідно до умов якого позивач продавець зобовязався передати у власність відповідачу покупцю у 2013 році природний газ, ввезений на митну території України ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, або/та природний газ, видобутий на території України підприємствами, які не підпадають під статті 10 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу», а покупець зобовязався прийняти та оплатити цей природний газ (далі газ), на умовах цього договору (п. 1.1 договору).

Відповідно до п. 1.2 договору газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями та іншими споживачами (далі споживачам покупця).

Згідно з п. 2.1 договору продавець передає покупцеві з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року газ обсягом до 138 тис.куб.м, у тому числі по місяцях кварталів (тис.куб.м): у січні 27 тис.куб.м., у лютому 26 тис.куб.м., у березні 24 тис.куб.м., у квітні 10 тис.куб.м., у жовтні 11 тис.куб.м., у листопаді 17 тис.куб.м., у грудні 23 тис.куб.м.

Приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу (п. 3.3 договору).

Згідно п. 3.4 договору не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобовязується надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця та газотранспортного підприємства три примірника акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобовязується повернути покупцеві та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акт є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

У відповідності до п. 5.2 договору в редакції додаткової угоди від 20.08.2013 № 1 до договору ціна за 1000 куб. м природного газу становить 3459,00 грн. без урахування податку на додану вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу, крім того: збір у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ 2%; податок на додану вартість за ставкою 20%. Крім того, тариф на транспортування природного газу магістральними та розподільними трубопроводами 295,60 грн., крім того ПДВ 20% - 59,12 грн., всього з ПДВ 354,72 грн. До сплати за 1000 куб.м. природного газу 3823,78 грн., крім того ПДВ 20% - 764,76 грн., всього з ПДВ 4588,54 грн.

Відповідно до п. 6.1 договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа місяця наступного за місяцем поставки газу.

Договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2013 року, а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення (п. 11.1 договору).

На виконання умов договору позивач у період листопад грудень 2013 року поставив, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 116360,68 грн., що підтверджується відповідними актами приймання-передачі природного газу: від 30.11.2013 на суму 41943,81 грн., від 31.12.2013 на суму 74416,87 грн. Зазначені акти приймання-передачі природного газу підписані в двохсторонньому порядку повноважними представниками сторін та скріплені печатками підприємств, завірені копії яких залучені до матеріалів справи.

Разом з тим, відповідач всупереч умов укладеного між сторонами договору не виконав належним чином взяті на себе договірні зобовязання щодо здійснення розрахунку за поставлений природний газ по вищепереліченим актам приймання-передачі природного газу в строки визначені договором.

Враховуючи те, що відповідач порушив строки виконання грошового зобовязання щодо здійснення розрахунку за поставлений природний газ у строк визначений договором, позивач просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати та 3% річних з простроченої суми грошового зобовязання.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно розрахунку позивача інфляційні втрати з прострочених сум за загальний період прострочення з грудня 2013 року по квітень 2014 року включно складають 6783,86 грн., 3% річних з прострочених сум за загальний період прострочення з 14.12.2013 по 29.04.2014 складають 1048,28 грн.

Передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу, враховуючи індекс інфляції, є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів.

Порядок проведення підрахунку інфляційних втрат передбачено листом Верховного Суду України від 03.04.97 № 62-97р «Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ», відповідно до якого розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції проводиться шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення сплати заборгованості. Сума, внесена в період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Перевіривши поданий позивачем розрахунок інфляційних втрат по періодах, судом встановлено наступне.

Нарахування інфляційних втрат за прострочення виконання грошових зобовязань за листопад 2013 року, позивач здійснює на не чисту суму простроченого платежу, а ще й додає суму інфляційних втрат нарахованих позивачем за попередній період.

За таких обставин, позивачем здійснено нарахування інфляційних втрат за період прострочки на інфляційні втрати, нараховані у попередньому періоді прострочення, що суперечить чинному законодавству, позаяк згідно положень ст. 625 Цивільного кодексу України боржник за весь час прострочення зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції. А оскільки нараховані позивачем та заявлені до стягнення з відповідача інфляційні втрати у вказаному періоді не є основним боргом, відтак і нарахування інфляційних втрат на ці суми є безпідставним.

Враховуючи вищевикладене, а також заявлені позивачем періоди нарахування інфляційних втрат, суд здійснив розрахунок інфляційних втрат, згідно якого арифметично вірна сума інфляційних втрат, яка підлягає стягненню складає 6706,99 грн. В решті заявлених до стягнення сум інфляційних втрат в розмірі 76,87 грн. суд відмовляє, з огляду на їх безпідставність.

Відповідач подав до суду клопотання про застосування до вказаних вимог наслідків спливу строків позовної давності.

Відповідно до п. 2.2 Постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29.05.2013 № 10 за змістом частини 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Враховуючи те, що відповідач порушив строки виконання грошового зобов'язання щодо здійснення розрахунку за поставлений природний газ у строк визначений договором, позивач заявляє до стягнення інфляційні втрати в сумі 6783,86 грн. за загальний період прострочення з грудня 2013 року по квітень 2014 року включно.

Судом встановлено, що позивач звернувся до суду з даним позовом 31.12.2015, що підтверджується відбитком поштового штемпеля на конверті, в якому надійшла вказана позовна заява.

Таким чином, враховуючи заявлений позивачем період нарахування інфляційних втрат, та те, що позовна давність за позовними вимогами щодо стягнення інфляційний втрат встановлюється тривалістю у три роки (загальна позовна давність), то позивач звернувся з вказаними вимогами в межах строків позовної давності, яка не сплила на час звернення позивача з даним позовом до суду.

Згідно з правильним арифметичним розрахунком, який був зроблений судом, стягненню підлягають 3% річних в розмірі 1038,72 грн. В решті заявлених до стягнення сум 3% річних в розмірі 9,56 грн. суд відмовляє, з огляду на їх безпідставність.

На підставі п. 7.2 договору позивач просить стягнути з відповідача за прострочення оплати вартості поставленого природного газу, пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу, яка за розрахунком позивача за загальний період прострочення з 14.12.2013 по 29.04.2014 складає 4761,65 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, а згідно частини першої ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» визначає, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Статтею 3 вказаного Закону встановлено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Крім того, відповідно до частини 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 1.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17 грудня 2013 року № 14 (далі постанова) день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення пені.

При нарахуванні пені за прострочення виконання грошових зобовязань, позивач включає день фактичної сплати суми заборгованості в період часу, за який здійснюється стягнення пені, що суперечить п. 1.9 вказаної постанови, у звязку з чим суд здійснив власний розрахунок пені.

Згідно з правильним арифметичним розрахунком, який був зроблений судом, з врахуванням п. 1.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17 грудня 2013 року № 14 та зазначених позивачем періодів нарахування пені, обґрунтованим розміром пені за просточення виконання зобовязання становить 4707,97 грн. В решті вимог щодо заявленої до стягнення суми пені в сумі 53,68 грн. суд відмовляє, з огляду на недоведеність та безпідставність позовних вимог в цій частині.

Разом з тим, відповідач подав до суду клопотання про застосування до вказаних вимог наслідків спливу строків позовної давності.

Відповідно до п. 2.2 Постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29.05.2013 № 10 за змістом частини 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України).

Статтею 258 Цивільного Кодексу України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Частиною 2 вказаної норми ЦК України встановлено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до п. 3.2 Постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29.05.2013 № 10 щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Згідно ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до п. 4.3 Постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29.05.2013 № 10 якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобовязання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін. При цьому, однак, слід мати на увазі положення ч. 6 ст. 232 ГК України, за якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано. Даний шестимісячний строк не є позовною давністю, а визначає максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції (якщо інший такий період не встановлено законом або договором).

Враховуючи те, що відповідач порушив строки виконання грошового зобов'язання щодо здійснення розрахунку за поставлений природний газ у строк визначений договором, позивач заявляє до стягнення пеню в сумі 4761,65 грн. за загальний період прострочення з 14.12.2013 по 29.04.2014.

Судом встановлено, що позивач звернувся до суду з даним позовом 31.12.2015, що підтверджується відбитком поштового штемпеля на конверті, в якому надійшла вказана позовна заява,

Таким чином, враховуючи встановлений судом період нарахування пені та її належний доведений та обґрунтований розмір 4707,97 грн., та те, що позовна давність в один рік за позовними вимогами щодо стягнення пені, обчислюється щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, який подано 31.12.2015, суд дійшов висновку, що позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення пені за період з 14.12.2013 по 29.04.2014 поза межами однорічного строку позовної давності.

Враховуючи викладене, строк позовної давності у даному спорі в частині доведених та обґрунтованих вимог про стягнення пені за період з 14.12.2013 по 29.04.2014 сплинув до звернення позивача з позовом.

Про застосування судом наслідки спливу строку позовної давності відносно вказаних вимог відповідачем у справі зроблено заяву до винесення рішення.

Згідно ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Суд також зазначає, що правила про позовну давність застосовуються лише тоді, коли доведено існування самого суб`єктивного права. Існування суб`єктивного права позивача доведено матеріалами справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За таких обставин позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені в розмірі 4707,97 грн. задоволенню не підлягають, а відтак суд відмовляє в їх задоволенні.

З огляду на зазначене та враховуючи те, що відповідач порушив строки виконання грошового зобовязання щодо здійснення розрахунку за поставлений природний газ у строк визначений договором, позовні вимоги про стягнення з відповідача 6706,99 грн. інфляційних втрат, 1038,72 грн. 3% річних є доведеними, обґрунтованими, відповідачем не спростовані, а відтак підлягають задоволенню. В решті позовних вимог суд відмовляє з огляду на їх недоведеність та безпідставність.

Щодо заперечень відповідача проти позовних вимог з тих підстав, що відсутня прострочка з оплати отриманого природного газу у спірному періоді, оскільки підприємство відповідача здійснювало своєчасні оплати за отриманий природний газ по факту отримання акта прийому-передачі природного газу, які в свою чергу надавались позивачем з затримками, то суд не приймає їх до уваги при вирішенні спору та відхиляє з огляду на те, що відповідачем не надано доказів отримання ним актів прийому-передачі природного газу за спірний період з затримкою та не надано доказів здійснення розрахунку за поставлений природний газ у спірному періоді у строк визначений договором.

Крім того, суд враховує наступне.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України встановленого, що у разі якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Пунктом п. 6.1 договору передбачено, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа місяця наступного за місяцем поставки газу.

Вказаний пункт договору узгоджується з вимогами ч. 1 статті 692 Цивільного кодексу України, відповідно до яких покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Таким чином, пунктом 6.1 договору встановлено конкретний строк остаточного розрахунку за фактично переданий газ до 14 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Вказана умова договору, яка відповідає приписам ч. 1 статті 530 Цивільного кодексу України, не містить жодних застережень щодо настання обов'язку відповідача з оплати газу протягом певного терміну після підписання позивачем акта приймання-передачі газу чи після повернення одного примірника оригінала акта покупцю тощо.

Дійсно, згідно з п. 3.4 договору акти приймання-передачі газу визначаються в якості підстави для остаточних розрахунків сторін, але, з урахуванням змісту п. 6.1 договору, несвоєчасне підписання продавцем актів приймання-передачі за минулий місяць жодним чином не змінює встановлений конкретний строк оплати поставленого газу. Тобто, настання обов'язку з оплати спожитого газу не прив'язується до моменту підписання вказаних актів, їх отримання тощо .

Отже, пункт 6.1 договору та його інші положення не ставлять обов'язок відповідача щомісячно сплачувати за отриманий газ до 14 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, в залежність від дати оформлення відповідного акта приймання-передачі природного газу, його підписання чи отримання. Тобто прострочення грошового зобов'язання відповідача за договором не пов'язане з моментом реального підписання сторонами відповідного акту чи його отримання тощо.

Слід зауважити, що умови договору не містять жодних застережень з цього приводу, зокрема, щодо можливості відліку 14-денного строку оплати з дня підписання акта приймання-передачі газу чи з дня одержання підписаного акта покупцем. Тому час отримання, підписання сторонами відповідного акту ніяк не впливає на момент виникнення прострочення за грошовим зобов'язанням відповідача.

З огляду на викладене суд вважає, що, не врахувавши приписи ч. 1 ст. 530 та ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України, відповідач дійшов помилкового висновку про те, що обставини прострочення підписання позивачем актів приймання-передачі газу за листопад-грудень 2013 року та їх несвоєчасного повернення відповідачу, а саме з недотриманням 8-денного терміну, передбаченого п. 3.4 договору, вказують на встановлення іншого строку платежу за поставлений газ.

Відповідно до ч. 4 ст. 612 ЦК України прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Згідно з п. 4.1 договору сторони погодили, що кількість газу, яка подається покупцеві, визначається за показниками комерційних вузлів обліку газу покупця.

Суд враховує те, що акти приймання-передачі газу лише фіксують остаточний обсяг переданого газу за минулий місяць, тому виходячи з показників своїх комерційних вузлів обліку газу, відповідач мав усі дані щодо фактичних щомісячних обсягів отриманого природного газу для своєчасного проведення розрахунків з постачальником.

Таким чином, зі змісту спірних правовідносин, що виникли між сторонами, суд не вбачає підстав, які б певним чином заважали або впливали б на виконання відповідачем зобов`язання з оплати вартості газу у строк, встановлений п. 6.1 договору, а прострочення позивача щодо підписання, надання актів не може бути умовою для відстрочення виконання грошового зобов`язання відповідачем на підставі ч. 2 ст. 613 ЦК України, оскільки саме відповідач спочатку складає акт та обізнаний про обсяг спожитого у відповідному місяці природного газу за показниками лічильників (п.п. 3.4, 4.1 договору).

Разом з тим, несвоєчасне підписання та повернення позивачем актів приймання-передачі природного газу не є відкладальною умовою в розумінні ст. 212 ЦК України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 ЦК України, тому наявність або відсутність актів не звільняє відповідача від обов'язку сплатити вартість фактично поставленого природного газу.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Вищого господарського суду України від 21.07.2015 у справі № 902/1598/14, від 20.10.2015 у справі № 908/997/15-г.

Заперечення відповідача проти позовних вимог з тих підстав, що позивач не врахував здійснену відповідачем 30.01.2014 оплату на суму 68345,91 грн. згідно платіжного доручення від 30.01.2014 № 2 на суму 68345,91 грн., завірена копія якого залучена до матеріалів справи, не приймаються судом до уваги при вирішенні спору та відхиляються судом з огляду на те, що вказана оплата здійснена відповідачем по іншому договору, посилання на який зазначено в призначенні платежу вказаного вище платіжного доручення.

Заперечення відповідача проти позовних вимог з підстав того, що несвоєчасність здійснення відповідачем розрахунку за поставлений природний газ, сталось в звязку з тим, що відповідач використовує природний газ виключно для забезпечення теплом бюджетних організацій, які невчасно сплачують надані послуги з теплопостачання, також не приймаються судом до уваги при вирішенні спору та відхиляються судом з огляду на наступне.

Обов'язок по оплаті поставленого природного газу за договором купівлі-продажу природного газу від 28.12.2012 № 13/12000-БО-17 покладено на відповідача, як покупця зазначеного природного газу.

Відповідно до ч. 1 ст. 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобовязаннями.

Положеннями ст. 617 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника.

Згідно ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до ст. 229 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання.

За таких обставин, недодержання своїх обов'язків контрагентами боржника не є підставою для звільнення відповідача від відповідальності за порушення ним договірного зобовязання.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст.ст. 43, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Комунального підприємства «Оберіг» (08145, Київська обл., Києво-Святошинський район, с. Забіря, вул. Гончаренка, 12, ідентифікаційний код 32445998) на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01001, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, 6, ідентифікаційний код 20077720) 6706 (шість тисяч сімсот шість) грн. 99 коп. інфляційних втрат, 1038 (одну тисячу тридцять вісім) грн. 72 коп. 3% річних, 749 (сімсот сорок девять) грн. 12 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. В решті позову відмовити.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Дане рішення господарського суду Київської області набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його належного оформлення і підписання та може бути оскаржено в апеляційному порядку.

Суддя Ю.В. Подоляк

Дата підписання рішення 05.05.2016.