ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" квітня 2016 р.Справа № 916/271/16

Господарський суд Одеської області у складі :

судді Никифорчука М.І.

при секретареві Горбатюку Р.О.

за участю представників сторін :

від позивача: не зявився;

від відповідача: ОСОБА_1 за довіреністю від 26.03.2015р.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу № 916/271/16:

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ ВМЗ";

До відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "ГІДРОПРОМ";

про стягнення 130921,89 грн., -

в с т а н о в и в :

Товариство з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ ВМЗ" (далі Позивач) звернулось до Товариство з обмеженою відповідальністю «Гідропром» (далі Відповідач ) із позовом про стягнення заборгованості за договором посилаючись на те, що за укладеним 04.09.2012 р. між сторонами у справі договором позивач поставив відповідачеві товар, який частково сплачений відповідачем, за яким залишився борг в сумі 70000,37 грн.

У звязку з несплатою вказаної суми боргу на вказану суму боргу відповідачеві з підстав п.11.2 Договору, ч.2 ст. 625 ЦК України нараховані 3% річних в сумі 18 827,62 грн. та інфляційні втрати в сумі 42093,90 грн.

Під час розгляду справи 26.02.2016 р. позивачем надано заява про зменшення розміру позовних вимог за якою відповідач сплатив суму основного боргу у розмірі 70000,387 грн. та судовий збір в сумі 2 823,90 грн. і, таким чином, залишається до стягнення суми 3% річних та інфляційні втрати.

Відповідач з вимогами стягнення суми 3% річних та інфляційних втрат не згоден, про що зазначив у відзиві на позов

В засіданні суду оголошено перерву 04 по 08 квітня 2016 р. за правилами ст. 77 ГПК України.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 08 лютого 2016 р. за клопотанням відповідача строк вирішення спору продовжений на 15 днів до 25 квітня 2016 р.

В засідання суду 25 квітня 2016р. за правилами ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та проаналізувавши надані докази, вислухавши представника відповідача, проаналізувавши приписи законодавства, що регулюють правовідносини по даному спору, господарський суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст.. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ці дані встановлюються письмовими і речовими доказами.

У відповідності до ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори-основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно ст.509 Цивільного кодексу України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається, крім випадків, передбачених законом. (ч.ч.1, 7 ст.193 ГК України).

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), що визначено в ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобовязання є укладання господарського договору та іншої угоди, що передбачені законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст.627 Цивільного кодексу України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як випливає із змісту вимог, з урахуванням заяви про зменшення розміру вимог позову, предметом спору у даній справі є стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на вказану суму боргу, яка сплачена відповідачем.

За розділом 5 Договору порядок сплати кожної партії встановлюється у специфікаціях.

На кожні партію відвантаженої продукції продавець виставляє покупцю платіжні вимоги повідомлення та виписує податкову накладну, які є підставою для взаєморозрахунків.

Підставою для здійснення платежем є рахунки що виставлені продавцем.

Таким чином з приведеного випливає, що підставою для здійснення платежу за отриманий товар є рахунки, що виставлені продавцем.

У матеріалах справи є рахунки, які виставлені відповідачеві на сплату за товар, але коли саме вони були виставлені, у них не зазначено.

Виходячи з приведеного суд вважає, що у даному випадку встановити дату виставлення рахунку відповідачеві на сплату за товар неможна.

Повідомлення позивача про готовність вантажу, зазначеного у специфікаціях №№,3,5,6,7 до відвантаження у якості визначення дати поставки товару судом відхиляються, так як доказів направлення цих повідомлень відповідачеві не надано.

З цих же підстав від відхиляє як такий же доказ листи - вимоги позивача про сплату боргу протягом 5 робочих днів з моменту поставки.

Аналізуючи приведене суд вважає, що у даному випадку позивачем не доведена дата виставлення рахунків відповідачеві на оплату отриманого товару, тому вважати наданий позивачем розрахунок стягнення штрафних санкцій обгрутнованим неможна.

За таких обставин суд вважає що позовні вимоги про стягнення пені та інфляційних втрат задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ ВМЗ" - відмовити повністю.

Рішення господарського суду Одеської області набирає чинності у порядку ст. 85 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 04 травня 2016 р.

Суддя М.І. Никифорчук