ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2016 року Справа № 924/419/15
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого Гольцової Л.А. (доповідач)
суддівБарицької Т.Л., Іванової Л.Б.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Рівнеазот"
на рішення та постановуГосподарського суду Хмельницької області від 22.12.2015 Рівненського апеляційного господарського суду від 24.02.2016
у справі№ 924/419/15
Господарського судуХмельницької області
за позовомПублічного акціонерного товариства "Рівнеазот"
до1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро Лізинг"; 2. Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль"
провизнання недійсним договору застави від 05.09.2008 № 11/1-2558/26 в частині передачі в заставу транспортного засобу Ford Tourneo Connect 1,8TDCI, шасі № WFOJXXTTPJ8C30810, реєстраційний № АА5387НР
за участю представників:

позивача: Бруль А.С., дов. від 23.12.2015;

відповідача-1: повідомлений, але не з'явився;

відповідача-2: Семеняка В.В., дов. від 28.10.2014;

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 22.12.2015 у справі №924/419/15 (колегія суддів у складі: головуючий суддя - Вибодовський О.Д., судді - Яроцький А.М., Крамар С.І.) в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 24.02.2016 (колегія суддів у складі: головуючий суддя - Юрчук М.І., судді - Павлюк І.Ю., Крейбух О.Г.) рішення Господарського суду Хмельницької області від 22.12.2015 у справі №924/419/15 залишено без змін.

Не погоджуючись з судовими рішеннями попередніх інстанцій, позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Обґрунтовуючи підстави звернення з касаційною скаргою, скаржник послався на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Відповідач-2 надав відзив на касаційну скаргу, в якому заперечує проти її задоволення, просить прийняті у даній справі оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Відзив на касаційну скаргу від відповідача-1 не надходив, що не є перешкодою для суду касаційної інстанції переглянути в касаційному порядку оскаржувані судові рішення.

Розпорядженням керівника апарату Вищого господарського суду України від 10.05.2016, у зв'язку з перебуванням судді Козир Т.П. на лікарняному, призначено проведення автоматичної зміни складу колегії суддів у справі № 924/419/15.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 10.05.2016, у зв'язку з перебуванням судді Козир Т.П. на лікарняному, для розгляду касаційної скарги визначено наступний склад суддів: головуючий суддя - Гольцова Л.А. (доповідач), судді - Барицька Т.Л., Іванова Л.Б.

Усіх учасників судового процесу відповідно до ст. 1114 ГПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

Ознайомившись з матеріалами та обставинами справи на предмет надання їм судами попередніх інстанцій належної юридичної оцінки та повноти встановлення обставин справи, дотримання норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Місцевим та апеляційним господарськими судами під час розгляду справи встановлено, що 01.07.2008 між ТОВ "Рівнеазот", (Лізингоодержувач) та ТОВ "Євро Лізинг" (Лізингодавець) укладений договір фінансового лізингу №880, за умовами якого Лізингодавець передав Лізингоодержувачу в платне користування на умовах фінансового лізингу транспортний засіб, придбаний на підставі наданого Лізингоодержувачем замовлення.

Лізингоодержувач має пріоритетне право набути після закінчення терміну дії цього договору і при виконанні його умов у власність предмет лізингу, сплативши Лізингодавцю залишкову вартість транспортних засобів, зазначену у плані лізингу. Лізингоодержувач може набути право власності на транспортний засіб тільки за договором його купівлі-продажу, який стає додатком до цього договору з моменту його підписання сторонами (п. 6.4 договору).

Пункт 6.6 договору передбачає, право Лізингоодержувача на достроковий викуп транспортного засобу, але не раніше 12 міс. з дати передачі транспортного засобу у лізинг. В такому випадку, Лізингоодержувач має сплатити всі необхідні лізингові платежі за весь термін дії плану лізингу, а також платежі за послуги, надані Лізингодавцем, штрафні санкції (у разі їх наявності) згідно договору, та інші платежі, які пов'язані із використанням транспортного засобу і не входять у щомісячні лізингові платежі (у разі їх наявності) та залишкову вартість транспортного засобу, яка розраховується за формулою. Лізингоодержувач може набути право власності на транспортний засіб тільки за договором його купівлі-продажу, який стає додатком до цього договору, з моменту його підписання сторонами.

Пункт 9.5 договору визначено, що Лізингодавець зобов'язаний по закінченню терміну дії договору та виконання за цим договором всіх зобов'язань Лізингоодержувачем, передати транспортний засіб у власність Лізингоодержувачу у відповідності до положень, які зазначені в пункті 6.4 договору.

У розділі 12 договору, сторони передбачили умови переходу права власності на транспортний засіб, зокрема, право власності на предмет фінансового лізингу набувається Лізингоодержувачем після сплати повної суми лізингових платежів на дату переходу права власності на транспортний засіб та залишкової вартості згідно з цим договором, але не раніше 12 місяців від дати надання транспортного засобу (п. 12.5 договору). Перехід права власності на транспортний засіб до Лізингоодержувача оформляється всіма необхідними документами, що передбачені чинним законодавством (п. 12.6 договору).

У відповідності до п. 14.1 договору, після закінчення строку лізингу транспортний засіб, переданий Лізингоодержувачу згідно з договором, може бути переданий у власність Лізингоодержувача тільки після сплати ним залишкової вартості транспортного засобу відповідно до умов договору та законодавства України.

05.09.2008 між ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" (правонаступником якого є ПАТ "Райффайзен Банк Аваль") та ТОВ "Євро Лізинг" укладений кредитний договір №010/08/4062 із змінами та доповненнями.

Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ТОВ "Євро Лізинг" та ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" 05.09.2008 укладений договір застави транспортних засобів №11/1-2558.

Умовами договору застави передбачено, що в заставу Банку передано рухоме майно, а саме: транспортні засоби у кількості 360 одиниць наведені в додатку № 1 до договору. Надалі в додатку №1, зміненому додатковою угодою від 24.07.2013 №11/11-2558/26 до договору застави наведений перелік транспортних засобів, в якому зазначений спірний автомобіль Ford Tourneo Connect 1,8TDCI, шасі №WFOJXXTTPJ8C30810, реєстраційний №АА5387НР.

Судами досліджено, що на заставне майно (транспортний засіб Ford Tourneo Connect 1,8TDCI, шасі №WFOJXXTTPJ8C30810, реєстраційний № АА5387НР) відповідно до відомостей у Державному реєстрі обтяжень на рухоме майно, накладена заборона на відчуження.

Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 08.09.2014 у справі №924/894/14 зобов'язано ТОВ "Євро Лізинг" виконати умови пунктів 6.4, 9.5 договору фінансово лізингу від 01.07.2008 №880 шляхом визнання укладеним між ПАТ "Рівнеазот" та ТОВ "Євро Лізинг" договору купівлі-продажу від 12.08.2013.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач, як вірно зазначив місцевий господарський суд, послався на невідповідність укладеного між сторонами договору застави від 05.09.2008 № 11/1-2558 та додаткової угоди № 11/1-2558/26 в частині передачі транспортного засобу в заставу, вимогам ст. 9 Закону України "Про фінансовий лізинг", ст. 578 ЦК України та ч. 2 ст. 13 Закону України "Про заставу", а тому зазначений вище договір застави, на переконання позивача, є недійсним на підставі ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України та ст. 14 Закону України "Про заставу".

Приймаючи рішення у справі, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський суд, виходив з положень ЦК України, Законів України "Про фінансовий лізинг", "Про заставу" та, надавши оцінку всім матеріалам справи в сукупності дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для задоволення позову.

Згідно положень ч. 2 ст. 1115 ГПК України, касаційна інстанція перевіряє юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду та постанові апеляційного господарського суду.

Відповідно абз. 2 п. 1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення", рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору (п.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6).

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Визнання договору недійсним є одним із способів захисту, який застосовується судом у випадках та порядку, визначеному цивільним законодавством.

Відповідно до приписів ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Зміст правочину складають як права та обов'язки, про набуття, зміну, припинення яких домовилися учасники правочину.

Слід зазначити, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і за наслідками, визначеними законом, а тому слід встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до ст. 1, 4, 50 Закону України "Про заставу" застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. Предметом застави можуть бути майно та майнові права. При заставі прав, якщо інше не передбачено договором, заставодавець зобов'язаний, зокрема, не здійснювати уступки заставленого права. Статтею 17 названого Закону унормовано, що заставодавець зберігає право розпорядження заставленим майном, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Згідно зі ст. 13 Закону України "Про заставу", договір застави повинен бути укладений у письмовій формі. У випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об'єкти, транспортні засоби, що підлягають державній реєстрації, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Нотаріальне посвідчення договору застави нерухомого майна, транспортних засобів провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін договору, договору застави космічних об'єктів - за місцем реєстрації цих об'єктів.

Статтею 14 Закону України "Про заставу" встановлено, що недотримання вимог щодо форми договору застави та його нотаріального посвідчення тягне за собою недійсність договору з наслідками, передбаченими законодавством України.

Разом з тим, на час підписання договору застави від 05.09.2008, нотаріальне посвідчення договору, в якому предметом застави є транспортний засіб, не було передбачено чинним законодавством України, а лише 06.10.2010 року Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" № 2435-VІ внесено зміни до ст. 13 Закону України "Про заставу" щодо обов'язковості нотаріального посвідчення договорів застави транспортного засобу.

Таким чином, господарські суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку що при підписанні договору застави, сторонами не порушено вимог щодо нотаріального посвідчення договору, а тому відсутні правові підстави для визнання даного договору недійсним в зв'язку з недотриманням ст. 13 Закону України "Про заставу".

Як визначено ст. 654 ЦК України, зміни до договору повинні вчинятися у тій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Додаткова угода до основного договору застави за своєю суттю є правочином, який не змінив відносини між сторонами спору, не породив нові правовідносини, які базуються на комплексі погоджених умов, як основного договору, так і умов додаткової угоди, тобто, між сторонами спору не виникли нові або змінені сторонами, взаємовідносини.

Отже, відсутність нотаріального посвідчення додаткової угоди № 11/1-2558/26 до договору застави обґрунтовано не взято до уваги судами попередніх інстанцій.

Крім того, відповідно до п. 3 договору лізингу, Лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу на строк, вказаний в плані лізингу, тобто Лізингоодержувачу надано лише право користування предметом лізингу на визначений строк, при цьому ТОВ "Євро Лізинг" залишався власником вказаного автомобіля на час укладення договору застави.

Відтак, за результатами дослідження оспорюваного позивачем договору на предмет відповідності його умов нормам цивільного законодавства, що регулюють правовідношення, пов'язані з таким видом договорів, суди попередніх інстанцій обґрунтовано встановили, що договір вчинений з дотриманням відповідних норм законодавства і матеріали справи не містять фактичних даних стосовно невідповідності його чинному законодавству.

Також, суди мотивовано відхилили доводи позивача про ненадання ним згоди на передачу транспортного засобу в заставу, як того вимагає ст. 578 ЦК України, оскільки дана норма не регулює відносини, що склалися між сторонами (відсутні докази перебування предмету застави у спільній власності).

Відповідно до п. 7.10 договору фінансового лізингу, Лізингоодержувач гарантує, що в разі якщо Ллізингодавець не може виконувати своїх зобов'язань перед Банком, або іншою установою, що фінансує, і до Банку перейде право розпорядження заставленими транспортними засобами, то Лізингоодержувач продовжить орендувати ці транспортні засоби у Банку або іншої компанії (Лізингодавця), призначеної цим Банком, якщо умови лізингу не зміняться. За вимогою Банку, що фінансує, Лізингоодержувач має підписати лист повідомлення і підтвердження застави.

Таким чином, з огляду на наведене, суди вірно зазначили, що позивач погодив можливість передачі транспортного засобу у заставу третім особам для виконання зобов'язання ТОВ "Євро Лізинг".

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (ч. 1 ст. 43 ГПК України).

Матеріали справи свідчать про те, що як місцевим, так і апеляційним господарськими судами в порядку ст. 43 ГПК України всебічно, повно і об'єктивно досліджено матеріали справи в їх сукупності і вірно застосовано норми процесуального та матеріального права.

Відповідно до ст. 1117 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Посилання скаржника в касаційній скарзі на те, що судами не взято до уваги норми ст.92 ЦК України та положення Статуту ТОВ "Євро Лізинг" колегією суддів не приймається, оскільки зазначені підстави не були предметом позовних вимог.

Що стосується доводів скаржника щодо безпідставного незадоволення судом його клопотання про відкладення розгляду апеляційної скарги, то судова колегія Вищого господарського суду вважає за необхідне зазначити, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Водночас, сторони були попереджені в ухвалі про прийняття апеляційної скарги до провадження від 08.02.2016 про те, що неявка в судове засідання представників сторін не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги по суті (п. 5 резолютивної частини ухвали).

Крім того, до клопотання не додано ніяких доказів, що підтверджують обставини викладені в ньому (в зв'язку з участю представника у розгляді іншої судової справи).

Інші доводи скаржника фактично зводяться до оцінки доказів та переоцінки обставин справи, що не є компетенцією касаційної інстанції, з огляду на приписи ст. 1115, 1117 ГПК України.

Відповідно до п. 1 ст. 1119 ГПК України, касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Твердження скаржника про порушення і неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм законодавства при прийнятті судових рішень у даній справі не знайшли свого підтвердження, в зв'язку з чим підстав для їх зміни чи скасування колегія суддів касаційної інстанції не вбачає.

Керуючись статтями 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,-

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Рівнеазот" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Хмельницької області від 22.12.2015 та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 24.02.2016 у справі №924/419/15 - без змін.

Головуючий суддя Л.А. ГОЛЬЦОВА

Судді Т.Л. БАРИЦЬКА

Л.Б. ІВАНОВА