донецький апеляційний господарський суд
П о с т а н о в а

І м е н е м У к р а ї н и

05.05.2016 справа № 905/90/16

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю представників сторін:
від позивача:не з'явився,
від відповідача:не з'явився,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуВиконавчого комітету Маріупольської міської ради, м. Маріуполь Донецької області,
на рішення Господарського суду Донецької області
від02.02.2016
по справі№905/90/16 (ОСОБА_4 В.)
за позовомВиконавчого комітету Маріупольської міської ради, м. Маріуполь Донецької області,
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Містраль Плюс", м. Маріуполь Донецької області,
простягнення 24 776, 84 грн.

Виконавчий комітет Маріупольської міської ради (далі Виконком Маріупольської міської ради), м. Маріуполь Донецької області, звернувся до Господарського суду Донецької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Містраль Плюс» (далі ТОВ «Містраль Плюс»), м. Маріуполь Донецької області, про стягнення основного боргу в розмірі 24 776, 84 грн.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 02.02.2016 у справі № 905/90/16 позовні вимоги задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача основну заборгованість у розмірі 13 335, 14 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Позивач, не погодившись з прийнятим рішенням, звернувся до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду Донецької області від 02.02.2016 у справі № 905/90/16, в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю. Зокрема, апелянт посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм як матеріального, так і процесуального права, а також неповне зясування фактичних обставин, що мають значення для справи. Заявник апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції помилково застосував до правовідносин сторін положення ст. 7 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», а єдиним належним та достатнім доказом, що підтверджує обставини непереборної сили на території проведення антитерористичної операції, відповідно до ст. 10 названого Закону, є сертифікат Торгово-промислової палати України, а тому дійшов невірного висновку про відмову в задоволенні частини позовних вимог.

Представники позивача та відповідача у судове засідання не зявились, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, а тому колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги за їх відсутності.

Колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду відповідно до ст. 101 ГПК України та на підставі встановлених фактичних обставин переглядає матеріали господарської справи та викладені в скарзі доводи щодо застосування судом при розгляді норм як матеріального, так і процесуального права, що мають значення для справи. Апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд,

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Виконавчого комітету Маріупольської міської ради № 128 від 20.03.2013 «Про розгляд звернень субєктів господарської діяльності щодо розміщення спеціальних конструкцій зовнішньої реклами на території міста Маріуполя» ТОВ «Містраль Плюс» продовжено термін дії дозволу на розміщення спеціальних конструкцій зовнішньої реклами на 5 років згідно з Додатком № 26 з 26.06.2012 до 26.06.2017.

Між Виконавчим комітетом Маріупольської міської ради та ТОВ «Містраль Плюс» 22.03.2013 було укладено Договір про тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів № 32, за умовами якого на підставі рішення виконкому Маріупольської міської ради від 20.03.2013 № 128 Виконком надає Розповсюджувачу у тимчасове платне користування місця розташування рекламних засобів, а Розповсюджувач приймає вказані місця, використовує їх для розташування рекламних засобів та оплачує користування зазначеними місцями згідно з умовами цього Договору (а. с. 9-13).

Відповідно до п. 1.2 Договору місця розташування рекламних засобів, які надаються Виконкомом у тимчасове платне користування Розповсюджувачу, зазначені в Додатку 1 до цього Договору, який є невідємною частиною цього Договору.

Місця розташування рекламних засобів являють собою площу зовнішньої поверхні будинку, споруди, елемента вуличного обладнання або території на відкритій місцевості, у межах м. Маріуполя, перебувають в комунальній власності територіальної громади м. Маріуполя, управління ними, в тому числі укладання договорів щодо них, здійснюється Виконавчим комітетом Маріупольської міської ради (п. 1.3 Договору).

Згідно з п. 1.6 Договору місця розташування рекламних засобів вважаються переданими Виконкомом і прийнятими Розповсюджувачем з моменту укладання цього Договору.

У п. 2.3 Договору встановлено обовязки Розповсюджувача, зокрема: неухильно виконувати вимоги Закону України «Про рекламу», Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2003 № 2067, правових актів органів місцевого самоврядування м. Маріуполя, які регламентують розміщення зовнішньої реклами в місті Маріуполі (п. 2.3.1 Договору); своєчасно та у повному обсязі вносити плату за користування місцями розташування рекламних засобів в порядку та в строки, обумовлені цим Договором (п. 2.3.15 Договору).

Відповідно до п. 3.1 Договору плата за тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів встановлена в порядку, визначеному виконавчим комітетом Маріупольської міської ради.

Згідно з п. 3.2 Договору розмір плати за тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів, наданих в користування Розповсюджувачу, становить 1 025, 78 грн. на місяць.

Розрахунок розміру плати за тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів наведений в Додатку 1, який є невідємною частиною цього Договору.

Загальна сума Договору за пять років становить 61 546, 50 грн. (п. 3.3 Договору).

Відповідно до п. 3.5 Договору плата за тимчасове користування місцями, наданими в користування Розповсюджувачу, зараховується до міського бюджету м. Маріуполя. Внесення плати за тимчасове користування місцями здійснюється Розповсюджувачем: перший платіж протягом пяти робочих днів з дня укладання договору; наступні платежі авансом до 10 числа місяця, що передує місяцю, за який здійснюється оплата.

Дія цього Договору поширюється на зобовязання щодо внесення плати за тимчасове користування місцями розміщення рекламних засобів за попередній період.

Цей Договір набирає чинності з моменту його укладання (п. 5.1 Договору).

Згідно з п. 5.2 Договору він вважається укладеним з дня його підписання Сторонами.

20.02.2014 між сторонами була укладена Додаткова угода № 1 до Договору від 22.03.2013 № 32, за умовами якої сторони вирішили реструктуризувати заборгованість плати до міського бюджету за тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів за спірним Договором згідно з графіком, викладеним у Додатку № 1 до цієї угоди (а. с. 16-18)

У звязку з невиконанням ТОВ «Містраль Плюс» умов укладеного між сторонами Договору щодо внесення плати за тимчасове користування місцями розташування спеціальних конструкцій розміщення зовнішньої реклами Виконавчий комітет Маріупольської міської ради 11.08.2015 звернувся до відповідача з претензією, в якій просить погасити заборгованість в сумі за спірним Договором протягом 10 днів з дня отримання зазначеної претензії (а. с. 20-21).

Оскільки зазначена претензія була залишена відповідачем без відповіді, а обовязок зі внесення плати за тимчасове користування місцями розташування спеціальних конструкцій розміщення зовнішньої реклами ТОВ «Містраль Плюс» не виконувало належним чином, позивач звернувся до господарського суду з позовом про стягнення заборгованості за спірним Договором у розмірі 24 776, 84 грн.

Відмовляючи у задоволенні частини позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до статті 7 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» скасовано орендну плату за користування державним та комунальним майном субєктам господарювання, які здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції.

Вивчивши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що рішення господарського суду прийнято з порушенням норм як матеріального, так і процесуального права, а тому підлягає частковому скасуванню, виходячи з такого.

Колегія суддів не погоджується з висновком місцевого господарського суду, оскільки за своєю правовою природою укладений між сторонами Договір не є договором найму (оренди), а приписи статті 7 зазначеного вище Закону не поширюють свою дію на данні правовідносини сторін.

Так, відповідно до частини першої статті 760 ЦК України, предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ), однак місця розташування рекламних засобів у розумінні п. 1.3 Договору, не підпадають під наведені ознаки.

Натомість правовідносини сторін у цій справі підпадають під правове регулювання Закону України «Про рекламу» і постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Типових правил розміщення зовнішньої реклами» від 29.12.2003 № 2067.

Таким чином, дія статті 7 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не поширюється на данні правовідносини сторін, оскільки плата за тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів не є орендною, а тому колегія суддів вважає, що її нарахування здійснено правомірно.

Як вбачається з розрахунку ціни позову, Виконком Маріупольської міської ради просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за тимчасове користування місцями розміщення рекламних засобів у розмірі 24 776, 84 грн. за період 26.06.2012 по 10.12.2015.

Колегія суддів вважає, що нарахування плати за тимчасове користування місцями розміщення рекламних засобів за період з 26.06.2012 до 20.03.2013, тобто до укладення спірного Договору, є неправомірним і таким, що суперечить положенням укладеного між сторонами Договору та приписам чинного законодавства з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 193 ГК України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Аналогічні приписи закріплені й у статті 526 ЦК України.

Як встановлено частиною першою статті 16 Закону України «Про рекламу», розміщення зовнішньої реклами у населених пунктах проводиться на підставі дозволів, що надаються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад на підставі типових правил, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 32 Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2003 № 2067 плата за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності, встановлюється у порядку, визначеному органами місцевого самоврядування, а місцем, що перебуває у державній або приватній власності, на договірних засадах з його власником або уповноваженим ним органом (особою).

Порядок внесення плати за тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів, що перебувають у комунальній власності, визначено в Положенні про порядок розміщення зовнішньої реклами на території м. Маріуполя, затвердженого рішенням Виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 15.06.2011 № 178.

Згідно з п. 6.3 зазначеного Положення оплата за тимчасове користування місцями розташування спеціальних конструкцій здійснюється на договірних засадах з їх власником або уповноваженими органами.

Дійсно, відповідно до частини третьої статті 631 ЦК України сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

Однак, за умовами п. 1.6 Договору місця розташування рекламних засобів вважаються переданими Виконкомом і прийнятими Розповсюджувачем з моменту укладення цього Договору, а Договір набирає чинності з дня його укладання, тобто з 22.03.2013.

Крім того, колегія суддів зауважує, що сама лише наявність дозволу, передбаченого статтею 16 Закону України «Про рекламу», не є підставою для нарахування плати за користування місцями розташування рекламних засобів, адже, як передбачено п. 32 Типових правил розміщення зовнішньої реклами та п. 6.3 Положення про порядок розміщення зовнішньої реклами на території м. Маріуполя, таке нарахування провадиться на договірних засадах, а докази користування відповідачем місцями розташування рекламних засобів у період до укладення спірного Договору відсутні.

Не надано таких доказів як суду першої так і суду апеляційної інстанцій.

З наведеного вбачається, що хоча пунктом 3.5 Договору і встановлено, що його дія поширюється на зобовязання щодо внесення плати за користування місцями розміщення рекламних засобів за попередній період, однак до моменту укладення спірного Договору таке зобовязання в розумінні статті 509 ЦК України не виникло, а тому обовязок відповідача зі внесення такої плати у період до 22.03.2013 відсутній.

Викладене вище також не спростовується умовами п. 3.9 Договору, відповідно до якого плата за тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів вноситься Розповсюджувачем незалежно від факту встановлення спеціальних конструкцій зовнішньої реклами, оскільки, згідно з п. 5.1 Договору, він набирає чинності з моменту його укладання, тобто з 22.03.2013.

З цих же мотивів не може вважатися підставою для стягнення плати за тимчасове користування місцями розміщення рекламних засобів до набрання чинності Договором і встановлення у п. 3.3 загальної суми Договору за 5 років, розрахованої з дня отримання дозволу на тимчасове користування місцями розміщення рекламних засобів (Додаток № 1 до Договору).

Колегія суддів також зауважує, що умови Додаткової угоди № 1 не змінюють та не припиняють дію умов Договору про тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів № 32 від 22.03.2013 та не створюють нового зобовязання для сторін, а тому вважає, що ТОВ «Містраль Плюс» зобовязано вносити плату за тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів в порядку п. 3.5 Договору, тобто сплатити 1 025, 78 грн. протягом пяти робочих днів з дня укладання Договору (у період з 22 по 29 березня 2013 року) та вносити наступні платежі авансом до 10 числа місяця, що передує місяцю, за який здійснюється оплата.

Загальна сума плати за тимчасове користування місцями розміщення рекламних засобів за Договором № 32 від 22.03.2013 за період з березня 2013 року по грудень 2015 року становить 22 567, 16 грн., тобто 1 025, 78 грн. на місяць.

Таким чином, враховуючи, що ТОВ «Містраль Плюс» здійснило часткову оплату за тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів у період з березня по жовтень 2014 року та з жовтня по листопад 2015 року в сумі 10 493, 96 грн., а також пільги за розміщення соціальної реклами у 2014 році в сумі 1 025, 78 грн., з відповідача на користь позивача підлягає стягненню плата за тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів за період з березня 2013 року по грудень 2015 року в розмірі 11 047, 42 грн. (13 335, 14 грн. - 2 287, 72 грн.), а тому рішення місцевого господарського суду підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог про стягнення 2 287, 72 грн. за безпідставністю.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Виконавчого комітету Маріупольської міської ради задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Донецької області від 02.02.2016 у справі № 905/90/16 підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог про стягнення основного боргу в розмірі 2 287, 72 грн. з наведених вище підстав. В іншій частині рішення залишається без змін.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на заявника, а за подання позовної заяви на сторін пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 102, 103, 105 ГПК України, Донецький апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Маріупольської міської ради, м. Маріуполь Донецької області, на рішення Господарського суду Донецької області від 02.02.2016 у справі № 905/90/16 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Донецької області від 02.02.2016 у справі № 905/90/16 скасувати в частині задоволення позовних вимог про стягнення суми основного боргу в розмірі 2 287, 72 грн.

Абзац другий резолютивної частини рішення Господарського суду Донецької області від 02.02.2016 у справі № 905/90/16 викласти в такій редакції:

«Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Містраль Плюс» (83048, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Апатова, 121, прим. 41, ) на користь Виконавчого комітету Маріупольської міської ради (87500, Донецька область, м. Маріуполь, пр. Мира, 70, ) основний борг у розмірі 11 047, 42 грн. та судовий збір за подання позовної заяви в сумі 543, 07 грн.»

В іншій частині рішення залишити без змін.

Господарському суду Донецької області видати відповідний наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.А. Скакун

Судді: Л.Ф. Чернота

ОСОБА_3