ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

11.05.16р. Справа № 904/2925/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Альтинг Д" (м. Дніпропетровськ)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Темпори" (м. Дніпропетровськ)

про стягнення пені за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 116 903 грн. 97 коп.

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 - представник (довіреність № 12 від 04.01.2016)

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Альтинг Д" (далі - позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області із позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Темпори" (далі - відповідач) пеню за прострочення виконання зобов`язання за договором відступлення права вимоги № 4 від 30.06.2015 у розмірі 116 903 грн. 97 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань за договором відступлення права вимоги № 4 від 30.06.2015, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю "Атимус", позивачем та відповідачем, в частині повного та своєчасного розрахунку за договором купівлі-продажу цінних паперів № БВ-71-11 від 30.12.2014 в сумі 385 000 грн. 00 коп. Так, за прострочення виконання зобов'язання, на підставі пункту 4.2. договору купівлі-продажу цінних паперів № БВ-71-11 від 30.12.2014, позивач нарахував та просить стягнути з відповідача пеню за період прострочення з 15.08.2015 по 11.04.2016 в сумі 116 903 грн. 97 коп.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 15.04.2016 порушено провадження у справі та призначено її розгляд в засіданні на 11.05.2016.

Від позивача надійшло письмове підтвердження (вх.суду 28897/16 від 11.05.2016), що у провадженні господарських судів України або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішує спір, немає справи зі спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав та немає рішення цих органів з такого спору. До вказаного підтвердження позивач також долучив підписаний позивачем та відповідачем акт звірки, відповідно до якого заборгованість відповідача станом на 05.05.2016 складає 385 000 грн. 00 коп.

У судове засідання 11.05.2016 з'явився представник позивача.

Представник відповідача у судове засідання 11.05.2016 не з'явився, причин нез'явлення суду не повідомив, відзиву на позов та інші витребувані судом документи не надав, з приводу чого суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини 1 статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

Так, частиною 2 статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" визначено, що в Єдиному державному реєстрі містяться відомості щодо юридичної особи, зокрема, про місцезнаходження останньої.

На підтвердження адреси відповідача судом долучено до матеріалів справи Спеціальний витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 15.04.2016, з якого вбачається, що місцезнаходженням відповідача є: 49051, м. Дніпропетровськ, проспект Газети "Правда", будинок 35-А, на яку і була направлена кореспонденція господарського суду для відповідача.

При цьому, поштове відправлення на адресу відповідача, в якому містилася ухвала суду від 15.04.2016, не було повернуто за зворотною адресою, не повернулося також і поштове повідомлення про його отримання відповідачем.

Слід зазначити, що особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини 1 статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

В разі, якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду (пункт 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011).

Так, судом здійснені всі можливі заходи щодо належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, а саме: юридична адреса, на яку надсилалась кореспонденція суду, підтверджена Спеціальним витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 15.04.2016; судом було здійснено відстеження поштового відправлення суду на адресу відповідача, шляхом формування витягу з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання вказаного поштового відправлення суду, а також виготовлялась копія реєстру № 175 на відправку замовленої пошти по Дніпропетровську з повідомленням від 18.04.2016, які долучені до матеріалів справи. При цьому, відповідно до вказаних документів поштове відправлення з ухвалою суду було повернуто 06.05.2016 за зворотною адресою з довідкою Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" форми "За закінченням терміну зберігання".

Суд наголошує на тому, що ухвала суду від 15.04.2016 була надіслана відповідачу завчасно, з урахуванням Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958.

Господарський суд прийшов до висновку, що незнаходження відповідача за його юридичною адресою, що має наслідком неотримання кореспонденції суду про повідомлення щодо часу та місця розгляду даної справи, не може прийматися до уваги судом, оскільки свідчить, що неотримання ухвал суду відповідачем відбулося саме з його вини. Відповідач, у разі незнаходження за його юридичною адресою, повинен був докласти зусиль про отримання поштових відправлень за цією адресою. Крім того, неотримання ухвал суду відповідачем у вказаному випадку не може бути причиною для порушення законного права позивача на розумний строк розгляду його справи.

Отже, суд приходить до висновку, що відповідач про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, оскільки ухвала суду від 15.04.2016 була надіслана на адресу відповідача, яка підтверджена Спеціальним витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 15.04.2016 завчасно, та не отримана відповідачем внаслідок його недобросовісної поведінки, що полягає у незабезпеченні вчасного отримання поштової кореспонденції за своєю юридичною адресою.

При цьому, стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Відповідно до абзацу 1 пункту 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Суд вважає, що відповідач не скористався своїм правом на участь у судовому засіданні та вважає можливим розглянути справу за відсутності представника відповідача, оскільки останній повідомлений про час та місце судового засідання належним чином, а матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення.

У судовому засіданні 11.05.2016 представник позивача виклав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні з підстав, що викладені ним у позовній заяві.

Також представником позивача було повідомлено, що станом на теперішній час відповідач жодного платежу на погашення боргу не здійснив, на підтвердження чого долучив до матеріалів справи підписаний та скріплений печатками позивача та відповідача акт звірки станом на 05.05.2016.

Судом було зауважено, що будь-яких клопотань від відповідача щодо відкладення розгляду справи не надходило.

Судом також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

У пункті 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Так, справа розглядається за наявними в ній матеріалами, визнаними судом достатніми, в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача,

ВСТАНОВИВ:

Згідно частин 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

З матеріалів справи вбачається, що 30.12.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Атимус" (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Темпори" (покупець) було укладено договір купівлі-продажу цінних паперів № БВ-71-11, за умовами пункту 1.1 якого продавець зобов'язується передати, а покупець прийняти та сплатити вартість цінних паперів на умовах договору. Предметом цього договору є цінні папери, а саме: акції прості іменні, бездокументарної форми існування, у кількості 1 990 000 шт., номінальною вартістю кожної 0 грн. 25 коп., емітентом яких є ПрАТ "Промислові регіони" (), загальна вартість пакету цінних паперів становить 844 155 грн. 00 коп., що і складає загальну суму договору (пункти 1.2., 1.3. договору купівлі-продажу цінних паперів № БВ-71-11 від 30.12.2014).

В подальшому, між Товариством з обмеженою відповідальністю "Атимус" (далі - кредитор-1), Товариством з обмеженою відповідальністю "Альтинг Д" (далі - кредитор-2) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Темпори" (далі - боржник) було укладено договір відступлення права вимоги № 4 від 30.06.2015 (далі - договір, а.с.11-12), в якому сторони визначили, що на момент його укладення боржник має зобов'язання перед кредитором-1 в сумі 844 155 грн. 00 коп., відповідно до акту звірки на 30.06.2015, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу цінних паперів № БВ-71-11 від 30.12.2014.

У пункті 2 договору, з урахуванням змін, внесених додатковою угодою № 1 від 01.07.2015, сторони визначили, що кредитор-1, керуючись вимогами цивільного законодавства передає кредитору-2 право вимоги погашення частини зобов'язань боржника, включаючи суму боргу вказаної в пункті 3 даної додаткової угоди, суму збільшення боргу на індекс інфляції, 3% річних та пені, в порядку та розмірі передбаченому основним договором (пункт 4.2. договору № БВ-71-11 від 30.12.2014). На підставі пункту 1 статті 512 Цивільного кодексу України договір є договором про заміну кредитора в зобов'язаннях.

Також, у договорі відступлення права вимоги № 4 від 30.06.2015, сторони визначили наступне:

- кредитор-1 та кредитор-2 у договорі досягли домовленості про те, що право вимоги погашення заборгованості боржника перед кредитором-1 у розмірі 385 000 грн. 00 коп. у вказаному об'ємі передає кредитору-2 (пункт 3 договору);

- з моменту підписання договору право вимоги від боржника сплати заборгованості у розмірі вказаному в пункті 3 договору, за основним договором виникає виключно у кредитора-2 (пункт 4 договору);

- боржник погоджується з відступленням кредитором-1 права вимоги боргу за основним договором кредитору-2, що підтверджується підписанням договору боржником (пункт 5 договору).

У пункті 8 вказаного договору сторони дійшли згоди, що договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до виконання сторонами своїх зобов'язань.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 28.12.2015 по справі № 904/9142/15 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Альтинг Д" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Темпори" про стягнення заборгованості за договором відступлення права вимоги № 4 від 30.06.2015 у розмірі 385 000 грн. 00 коп. задоволені у повному обсязі.

Вказане рішення суду мотивоване тим, що на виконання умов договору Товариство з обмеженою відповідальністю "Атимус" передало у власність Товариству з обмеженою відповідальністю "Темпори" передбачені договором купівлі-продажу цінних паперів № БВ-71-11 від 30.12.2014 цінні папери, що підтверджується актом прийому-передачі цінних паперів від 30.12.2014. Проте зобов'язання за договором останній не виконав. При цьому, 30.06.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Атимус" (кредитор-1), Товариством з обмеженою відповідальністю "Альтинг Д" (кредитор-2) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Темпори" (боржник) було укладено договір № 4 відступлення права вимоги, за яким боржник зобов'язується сплатити позивачу суму боргу не пізніше 45 днів від дати підписання цього договору. Суд встановив, що з огляду на дату підписання договору, кінцевим строком сплати боргових зобов'язань відповідача мало бути 15.08.2015, але в порушення умов договору відповідач не виконав своїх зобов'язань, у зв'язку з чим вказану суму було стягнуто з відповідача рішенням суду.

Невиконання рішення суду та наявність заборгованості відповідача перед позивачем в сумі 385 000 грн. і стало причиною звернення до суду із позовом про стягнення пені за період прострочення з 15.08.2015 по 11.04.2016 в розмірі 116 903 грн. 97 коп.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Зобов'язання є правовідношенням, в якому беруть участь дві сторони: боржник та кредитор. Боржником у зобов'язанні є особа, яка має обов'язок виконати на користь кредитора певну дію або утриматися від виконання певної дії. Тобто боржник - це зобов'язана сторона. В свою чергу кредитором є сторона зобов'язання, яка має право вимагати вчинення на свою користь певної дії або утриматися від її вчинення. Тобто кредитор - це уповноважена сторона.

Відповідно до частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок:

1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги);

2) правонаступництва;

3) виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем);

4) виконання обов'язку боржника третьою особою.

Кредитор у зобов'язання може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 513 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Статтею 514 Цивільного кодексу України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Отже, вказана норма визначає загальне правило, в силу якого на заміну кредитора у зобов'язанні згода боржника не потрібна. Однак, встановлює виключення з відповідного правила - відповідна заміна неможлива без згоди кредитора у випадках, встановлених законом. Крім того, конструкція відповідної норми дозволяє зробити висновок, що загальне правило, визначене відповідною нормою, щодо заміни кредитора без згоди боржника, може бути змінено за волевиявленням сторін, оскільки вона визначає, що інше правило може бути встановлено у договорі, зокрема, такому, в силу якого виникає зобов'язання у якому здійснюється заміна. Це відповідає загальним принципам цивільного та господарського законодавства.

Так, договір відступлення права вимоги № 4 від 30.06.2015 було укладено за участю боржника - Товариства з обмеженою відповідальністю "Темпори", який є стороною вказаного договору.

Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України).

Так, статтею 204 Цивільного кодексу України встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Так, в пункті 2 договору сторони вказали, що на підставі пункту 1 статті 512 Цивільного кодексу України договір є договором про заміну кредитора в зобов'язаннях.

Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов'язанні допускається протягом усього часу існування зобов'язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

Отже, вказані правовідносини регулюються, зокрема, нормами статей 512-519 Цивільного кодексу України.

При цьому, у пунктах 6 та 7 договору вказано, що кредитор-1 протягом 5 робочих днів з дня підписання договору, зобов'язується передати кредитору-2 документи, пов'язані з відступленням права вимоги, фінансову та іншу необхідну кредитору-2 документацію. Боржник зобов'язується сплатити заборгованість перед кредитором-2 в сумі вказаній в пункті 3 договору не пізніше 45 днів з дати підписання договору.

Як матеріалами справи, так і рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 28.12.2015 по справі № 904/9142/15 підтверджується, що вказане зобов'язання було відповідачем порушено, заборгованість в сумі 385 000 грн. 00 коп. у визначені в пункті 7 договору строки погашена відповідачем не була.

Крім того, в матеріалах справи міститься акт звірки взаємних розрахунків, підписаний та скріплений печатками позивача та відповідача, відповідно до якого станом на 05.05.2016 у відповідача наявна заборгованість перед позивачем в сумі 385 000 грн. 00 коп.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Враховуючи вищезазначене, факт наявності основної заборгованості за договором у відповідача перед позивачем в сумі 385 000 грн. 00 коп. належним чином доведений та документально підтверджений.

У зв'язку з чим суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності з частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно зі статтями 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Так, у пункті 2 договору відступлення права вимоги № 4 від 30.06.2015, з урахуванням змін, внесених додатковою угодою № 1 від 01.07.2015, сторони визначили, що кредитор-1, керуючись вимогами цивільного законодавства передає кредитору-2 право вимоги погашення частини зобов'язань боржника, включаючи суму боргу вказаної в пункті 3 даної додаткової угоди, суму збільшення боргу на індекс інфляції, 3% річних та пені, в порядку та розмірі передбаченому основним договором (пункт 4.2. договору № БВ-71-11 від 30.12.2014).

У пункті 4.2. договору купівлі-продажу цінних паперів № БВ-71-11 від 30.12.2014 вказано, що у разі прострочення покупцем виконання обов'язків по оплаті купівельної вартості цінних паперів продавцю, сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення, від суми невиконаного зобов'язання, за кожний день прострочення оплати цінних паперів.

На підставі вказаних пунктів договорів, з урахуванням того, що відповідачем були порушені його зобов'язання за договором купівлі-продажу, позивачем була нарахована пеня за період прострочення з 15.08.2015 по 11.04.2016 у розмірі 116 903 грн. 97 коп.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку пені, зробленого позивачем, та встановлено, що під час його проведення позивачем не були враховані положення частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, та було нараховано пеню більше ніж за шість місяців, в той час, як правомірним буде нарахування пені в період з 15.08.2015 по 14.02.2016.

Отже, розрахунок пені, здійснений позивачем та доданий до матеріалів справи, визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

Так, враховуючи визначений судом період прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, застосувавши межі періоду, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок пені за вказаним періодом, судом було встановлено що пеня за період прострочення з 15.08.2015 по 14.02.2016 складає 90 486 грн. 50 коп.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення пені підлягають частковому задоволенню в сумі 90 486 грн. 50 коп.

Отже, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судовий збір відповідно до приписів статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 1, 4-5, 33, 34, 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Темпори" (49051, м.Дніпропетровськ, проспект Газети "Правда", будинок 35-А; ідентифікаційний код 38528393) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Альтинг Д" (49000, м.Дніпропетровськ, Запорізьке Шосе, будинок 37; ідентифікаційний код 37901336) - 90 486 грн. 50 коп. - пені, 1 357 грн. 30 коп. частину витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя ОСОБА_2