ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" квітня 2016 р. Справа № 922/5053/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Плужник О.В., суддя Могилєвкін Ю.О. , суддя Пушай В.І.

при секретарі Кузнєцовій І.В.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідача - ОСОБА_1, довіреність від 25.03.2016 року.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ПАТ "Всеукраїнський ОСОБА_2" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ОСОБА_3, м. Київ (вх. №660 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 09.11.15 року у справі № 922/5053/15

за позовом ПАТ "Всеукраїнський ОСОБА_2" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ОСОБА_3, м. Київ

до Дочірнього підприємства "Консалтекс" ТОВ "Австрія-Капітал", м. Харків

про стягнення 6 997 564,62 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Публічне акціонерне товариство "Всеукраїнський ОСОБА_2" (позивач) звернувся до відповідача - Державного підприємства "Консалтекс" Товариства з обмеженою відповідальністю "Австрія-Капітал", в якій позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №390 від16 серпня 2007 року у розмірі 6997564,62 грн.

Рішенням господарського суду Харківської області від 09.11.2015 року у справі №922/5053/15 (суддя Светлічний Ю.В.) у задоволенні позову відмовлено.

Позивач не погодився з зазначеним рішенням, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на його незаконність та необгрнтованість, порушення норм матеріального і процесуального права при його прийнятті.

Просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 09.11.2015 року у справі №922/5053/15 та прийняти нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Як зазначає позивач у своїй скарзі, в оскаржуваному рішенні у якості підстав для відмови в задоволенні позову місцевий господарський суд послався на те, що відповідно до статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а із матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до господарського суду з даним позовом 01.09.2015 р., тобто з пропуском встановленого вимогами чинного законодавства строку для захисту порушеного права, а саме строк позовної давності сплив 15.08.12 р.

Також, в рішенні суд послався на п.1.1.2. кредитного договору, де сторони погодили, що термін остаточного повернення кредиту 15 серпня 2009 року, у даному разі застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки. Враховуючи пропущення позивачем строку позовної давності на звернення до господарського суду Харківської області з даним позовом без наведення поважних причин пропущення позовної давності, суд і дійшов висновку про обґрунтованість клопотання відповідача про застосування позовної давності до спірних правовідносин, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Але, на думку апелянта, зазначені висновки місцевого господарського суду в рішенні від 09.11.2015 року по справі №922/5053/15 є хибними та недоречними, так як сам же суд звернув увагу на те, що з аналізу зазначених норм права вбачається, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, та що відповідно до статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась про порушення свого права, а у даному випадку уповноваженій особі Фонду стало відомо про наявність непогашеної кредитної заборгованості ДП "Консалтекс" ТОВ "Австрія-Капітал" перед ПАТ "ВіЕйБі Банк" за Кредитним договором №390 від 16 серпня 2007 року лише після запровадження в банку тимчасової адміністрації та проведення нею інвентаризації кредитних справ юридичних осіб позичальників банку.

Таким чином, як вважає апелянт, перебіг позовної давності суд повинен був обчислювати від дня, коли особа довідалась про порушення свого права, тобто з дня запровадження Фондом гарантування вкладів фізичних осіб тимчасової адміністрації у ПАТ "ВіЕйБі Банк" та призначення уповноваженої особи і саме з 21.11.2014 року.

Також, на думку апелянта, є хибним висновки суду про те, що сторонами кредитного договору погоджено термін остаточного повернення кредиту 15 серпня 2009 року, так як згідно до умов визначених в п. 7.4. Кредитного договору №390 від 16.08.2007 р., цей Договір набирає чинності з дати його укладення та діє до повного виконання Сторонами прийнятих на себе зобовязань, що не є виконаними на дату звернення з позовом до суду.

На підставі наведених Законодавчих норм, Публічне акціонерне товариство Всеукраїнський акціонерний банк, вважає, що рішення господарського суду Харківської області від 09.11.2015 року по справі №922/5053/15 було прийнято місцевим господарським судом з порушенням та неправильним застосування норм матеріального і процесуального права, тому воно підлягає скасуванню.

Відповідач вважає рішення суду законним та обґрунтованим, прийнятим відповідно до норм матеріального та процесуального права, надав заперечення на апеляційну скаргу, в яких просить рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Позивач свого представника в засідання судової колегії не направив, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду апеляційної скарги.

До початку судового засідання надав заяву про звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Статтею 8 Закону України "Про судовий збір" передбачена можливість відстрочення або розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від сплати цього збору з урахуванням майнового стану сторони.

При цьому, вказаною статтею передбачено право суду, а не обов'язок щодо відстрочки, розстрочки або звільнення від сплати судового збору.

Як вбачається з матеріалів справи, судом двічі було відстрочено сплату судового збору ПАТ "Всеукраїнський ОСОБА_2": до 28.03.2016 року та у зв'язку з відкладенням розгляду справи - до 25.04.2016 року.

Крім того, враховуючи, що статтею 129 Конституції України, як одну із засад судочинства, визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, то самі лише обставини, пов'язані з відсутністю коштів, призначених для сплати судового збору, не можуть вважатися підставою для звільнення від такої сплати.

Вищевказаний висновок відповідає правовій позиції Вищого господарського суду України, викладеній в п. 5 інформаційного листа ВГСУ від 05.07.2012 №01-06/869/2012 "Про деякі питання практики застосування Закону України "Про судовий збір".

Приймаючи до уваги викладене, клопотання заявника про звільнення від сплати судового збору судова колегія залишає без задоволення.

Судова колегія, в межах вимог передбачених ст. 101 ГПК України, повторно розглянувши справу та перевіривши повноту, законність та бґрунтованість рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про залишення рішення господарського суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом першої інстанції 16 серпня 2007 року між позивачем (кредитодавець) та відповідачем (позичальник) було укладено кредитний договір №390 (далі по тексту - кредитний договір).

Відповідно до умов, визначених цим кредитним договором та додатковими угодами до нього, що складають невідємну частину цього Договору, позивач надав відповідачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти (далі по тексту - кредит) в сумі - 200000,00 (двісті тисяч) доларів США 00 центів.

Згідно п.1.1.2. кредитного договору, сторони погодили, що термін остаточного повернення кредиту 15 серпня 2009 року.

Як правомірно зазначив суд першої інстанції в своєму рішенні відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Договір є обовязковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (частина перша статті 626 ЦК України).

Визначення поняття зобовязання міститься у частині першій статті 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобовязання є прострочення - невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобовязання" (статті 530, 631 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Під час розгляду справи відповідач заявив клопотання про застосування позовної давності з підстав пропущення строку позовної давності, від кінцевого терміну повернення кредиту, який сторони визначили 15.08.09 р.

Тому посилання апелянта на те, що згідно до умов визначених в п. 7.4. Кредитного договору №390 від 16.08.2007 р. цей Договір набирає чинності з дати його укладення та діє до повного виконання Сторонами прийнятих на себе зобовязань, щодо визначення строку позовної давності є безпідставною, оскільки умова укладеного сторонами договору про те, що останній діє до повного виконання зобов'язань не є умовою про збільшення позовної давності, оскільки остання за своєю правовою природою є певним періодом у часі (частина перша статті 251, стаття 256 ЦК України), який починається від конкретного дня і спливає також у певний момент часу.

Аналогічна правова позиція визначена у постанові пленуму Вищого господарського суду України (із змінами) №10 від 29.05.2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів".

Як правомірно зазначив суд першої інстанції у своєму рішенні, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 Цивільного кодексу України).

Згідно з частинами 1,2 статті 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Загальний строк позовної давності встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257ЦК України).

Відповідно до частин 3,4 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З аналізу зазначених норм права вбачається, що позовна давність є строком предявлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими субєктами, які уповноважені законом звертатись до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права.

Згідно п.1.1.2. кредитного договору, сторони погодили, що термін остаточного повернення кредиту 15 серпня 2009 року.

У даному разі застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до господарського суду з даним позовом 01.09.2015 р., тобто з пропуском встановленого вимогами чинного законодавства строку для захисту порушеного права, а саме строк позовної давності сплив 15.08.12 р.

Враховуючи пропущення позивачем строку позовної давності на звернення до господарського суду Харківської області з даним позовом без наведення поважних причин пропущення позовної давності, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про обґрунтованість клопотання відповідача про застосування позовної давності до спірних правовідносин, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Посилання апелянта (позивача) на те, що уповноваженій особі Фонду стало відомо про наявність непогашеної кредитної заборгованості ДП "Консалтекс" ТОВ "Австрія-Капітал" перед ПАТ "ВіЕйБі Банк" за Кредитним договором №390 від 16 серпня 2007 року лише після запровадження в банку тимчасової адміністрації та проведення нею інвентаризації кредитних справ юридичних осіб позичальників банку і перебіг позовної давності суд повинен був обчислювати від дня запровадження Фондом гарантування вкладів фізичних осіб тимчасової адміністрації у ПАТ "ВіЕйБі Банк" та призначення уповноваженої особи і саме з 21.11.2014 року, також є безпідставною, оскільки, якщо порушення права мало місце до призначення ліквідаційної комісії, а позов подається у процесі ліквідації юридичної особи, перебіг позовної давності починається з моменту, коли про порушене право чи про особу, що його порушила, стало відомо чи мало стати відомо правовласникові, а не ліквідаційній комісії.

У зв'язку з наведеним господарськими судами не можуть братися до уваги також доводи новопризначеного (новообраного) керівника підприємства, установи, організації про те, що він дізнався про порушене право очолюваної ним юридичної особи лише з часу свого призначення (обрання), оскільки позовна вимога заявляється про захист прав саме юридичної особи, а не прав її керівника.

Аналогічна правова позиція визначена у постанові пленуму Вищого господарського суду України (із змінами) №10 від 29.05.2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів".

На підставі вищевикладеного, рішення господарського суду Харківської області від 09.11.2015 року у справі №922/5053/15 прийнято з урахуванням фактичних обставин справи та діючого законодавства, без порушень норм матеріального та процесуального права, тому підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Таким чином, керуючись ст.ст. 33, 49, 99, 101, п. 1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 09.11.2015 року у справі №922/5053/15 залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський ОСОБА_2" (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, 27-Т, ) на користь Державного бюджету України (отримувач коштів - УДКСУ у Дзержинському районі м. Харкова, рахунок отримувача - 2003, код отримувача - 37999654, банк отримувача - ГУДКСУ у Харківській області, код банку отримувача - 851011) 115459,82 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Наказ доручити видати господарському суду Харківської області.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до касаційної інстанції Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 28.04.16

Головуючий суддя Плужник О.В.

Суддя Могилєвкін Ю.О.

Суддя Пушай В.І.