номер провадження справи 1/13/16
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.04.2016 Справа № 908/996/16

за позовом: Відкритого акціонерного товариства Запоріжжяобленерго (69035, м. Запоріжжя, вул. Сталеварів, буд.14)

до відповідача: Публічного акціонерного товариства Запорізький завод феросплавів (69035, м. Запоріжжя, вул. Діагональна, буд. 11)

про визнання правочину недійсним

ОСОБА_1

за участю представників сторін:

від позивача ОСОБА_2, довіреність № 52 від 31.12.2015 р.;

від відповідача ОСОБА_3, довіреність № 18-135 від 18.12.2015 р.;

ОСОБА_4, довіреність № 18-165 від 30.12.2015 р.

СУТНІСТЬ СПОРУ:

14.04.2016 р. до господарського суду Запорізької області надійшов позов Відкритого акціонерного товариства Запоріжжяобленерго про визнання недійсним правочину - заяви Публічного акціонерного товариства Запорізький завод феросплавів про припинення зобовязань зарахуванням зустрічних однорідних вимог від 07.04.2016 р. на суму 206 041 479,40 грн., вчинену у відношенні Відкритого акціонерного товариства Запоріжжяобленерго.

Позов заявлено на підставі ст.ст. 202, 203 ГК України, ст.ст. 203, 215, 598, 599, 601, 602 ЦК України, Закону України «Про електроенергетику», Правил користування електричною енергією, ГПК України та договору про постачання електричної енергії № 3 від 01.11.2012 р., укладеного між позивачем та відповідачем.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним. На підставі ст. 601 Цивільного кодексу України та ст. 203 Господарського кодексу України відповідач припинив зобовязання, з однієї сторони, - зобовязання позивача в частині повернення надмірно сплачених коштів по оплаті послуг з компенсації перетікання реактивної електричної енергії в розмірі 206 041 479,40 грн., а з іншої сторони, зобовязання відповідача з оплати активної електричної енергії в січні-лютому 2015 р., грудні 2015 р. (частково) в розмірі на загальну суму 206 041 479,40 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 202 та ч. 3 ст. 203 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється, зокрема, зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк виконання якої настав або строк якої не визначений чи визначений моментом витребування, для чого достатньо заяви однієї сторони. Позивач зазначив, що загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Згідно положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК Кодексу. Позивачем вказано, що заява відповідача не відповідає вимогам ч. 2 ст. 1-1, ч. 8 ст. 26 Закону України «Про електроенергетику», п. 6.3 Правил користування електричною енергією, затверджених Постановою НКРЕ від 31.07.1996 р. № 28, оскільки законом визначено спеціальний (особливий) порядок оплати електричної енергії, причому така оплата може здійснюватись виключно у грошовій формі, що унеможливлює припинення зобовязання з оплати електричної енергії зарахуванням, оскільки енергопостачальник має право лише на певну (згідно з алгоритмом) частку коштів, які надходять від споживача електричної енергії. Оплата електричної енергії може бути здійснена споживачами або третіми особами на рахунок зі спеціальним режимом використання, при цьому така оплата в обовязковому порядку повинна бути здійснена лише грошовими коштами. Вважає, що спірний правочин (заява) не відповідає вимогам ч. 2 ст. 15-1, ч. 8 ст. 26 Закону України «Про електроенергетику», п. 6.3 Правил та умовам договору, а отже має бути визнаний судом недійсним. Просить позов задовольнити.

15.04.2016 р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі, судове засідання призначено на 28.04.2016 р. на 14 год. 30 хв., про що сторони були повідомлені належним чином, відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України.

26.04.2016 р. від відповідача у справі надійшов відзив на позовну заяву про визнання недійним правочину. У відзиві відповідач не визнає позов. Просить відмовити у задоволенні вимог позивача. Вважає доводи викладені в позовній заяві помилковими та безпідставними. Відповідачем визнано, що на момент вчинення оспорюваного правочину існували зустрічні, однорідні, грошові вимоги відповідача до позивача щодо сплати (повернення) суми коштів за послуги з перетоків реактивної електроенергії в сумі 206 041 479,40 грн., на підставі договору про постачання електричної енергії від 01.11.2012 р. №3 та позивача до відповідача щодо сплати заборгованості за електричну енергію в сумі 303 357 547,07 грн., на підставі договору про постачання електричної енергії від 01.11.2012 р. № 3. Заявою про припинення зобовязання зарахуванням зустрічних однорідних вимог від 07.04.2016 року відповідач, керуючись ст. 601 ЦК України та ст. 203 ГК України вчинив односторонній правочин та припинив зобовязання ПАТ «Запорізький завод феросплавів» перед ВАТ «Запоріжжяобленерго» щодо сплати за спожиту у лютому 2015 року в сумі 145 668 165,40 грн. та грудні 2015 року, частково, в сумі 60 373 314 грн., а загалом в сумі 206 041 479,40 грн., електричну енергію по договору про постачання електричної енергії від 01.11.2012 року №3, зарахуванням зустрічної однорідної (грошової) вимоги ПАТ «Запорізький завод феросплавів» до ВАТ «Запоріжжяобленерго» щодо повернення останнім суми в розмірі 206 041 479,40 грн., яка є переплатою за послуги з перетоків реактивної електроенергії по договору про постачання електричної енергії від 01.11.2012 року №3. Посилається на те, що ст.ст. 601, 602 ЦК України, 203 ГК України, ст.15-1 Закону України «Про електроенергетику», та інші нормативно-правові акти діючого законодавства не містять заборони щодо припинення зобовязання по оплаті за електричну енергію зарахуванням зустрічної однорідної вимоги. Відповідач, в обґрунтування своїх доводів також послався на судову практику у подібних правовідносинах.

До відзиву відповідачем було додано документи на його обґрунтування, які були залучені до матеріалів справи.

27.04.2016 р. від позивача у справі надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи довідок про наявність заборгованості та розрахунків за послуги з компенсації реактивної е/е по ПАТ «Запорізький завод феросплавів».

Клопотання позивача було задоволено. Документи долучені до матеріалів справи.

28.04.2016 р. від відповідача надійшли письмові пояснення, в яких останній вказує, що заяву про припинення зобовязання зарахуванням зустрічних однорідних вимог було подано відповідачем позивачу 08.04.2016 р. вх. № 10406/001. Зауважує про помилкове включення у відзиві в загальну суму припинення зобовязань зі сплати пені 3 094 893 грн. 20 коп., 3% річних 204 959 грн. 81 коп. та інфляційних нарахувань в сумі 3 759 207 грн. 21 коп. за січень-лютий 2015 року. Вказує, що заявою, відповідач припинив грошові зобовязання в загальній сумі 206 041 479,40 грн., що включає, зобовязання зі сплати за спожиту електроенергію у лютому 2015 року в сумі 145 668 165,40 грн. та грудні 2015 року, в сумі 60 373 314 грн. Вважає, що внаслідок вчинення відповідачем одностороннього правочину, з моменту його надання 08.04.2016 р. позивачу, зустрічні однорідні (грошові) зобовязання в сумі 206 041 479 грн. 40 коп. були припинені.

В судовому засіданні 28.04.2016 р. представник позивача повністю підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.

Представники відповідача заперечували проти позовних вимог, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

За клопотанням представників сторін розгляд справи здійснювався без застосування технічних засобів фіксації судового процесу.

По закінченні судового засідання судом було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

01.11.2012 р. між ВАТ «Запоріжжяобленерго» (постачальником електричної енергії) та ПАТ «Запорізький завод феросплавів» (споживачем) було укладено договір про постачання електричної енергії №3 із відповідними додатками.

Відповідно до предмету договору, позивач продає відповідачу електричну енергію для забезпечення потреб його електроустановок з приєднаною потужністю, а відповідач оплачує позивачу вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору.

Як свідчать матеріали справи, зокрема, акт звірки розрахунків між сторонами, та підтверджується сторонами, станом на 01.04.2016 року відповідач мав перед позивачем невиконане грошове зобовязання по оплаті за спожиту електричну енергію, в сумі 303 357 547,07 грн.: 145 668 165,40 грн. (залишок заборгованості за спожиту електроенергію у лютому 2015 року), 97 306 346,40 грн. (залишок заборгованості за спожиту електроенергію у грудні 2015 року), 60 383 035,27 грн. (залишок заборгованості за спожиту електроенергію у березні 2016 року).

04.04.2016 року відповідач звернувся до відповідача із вимогою про повернення до 05.04.2016 року переплати за послуги з перетоків реактивної електроенергії за договором про постачання електричної енергії від 01.11.2012 р. № 3 в сумі 206 041 479,40 грн., що виникло внаслідок сплати коштів за послуги з перетоків реактивної електроенергії за платіжними дорученнями №274526 від 16.12.2015 року на суму 50 000 000,00 грн.; №275130 від 28.12.2015 року на суму 24 500 000,00 грн.; №276656 від 21.01.2016 року на суму 35 000 000,00 грн.; №276870 від 26.01.2016 року на суму 36 100 000,00 грн.; №280764 від 30.03.2016 року на суму 33 000 000,00 грн.; №280765 від 31.03.2016 року на суму 34 000 000,00 грн. зменшених на розмір фактично наданих послуг з перетоків реактивної електроенергії. Вимога отримана позивачем 04.04.2016 р. У відповіді на вимогу, позивач вказав відповідачу, що питання повернення коштів з послуги з компенсації перетікання реактивної електроенергії буде розглядатись після повного погашення заборгованості за спожиту електроенергію.

Враховуючи наявність у відповідача перед позивачем станом на 01.04.2016 року грошового зобовязання по сплаті коштів за активну електричну енергію в сумі 303 357 547,07 грн. за договором про постачання електричної енергії від 01.11.2012 р. № 3, а у позивача перед відповідачем зобовязання з повернення грошових коштів за послуги з перетоків реактивної електроенергії в сумі 206 041 479,40 грн. за договором про постачання електричної енергії від 01.11.2012 р. № 3, заявою б/н від 07 квітня 2016 року відповідач звернувся до позивача про припинення зобовязання зарахуванням зустрічних однорідних вимог (вх. номер 10406/001 від 08.04.2016 року).

Відповідно до п. 4 вказаної заяви, відповідач, керуючись ст. 601 ЦК України та 203 ГК України, припинив зобовязання (грошові вимоги) сторін шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог сторін один до одного, а саме: зобовязання відповідача перед позивачем щодо плати спожитої за договором про постачання електричної енергії від 01.11.2012 р. № 3 активної електроенергії у січні-лютому 2015 р., грудні 2015 р. частково, в розмірі 206 041 479 грн. 40 коп. (слід зазначити, що як встановлено судом, та підтверджується сторонами у справі, відповідач не мав перед позивачем станом на день складення заяви заборгованості за січень 2015 р., і відповідачем у заяві січень 2015 р. був зазначений помилково, а зазначена заборгованість в сумі 206 041 479 грн. 40 коп. складається з наступних періодів та сум: у лютому 2015 року в сумі 145 668 165,40 грн. та грудні 2015 року в сумі 60 373 314 грн.), та зобовязання позивача перед відповідачем в розмірі 206 041 479,40 грн., яке виникло внаслідок прострочення повернення надмірно сплачених коштів по оплаті послуги з компенсації перетікання реактивної електричної енергії за договором про постачання електричної енергії від 01.11.2012 року №3.

Визнання недійсним правочину - заяви Публічного акціонерного товариства Запорізький завод феросплавів про припинення зобовязань зарахуванням зустрічних однорідних вимог від 07.04.2016 р. на суму 206 041 479,40 грн., вчинену у відношенні Відкритого акціонерного товариства Запоріжжяобленерго, з підстав того, що заява не відповідає вимогам чинного законодавства, і таке зарахування порушує порядок розрахунків за електричну енергію, було предметом судового позову у цій справі.

Проаналізувавши фактичні обставини справи, оцінивши представлені докази, заслухавши представників сторін, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, в силу наступного.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Приписами ст. 601 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов'язань, в одному із яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов'язанні є кредитором у другому).

Вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам: бути зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим); бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, у зв'язку з чим зарахування як спосіб припинення зазвичай застосовується до зобов'язань по передачі родових речей, зокрема грошей); строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Зарахування є одностороннім правочином, для нього достатньо заяви однієї сторони.

За наявності всіх наведених вище умов згоди іншої сторони для зарахування не потрібно.

Відповідно до вимог ст. 602 ЦК України не допускається зарахування зустрічних вимог: про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю; про стягнення аліментів; щодо довічного утримання (догляду); у разі спливу позовної давності; в інших випадках, встановлених договором або законом.

Законом України "Про електроенергетику" врегульовано порядок здійснення розрахунків за закуплену на оптовому ринку електричну енергію, проте, в законі відсутні будь-які положення щодо заборони припинення зобов'язань шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

Статтею 26 Закону України "Про електроенергетику" та п. 6.3 Правил користування електричною енергією, на яку також посилається позивач, як на норми, які встановлюють заборону проведення заліку, передбачено обов'язки та відповідальність споживачів енергії, визначаються рахунки, на які вносять плату за електричну енергію споживачі та наслідки у випадку перерахування споживачами плати за електричну енергію на інші рахунки, окрім поточного рахунку із спеціальним режимом використання енергопостачальника в уповноваженому банку.

Тобто, нормами зазначених статей не передбачені положення щодо заборони припинення зобов'язань шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог. Отже, спеціальне законодавство не містить заборони на припинення зобов'язань шляхом проведення заліків зустрічних вимог.

Не містить вказаної заборони припинення зобов'язань шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог і договір між сторонами.

В даному випадку, вимоги, які зазначені у заяві , є зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим); є саме однорідними (зараховуються вимоги про передачу саме грошових коштів); строк виконання по зустрічним вимогам, вказаних у заяві, настав на час її складення.

Отже, з моменту вчинення відповідачем заяви про припинення зобовязання зарахуванням зустрічних однорідних вимог щодо позивача (08.04.2016 р.) зустрічні, однорідні (грошові) зобовязання (зобовязання відповідача перед позивачем щодо плати спожитої за договором про постачання електричної енергії від 01.11.2012 р. № 3 активної електроенергії в сумі 206 041 479 грн. 40 коп.: у лютому 2015 року в сумі 145 668 165,40 грн. та грудні 2015 року (частково) в сумі 60 373 314 грн., та зобовязання позивача перед відповідачем в розмірі 206 041 479,40 грн., яке виникло внаслідок прострочення повернення надмірно сплачених коштів по оплаті послуги з компенсації перетікання реактивної електричної енергії за договором про постачання електричної енергії від 01.11.2012 року №3) є припиненими.

Встановивши наявність між сторонами однорідних грошових вимог на суму 206 041 479 грн. 40 коп. та відсутність законодавчих обмежень для здійснення їх зарахування на підставі ст. 601 ЦК України, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав до визнання спірного правочину недійсним.

Аналогічна позиція у спірних правовідносинах викладена Вищим господарським судом України у постановах від 09 серпня 2012 року у справі №34/8; від 13 червня 2012 року у справі №26/387; від 30 липня 2012 року у справі № 5011-65/637-2012.

Відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України сторони зобовязані вживати заходів до всебічного, повного та обєктивного дослідження всіх обставин справи.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України, статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтями 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський судовий процес здійснюється на засадах змагальності та рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. При цьому принцип змагальності передбачає покладання тягаря доказування на сторони, покладання на них відповідальності за доведеність їхніх вимог чи заперечень; вимагає від сторін ініціативи та активності в реалізації їхніх процесуальних прав.

Відповідно до чинного законодавства України, позовні заяви повинні подаватись до суду в разі порушення відповідачем законних прав та інтересів позивача. Тобто подання позовної заяви є способом захисту порушених прав та законних інтересів правомірної сторони.

Позивачем не доведено правомірність заявлених позовних вимог.

На підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір за позовом в сумі 1 378 грн. 00 коп. відноситься на позивача.

Керуючись ст. ст. 22, 33, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення оформлено і підписано « 29» квітня 2016 року.

Суддя О.І. Немченко