РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.05.2016Справа №910/5091/16

За позовом: Приватного акціонерного товариства "Одесавинпром"

до відповідача: Приватного підприємства "Олєвєр"

про стягнення заборгованості в розмірі 688 232,93 грн. (з урахування заяви про збільшення розміру позовних вимог)

Суддя Комарова О.С.

Представники сторін:

від позивача: Микитенко Т.В. (представник за довіреністю);

від відповідача не з'явились.

У судовому засіданні 10 травня 2016 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Приватне акціонерне товариство "Одесавинпром", 22.03.2016 року звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою б/н від 18.03.2016 року до відповідача, Приватного підприємства "Олєвєр" про стягнення заборгованості в розмірі 666 196,71 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.03.2016 року порушено провадження у справі № 910/5091/16 та призначено розгляд справи на 12.04.2016 року.

Через відділ діловодства суду 08.04.2016 року від представника позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду, оформлені супровідним листом б/н б/д, які булі долучені судом до матеріалів справи.

В судовому засіданні 12.04.2016 року представник позивача позовні вимоги підтримав та дав пояснення по суті спору, а також подав додаткові пояснення б/н від 12 квітня 2016 року та заяву про збільшення розміру позовних вимог б/н від 12 квітня 2016 року.

У заяві про збільшення розміру позовних вимог позивач просив суд стягнути з Приватного підприємства "Олєвєр" заборгованість за договором дистрибуції в сумі 688 232,93 грн. з них: основного боргу - 666 196,71 грн. та інфляційної складової боргу - 22 036,22 грн. Відповідна заява була прийнята судом до розгляду.

Представник відповідача у судове засідання 12.04.2016 року не з'явився, вимог ухвали суду про порушення провадження у справі не виконав, про причини неявки до суду не повідомив, про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.04.2016 року відповідно до положень ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено до 10.05.2016 року.

В судовому засіданні 10.05.2016 року представник позивача позовні вимоги підтримав та дав пояснення по суті спору. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, вимог ухвали суду про порушення провадження у справі не виконав, про причини неявки до суду не повідомив, про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

Пунктом 11 "Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2007р. (02.04.2009р.)" передбачено, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Згідно із абз. 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосування засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

У відповідності до п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувався з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд, -

ВСТАНОВИВ:

01 січня 2013 року між Приватним акціонерним товариством "Одесавинпром" (далі - компанія, позивач) та Приватним підприємством "Олєвєр" (далі - дистриб'ютор, відповідач) було укладено Договір дистрибуції № 1/13 (надалі по тексту - Договір), за умовами п. 1.1 якого компанія, зокрема, зобов'язується передати у власність дистриб'ютора продукцію, для її подальшого розповсюдження на території на умовах та порядку, визначених Договором, а дистриб'ютор зобов'язується прийняти товар у власність та сплатити його вартість, а також здійснити дії, необхідні для розповсюдження та просування продукції на території умовах та порядку, визначених Договором.

Пунктом 4.7 Договору передбачено, що право власності на товар від позивача до відповідача переходить в момент підписання товарно-транспортної та видаткової накладної представником відповідача на складі останнього.

Відповідно до п.п. 5.1, 5.2 Договору оплата товару здійснюється на умовах відстрочення платежу. Строк виникнення зобов'язань по оплаті товару визначається з моменту відвантаження товару, з урахуванням періоду відстрочення платежу - 70-ти календарних днів. Обов'язок з оплати товару, реалізованого відповідачу на умовах відстрочення платежу, повинен бути здійснений до спливу граничної дати виконання обов'язку.

Позивач зазначив, що на виконання умов договору передав у власністю дистриб'ютора продукцію, а саме алкогольні напої на загальну суму 899 456,13 грн., а відповідач прийняв товар на загальну суму 899 456,13 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними, проте відповідна сума підлягає зменшенню на суму бою в розмірі 33 581,82 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи актами та розрахунками до податкових накладних, а отже, за розрахунками позивача, заборгованість відповідача складала 865 874,31 грн.

Окрім того, позивач повідомив, що між ним та відповідачем було укладено договори про зарахування зустрічних однорідних вимог від 12.05.2014 року та від 24.06.2014 року, відповідно до яких сторони дійшли згоди згідно зі ст. 601 Цивільного кодексу України, де вказано, що зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Таким чином, відповідно до договору про зарахування зустрічних однорідних вимог від 12.05.2014 року сторони погодили, що зарахування зустрічних однорідних вимог за договором № 1/13 від 01.01.2013 року складає 118 608,60 грн. В матеріалах справи наявний спірний договір, який є підписаним та скріпленим печатками обох сторін.

Надалі, як вказав позивач, 24.06.2014 року сторонами було підписано ще один договір про зарахування зустрічних однорідних вимог, відповідно до якого, сторони погодили, що зарахування зустрічних однорідних вимог за договором № 1/13 від 01.01.2013 року складає 81 069,00 грн. В матеріалах справи наявний спірний договір, який є підписаним та скріпленим печатками обох сторін.

Відповідно до викладеного, з розрахунку позивача заборгованість відповідача перед позивачем за договором № 1/13 від 01.01.2013 року складає 666 196,71 грн. (899 456,13 грн./поставлена продукція/ - 33 581,82 грн. /бій алкогольних напоїв/ - 118 608,60 грн. / договір про зарахування зустрічних однорідних вимог від 12.05.2014 року/ - 81 069,00 грн. / договір про зарахування зустрічних однорідних вимог від 24.06.2014 року/).

Оцінивши наявні у матеріалах справи документи та докази, з урахування заяви про збільшення розміру позовних вимог, господарський суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 1 Господарського процесуального кодексу України визначено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Нормами ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін, як установлено нормами ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України.

Приписами ч. 1 ст. 665 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) сплатити за нього певну грошову суму.

Нормами ст. 691 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами ч. 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Як уже було встановлено судом, 01 січня 2013 року між Приватним акціонерним товариством "Одесавинпром" та Приватним підприємством "Олєвєр" було укладено Договір дистрибуції № 1/13, за умовами п. 1.1 якого компанія, зокрема, зобов'язується передати у власність дистриб'ютора продукцію, для її подальшого розповсюдження на умовах та порядку, визначених Договором, а дистриб'ютор зобов'язується прийняти товар у власність та сплатити його вартість.

З матеріалів справи випливає, що на виконання умов Договору, позивач, поставив алкогольні напої на загальну суму 899 456,13 грн., а відповідач прийняв товар на загальну суму 899 456,13 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними, проте відповідна сума була зменшена позивачем на суму бою в розмірі 33 581,82 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи актами та розрахунками до податкових накладних, а тому заборгованість відповідача, з урахуванням бою, складала 865 874,31 грн.

Згідно зі ст. 601 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Як встановлено судом, сторонами були укладені договори про зарахування зустрічних однорідних вимог від 12.05.2014 року та від 24.06.2014 року, відповідно до яких сторони дійшли згоди зобов'язання за договором № 1/13 від 01.01.2013 року, строк виконання яких настав, припинити зарахуванням зустрічних однорідних вимог на суму 199 677,60 грн. (118 608,60 грн. + 81 069,00 грн.).

Таким чином, суд дійшов висновку про наявну непогашену заборгованість відповідача перед позивачем в розмірі 666 196,71 грн. ( 899 456,13 грн./поставлена продукція/ - 33 581,82 грн. /бій алкогольних напоїв/ - 118 608,60 грн. / договір про зарахування зустрічних однорідних вимог від 12.05.2014 року/ - 81 069,00 грн. / договір про зарахування зустрічних однорідних вимог від 24.06.2014 року/).

Отже, з урахуванням приписів ст. 530 Цивільного кодексу України та положень договору, беручи до уваги неспростування відповідачем факту неоплати поставленого товару, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором дистрибуції № 1/13 від 01.01.2013 року в розмірі 666 196,71 грн.

При зверненні до суду (в заяві про збільшення розміру позовних вимог) позивач також просив стягнути з відповідача інфляційне збільшення суми боргу в розмірі 22 036,22 грн.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

З положень п.1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до приписів Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція.

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.97 № 62-97р; цього листа вміщено в газеті "Бизнес" від 29.09.97 N 39, а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство" і "Ліга".

Зокрема, рекомендації Верховного Суду України, викладені в листі № 62-97р від 03.04.1997 року щодо порядку нарахування індексів інфляції при розгляді судових справ передбачають, що сума, яка внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад, травня, індексується за період з розрахунком травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

Положеннями пунктів 3.1 та 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17 грудня 2013 року № 14 визначено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Пунктом 1.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Таким чином, здійснивши перевірку розрахунків інфляційних втрат, суд дійшов висновку, що вони здійснені вірно в розмірі 22 081,56 грн.

Проте, позивачем заявлено вимогу про стягнення інфляційних втрат в сумі 22 036,22 грн., тобто в меншому розмірі, беручи до уваги сплачений судовий збір в розмірі 10 323,49 грн.

А отже, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача інфляційних втрат в сумі 22 036,22 грн. за розрахунком позивача.

У відповідності зі ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Як встановлено судом, відповідач не скористався наданими йому ст.22 Господарського процесуального кодексу України правами, жодного разу не з'явився у судові засідання, про дату і місце проведення яких був повідомлений належним чином, жодного доказу на спростування доводів позивача, або доказів, які б свідчили про відсутність у нього обов'язку сплатити заявлені до стягнення кошти, суду не надав.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, підлягають задоволенню про стягнення 688 232,93 грн., з них: 666 196,71 грн. основного боргу та інфляційних втрат - 22 036, 22 грн.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору в сумі 10 323,49 грн. відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 4-3, 33, 34, 43, 49, ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2.Стягнути з Приватного підприємства "Олєвєр" (ЄДРЮОФОП 30302704, адреса: 04080, м. Київ, ВУЛ. ВІКЕНТІЯ ХВОЙКИ, будинок 18/14) на користь Приватного акціонерного товариства "Одесавинпром" (ЄДРЮОФОП 00412027, адреса: 65044, місто Одеса, ФРАНЦУЗЬКИЙ БУЛЬВАР, будинок 10) грошові кошти: основного боргу 666 196,71 грн. (шістсот шістдесят шість тисяч сто дев'яносто шість гривень 71 копійка), інфляційних втрат - 22 036,22 грн. (двадцять дві тисячі тридцять шість гривень 22 копійки) та судовий збір в розмірі 10 323,49 грн. (десять тисяч триста двадцять три гривні 49 копійок). Видати наказ.

3. Копію рішення направити відповідачу у справі № 910/5091/16.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку та в строки, передбачені нормами ст.ст. 91, 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 16.05.2016 року.

Суддя О.С. Комарова