ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2016 року Справа № 910/21845/15

Вищий господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого суддіЄвсікова О.О.,
суддівКролевець О.А.,
Попікової О.В.,
розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Фінанс"
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 18.02.2016 (головуючий суддя Шапран В.В., судді Андрієнко В.В., Буравльов С.І.)
на рішення Господарського суду міста Києва від 23.10.2015 (суддя Шкурдова Л.М.)
у справі№ 910/21845/15 Господарського суду міста Києва
за позовомПублічного акціонерного товариства "Енергобанк"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Фінанс"
простягнення коштів,
за участю представників
позивачаКохановський В.С.,
відповідачаКренець О.С., Виноградська О.Б.,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.10.2015, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.02.2016, позовні вимоги задоволені повністю: стягнуто з позивача на користь відповідача 2.900.000,00 грн. заборгованості за кредитом, 547.399,36 грн. заборгованості за процентами, 302.243,84 грн. пені за несвоєчасне повернення кредиту та 91.460,09 грн. пені за прострочення сплати процентів.

Не погоджуючись із зазначеними рішенням та постановою, відповідач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення місцевого суду та постанову апеляційного суду скасувати, а справу направити на новий розгляд до місцевого суду.

Вимоги та доводи касаційної скарги мотивовані тим, що судами попередніх інстанцій було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також порушено норми матеріального та процесуального права, зокрема ст.ст. 4-7, 5, 7, 32, 34, 43, ч. 1 ст. 57 ч. ст. 79, 82, 84 ГПК України, ст. 193 ГК України, ст.ст. 525, 526, 626 ЦК України. Доводи касаційної скарги зводяться до того, що суди попередніх інстанцій безпідставно відхилили клопотання відповідача про зупинення провадження у справі до розгляду пов'язаної із нею справи № 910/11673/15 про визнання недійсними окремих положень Договору про надання кредитної лінії № 1205-16 від 10.05.2012, на підставі якого заявлено до стягнення заборгованість у даній справі. Також скаржник вважає, що суди не надали належної оцінки дотриманню банком п. 8.2 Договору щодо досудового врегулювання спору.

Усіх учасників судового процесу відповідно до статті 111-4 ГПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

Колегія суддів, обговоривши доводи касаційної скарги, заслухавши представників учасників судового процесу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судами, 10.05.2012 між Публічним акціонерним товариством "ЕНЕРГОБАНК" та ТОВ "Вердикт Фінанс" був укладений договір про надання кредитної лінії № 1205- 16.

Відповідно до пунктів 1.1, 1.2 кредитного договору (зі змінами та доповненнями) банк надає позичальнику грошові кошти у вигляді відкличної відновлювальної кредитної лінії з лімітом заборгованості у розмірі 21.500.000,00 грн.

Термін користування кредитом - до 05.12.2015 (пункт 1 додаткової угоди № 9 до кредитного договору).

Згідно з пунктом 8.2 кредитного договору банк має право вимагати дострокового повернення заборгованості за цим договором в повному обсязі у випадку прострочення сплати чергового платежу за кредитом та процентів за користування кредитом.

Позивач виконав зобов'язання за кредитним договором належним чином, проте відповідач допустив прострочення виконання договірних зобов'язань, внаслідок чого станом на 11.08.2015 утворилася заборгованість у розмірі 3.841.103,29 грн., в т.ч. штрафні санкції, а тому позивач звернувся до суду з відповідним позов для захисту свого порушеного права.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Пунктами 3.1, 3.3 кредитного договору передбачено, що видача кредиту на цілі, зазначені в п. 1.6 цього договору, здійснюється у безготівковій формі на підставі заяви позичальника шляхом перерахування на рахунки, визначені в заяві позичальника.

На виконання умов договору про надання кредитної лінії № 1205-16 від 10.05.2012 позивач надавав кредитні кошти позичальнику, що підтверджується меморіальним ордером № 1068188 від 10.05.2012.

Додатковою угодою № 3 від 27.10.2014 до кредитного договору передбачений графік зменшення ліміту кредитування на період з 27.10.2014 по 05.12.2015.

Позичальник з січня 2015 року допустив прострочення виконання зобов'язання щодо сплати кредиту та процентів за користування кредитом, що призвело до виникнення заборгованості.

Відповідачу у зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за кредитним договором № 1205-16 від 10.05.2012 направлено повідомлення-вимога № 2782/5 від 12.08.2015 щодо виконання зобов'язання шляхом сплати кредитної заборгованості.

Проте така вимога не була виконана відповідачем.

Твердження скаржника стосовно того, що позивач не дотримався вимог чинного законодавства України та умов договору стосовно надання часу боржнику на добровільне виконання зобов`язання після отримання вимоги та подав позов до суду через 9 днів після направлення самої вимоги, колегією суддів до уваги з огляду на таке. Відповідно до п. 1.7-1 Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" господарському суду необхідно мати на увазі, що питання про те, чи мало місце пред'явлення кредитором боржникові вимоги про оплату, вирішується не під час прийняття судом позовної заяви, а виключно в процесі вирішення ним спору по суті. Отже, коли господарським судом буде з'ясовано, що таку вимогу пред'явлено після початку розгляду ним справи зі спору, пов'язаного зі стягненням заборгованості, то відповідний позов може бути задоволений, якщо строк виконання грошового зобов'язання настав до прийняття рішення по суті справи.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідачем здійснювалось часткове повернення кредитних коштів та сплата процентів за користування кредитом. Борг відповідача за тілом кредиту станом на 11.08.2015 становив 2.900.000,00 грн., а відсотків за користування кредитом було сплачено 7.440.121,19 грн.

Представником відповідача не надано доказів того, що ТОВ "Вердикт Фінанс" кредитні кошти повернуті в повному обсязі та в строки, визначені умовами кредитного договору та укладених до нього додаткових угод.

Стосовно твердження скаржника про те, що у нього відсутній борг за кредитним договором від 10.05.2012 з огляду на те, що постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.12.2015 у справі № 910/11673/15 було визнано недійсними пункти як кредитного договору, так і додаткових угод до нього в частині розміру та обов`язку сплати відповідачем комісійних платежів, а отже вказані кошти зараховуються як оплата за тіло кредиту, колегія суддів зазначає наступне.

Дійсно, відповідачем був заявлений позов до банку про визнання недійсними пунктів як кредитного договору, так і додаткових угод до нього в частині розміру та обов`язку сплати відповідачем комісійних платежів.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.07.2015 в задоволенні позову було відмовлено.

Проте постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.12.2015 апеляційна скарга позивача була задоволена, рішення місцевого суду скасовано, а позовні вимоги задоволені. Визнано недійсним: додаток № 2 до договору про падання кредитної лінії № 1205-16, пункт 3 додаткової угоди № 5 від 19 липня 2013 року до договору про надання кредитної лінії № 1205-16, пункт 3 додаткової угоди № 6 від 01 жовтня 2013 року до договору про надання кредитної лінії № 1205-16, пункт 4 додаткової угоди № 7 від 27 січня 2014 року до договору про надання кредитної лінії № 1205-16, пункт 4 додаткової угоди № 8 від 05 червня 2014 року до договору про надання кредитної лінії № 1205-16, пункт 3 додаткової угоди № 9 від 27 жовтня 2014 року до договору про надання кредитної лінії № 1205-16.

Зокрема, вказаною постановою суду було встановлено, що від імені ТОВ "Вердикт Фінанс" директор Бровко О.О. діяв з перевищенням своїх повноважень та підписав угоди із умовою сплати комісійних платежів, які не були погодженні Загальними зборами товариства та, відповідно, сплатив на користь банку кошти в розмірі 1.278.350,00 грн., що фактично повинні були використані на погашення тіла кредиту та процентів за користування таким кредитом.

Зважаючи на те, що судом було встановлено неправомірність факту сплати ТОВ "Вердикт Фінанс" на користь банку коштів в розмірі 1.278.350,00 грн. як комісійних платежів, скаржник зазначає, що вказані кошти треба вважати таким, що сплачені в якості повернення тіла кредиту.

Однак колегія суддів зазначає, що постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.12.2015 було встановлено, що банк зобов`язаний повернути позичальникові кошти, отримані як сплату комісійних платежів, проте, зважаючи, що ТОВ "Вердикт Фінанс" не заявлялись вимоги про застосування наслідків недійсності правочинів, суд не має правових підстав для зобов`язання вчиняти вказані дії.

Враховуючи зазначене та норми чинного законодавства України, суд апеляційної інстанції, в рамках розгляду даного спору, не мав достатніх правових підстав для зарахування сплачених позичальником коштів як комісійних платежів за кредитним договором та додатковими угодами до нього в рахунок погашення відповідачем тіла кредиту за таким договором.

При цьому скаржник не позбавлений можливості звернутися в рамках окремого позовного провадження із відповідним позовом до банку про застосування наслідків недійсності правочинів та повернення останнім вказаних вище грошових коштів.

Згідно з п. 1 додаткової угоди № 5 до кредитного договору процентна ставка за користування кредитом становить 27 % річних.

Перевіривши розрахунок основної суми боргу в розмірі 2.900.000,00 грн. та нарахованих позивачем процентів за користування кредитом в розмірі 547.399,36 грн., суди дійшли обґрунтованого висновку, що такий розрахунок є аргументованим та арифметично вірним, а отже в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню.

Крім того позивачем заявлялися вимоги до відповідача про стягнення пені за несвоєчасне повернення кредиту та прострочення сплати процентів за користування кредитом.

Згідно зі ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), у разі такого порушення настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з пунктом 9.1 кредитного договору за порушення строків погашення заборгованості за кредитом та/або сплати процентів за користування кредитом та/або комісій, банк має право нараховувати позичальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення від суми простроченої заборгованості. Пеня нараховується за весь термін дії кредитного договору та до повного виконання позичальником зобов'язань по погашенню простроченої заборгованості.

Відповідно до положень ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок штрафних санкцій за прострочення повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування коштами, колегія суддів погоджується із висновком судів, що такий розрахунок є арифметично вірним та обґрунтованим, а тому вимоги в частині стягнення з відповідача 302.243,84 грн. пені за несвоєчасне повернення кредиту та 91.460,09 грн. пені за прострочення сплати процентів за користування кредитом підлягають задоволенню в повному обсязі.

Також колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що судами було безпідставно відхилено клопотання відповідача про зупинення провадження у справі до розгляду пов'язаної із нею справи № 910/11673/15 про визнання недійсними окремих положень Договору про надання кредитної лінії № 1205-16 від 10.05.2012, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 79 ГПК України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

При цьому нормами чинного законодавства України надано право суду під час вирішення спору про стягнення заборгованості досліджувати та повноцінно вивчати відповідний договір (в даному випадку кредитний), а отже, у разі наявності підстав, визнавати такий договір недійсним чи окремі його частини в рамках розгляду справи про стягнення заборгованості на підставі п. 1 ч. 1 ст. 83 ГПК України. Крім того судом апеляційної інстанції встановлено, що застосування наслідків недійсності окремих частин кредитного договору не стосується даного предмету спору, а пов'язане з іншим договором банківського вкладу, укладеним між позивачем та відповідачем.

Як встановлено колегією суддів та зазначено самим скаржником у касаційній скарзі, постанова суду апеляційної інстанції у справі № 910/11673/15 набрала законної сили 10.12.2015, тобто після прийняття рішення місцевим судом у даній справі (23.10.2015).

Відтак, відповідних обставин на час прийняття оскаржуваного рішення місцевого суд не існувало.

А тому апеляційний перегляд оскаржуваного рішення місцевого суду з урахуванням обставин, встановлених у справі № 910/11673/15, фактично призвів би до перегляду справи по суті на основі інших фактичних та правових підстав, що є недопустимим на стадії апеляційного провадження відповідно до вимог ГПК України.

Водночас колегія суддів відзначає, що згідно зі ст. 112 ГПК України господарський суд може переглянути прийняте ним судове рішення, яке набрало законної сили, за нововиявленими обставинами, що мають істотне значення для справи і не могли бути відомі заявникові.

Відповідно до ст. 111-5 ГПК України касаційна інстанція використовує процесуальні права суду першої інстанції виключно для перевірки юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення у рішенні або постанові господарського суду.

Згідно зі ст. 111-7 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на обмеженість процесуальних дій касаційної інстанції, пов'язаних із встановленням обставин справи та їх доказуванням, колегія суддів відхиляє всі інші доводи скаржника, які фактично зводяться до переоцінки доказів та необхідності додаткового встановлення обставин справи, а також на довільному тлумаченні чинного законодавства.

Відповідно до ст. 111-9 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

На думку колегії суддів, висновок місцевого та апеляційного судів про наявність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог є законним, обґрунтованим, відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам, а доводи касаційної скарги його не спростовують.

З огляду на викладене, підстав для зміни або скасування постановлених у справі рішення місцевого суду та постанови апеляційної інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 85, 111-5, 111-7, 111-9, 111-11 ГПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Фінанс" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 23.10.2015 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 18.02.2016 у справі №910/21845/15 - без змін.

Головуючий суддя О.О. Євсіков
суддіО.А. Кролевець
О.В. Попікова