РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.03.2016Справа №910/32912/15

За позовом Публічного акціонерного товариства "Український Бізнес Банк"

в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Український Бізнес Банк" Білої Ірини Володимирівни

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Велес-Д"

про визнання недійсними договорів та зобов'язання вчинити дії

Суддя Селівон А.М.

Представники сторін:

Від позивача: Лизуненко А.В. - представник, довіреність № 146 від 11.01.16,

Від відповідача: Сергєєва В.С. - представник, довіреність б/н від 13.08.2015

В судовому засіданні на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Український Бізнес Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Український Бізнес Банк" Білої Ірини Володимирівни звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Велес-Д" про визнання недійсними договорів та зобов'язання вчинити дії, а також стягнення судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 1 218,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на той факт, що укладення договір факторингу № 12 від 08.12.14 р. між сторонами відбулось з порушенням вимог чинного законодавства, а саме: на підставі підробленого протоколу спільного засідання комітету управління активами і пасивами та тарифного комітету ПАТ «Укрбізнесбанк» від 07.11.2014; за заниженою вартістю (без проведення попередньої оцінки); з перевищенням повноважень (одноособово без колегіального рішення правління ПАТ «Укрбізнесбанк»), в зв'язку з чим позивач вважає, що договір факторингу № 12 від 08.12.2014 містить ознаки нікчемності, визначені ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Одночасно позивач зазначає, що оспорюваний правочин був забезпечений іпотекою, заставою та порукою, отже, останні договори також є недійсними, та просить суд на підставі ст. 215 ЦК України та ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визнати спірні договори факторингу та відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, поруки та застави недійсними, застосувавши одночасно наслідки недійсності договору факторингу № 12 від 08.12.14 р. шляхом повернення переданих за договором документів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.01.2016 позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 910/32912/15 та призначено до розгляду на 28.01.2016.

У судовому засіданні 28.01.2016 оголошено перерву до 16.02.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.02.2016 розгляд справи відкладено на 03.03.2016.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 03.03.2016 за клопотанням представника відповідача продовжено строк розгляду спору на п'ятнадцять днів та оголошено перерву до 31.03.2016.

У судові засідання 28.01.2016, 03.03.2016 та 31.03.2016 з'явились уповноважені представники сторін.

У судове засідання 16.02.2016 з'явився уповноважений представник позивача.

Уповноважений представник відповідача у судове засідання 16.02.2016 не з'явився.

Про дату, час і місце розгляду даної справи 16.02.2016 відповідач повідомлений належним чином, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою про оголошення перерви від 28.01.2016.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 28.01.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшли наступні документи:

1.Заява про забезпечення позову б/н від 20.01.2016, шляхом заборони ТОВ «Велес-Д» відступати на користь третіх осіб право вимоги, набуте останнім на підставі Договору факторингу № 12 від 08.12.14 р., укладеного між сторонами;

2.Заява про долучення документів до матеріалів справи б/н від 28.01.2016;

3.Клопотання про здійснення технічної фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувальних технічних засобів б/н від 28.01.2016;

4. Повідомлення про відсутність спору між тими ж сторонами про той же предмет і з тих же підстав б/н від 28.01.2016.

Вищеперелічені документи долучено судом до матеріалів справи.

Також до початку судового засідання 28.01.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника відповідача надійшло повідомлення по справі б/н від 28.01.2016 та відзив на позовну заяву б/н від 28.01.2016, в якому останній заперечив проти позову, зазначаючи, що посилання позивача щодо наявності ознак підроблення рішення спільного засідання Комітету управління активами і пасивами та тарифного комітету ПАТ «Укрбізнесбанк» від 07.11.2014 не відповідає дійсності, оскільки за результатами розгляду заяви позивача про вчинення кримінального правопорушення щодо підроблення відповідного рішення постановою слідчого Селидівського МВ ГУ МВС України в Донецькій області капітаном міліції Желтухіним А.О. від 22.10.2015, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001167 від 09.06.2015, закрито у зв'язку з встановленою відсутністю в діях посадових осіб ПАТ «Укрбізнесбанк» складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 366 КК України. Окрім цього, на думку відповідача, твердження позивача щодо відчуження активу за заниженою вартістю також не відповідає дійсності, зважаючи на той факт, що таке відчуження відбулося за винагороду у розмірі 266 925,43 грн., яку позивач прийняв у повному розмірі, а заборгованість фізичних осіб-кредиторів на момент укладення спірного договору факторингу, а саме на 08.12.2014 вже списана, як безнадійна. Також у відзиві відповідач зазначає, що уповноважена особа Фонду мала провести аудиторський аналіз договорів згідно п. 1.19 Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 75 від 16.04.15р., натомість здійснено оцінку майнових прав, за результатами якої складено звіт, який, на думку відповідача, не може бути прийнятий судом до уваги. В доповнення до обґрунтування заперечень проти позову відповідач посилається на ненаведення позивачем норм права та положень Статуту, які б доводили обставину щодо перевищення повноважень при укладенні сторонами договору факторингу № 12 від 08.12.14 р.

Вказані документи долучені судом до матеріалів справи.

До початку судового засідання 03.03.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи № 437 від 03.03.2016, яке судом задоволено, документи долучені судом до матеріалів справи.

У судовому засіданні 03.03.16 р. представник позивача подав клопотання № 441 від 03.03.2016 про залучення до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, оскільки на підставі постанови Правління Національного банку України "265 від 23.04.2015 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "Український бізнес банк" Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято Рішення №87 від 24.04.2015, яким з 24.04.2015 розпочато процедуру ліквідації Банку та призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію Банку, яка в межах своїх повноважень вживає заходів до повернення дебіторської заборгованості банку та повернення майна банку, що перебуває у третіх осіб.

Дане клопотання судом долучено до матеріалів справи.

Також у судовому засіданні 03.03.16 р. представник відповідача подав письмові пояснення б/н від 03.03.2016, які судом долучено до матеріалів справи.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 31.03.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника відповідача надійшли письмові пояснення б/н від 22.03.2016 щодо визнання Звіту оцінювача, як неналежного доказу, які судом долучено до матеріалів справи.

У судовому засіданні 31.03.16 р. представник позивача подав заперечення № 797 від 31.03.2016 на відзив, який судом долучений до матеріалів справи.

Також у вказаному судовому засіданні представник відповідача подав письмові пояснення б/н від 31.03.2016, які судом долучено до матеріалів справи.

Розглянувши в судовому засіданні 31.03.2016 подану позивачем заяву про забезпечення позову суд зазначає, що статтею 66 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26.12.11 р. "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" (далі - Постанова № 16) заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та гарантія реального виконання рішення суду.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

На підставі викладеного суд зауважує, що тягар доказування існування обставин, які призведуть до неможливості виконання рішення, покладається на особу, яка подала заяву про забезпечення позову та підлягає доказуванню на загальних підставах в порядку приписів статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України. Втім, викладені у позовній заяві обставини щодо вжиття заходів до забезпечення позову мотивовано лише припущеннями позивача.

Таким чином, оскільки позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження викладених фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певних видів забезпечення позову, суд доходить висновку, що в задоволенні вимог Публічного акціонерного товариства "Український Бізнес Банк" про вжиття заходів до забезпечення позову має бути відмовлено.

Розглянувши в судовому засіданні 31.03.2016 клопотання позивача № 441 від 03.03.2016 про залучення як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, поданого у судовому засіданні 03.03.2016, суд зазначає, що відповідно до статті 27 Господарського процесуального кодексу України третя особа може бути залучена до участі у справі за її заявою, а також за клопотанням сторін, прокурора або з ініціативи господарського суду, який виносить з даного питання ухвалу з обов'язковим зазначенням у ній, на стороні кого (позивача чи відповідача) залучається ця третя особа.

Згідно п. 1.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) питання про допущення або залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, до участі у справі вирішується ухвалою суду про прийняття позовної заяви до розгляду (із зазначенням про це в ухвалі про порушення провадження у справі) або під час розгляду справи, але до прийняття господарським судом рішення, з урахуванням того, чи є у цієї особи юридичний інтерес у даній справі. Саме лише зазначення в позовній заяві та/або у вступній частині судового рішення певного підприємства чи організації як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, без вирішення судом питання щодо її допущення або залучення до участі у справі не надає їй відповідного процесуального статусу.

Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з'ясовувати, чи буде у зв'язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому.

За таких обставин, беручи до уваги той факт, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження впливу винесення рішення з даного господарського спору безпосередньо на права та/або обов'язки Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та залучення вказаного Фонду в якості третьої особи до участі у справі жодним чином предметно на розгляд даної справи не впливає, за відсутності достатнього обґрунтування, в задоволенні клопотання ПАТ "Український Бізнес Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Український Бізнес Банк" Білої Ірини Володимирівни про залучення Фонду до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача судом відмовлено.

Судом в судовому засіданні 31.03.16 р. запропоновано сторонам провести судову економічну експертизу з метою встановлення оцінки права вимоги за кредитними договорами ПАТ «Укрбізнесбанк», однак уповноважені представники сторін повідомили суд, що не вбачають за необхідне та доцільне проведення судової експертизи по даній справі.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання 31.03.2016 сторонами суду не надано.

Відповідно до 2.3 Пленуму № 18 якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Судом прийнято до уваги, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника.

При цьому, оскільки суд неодноразово відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень та враховуючи обмежені процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, суд не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

За клопотанням представника позивача, поданого до початку судового засідання 28.01.2016, здійснювалось фіксування судових засідань 28.01.16 р., 03.03.16 р. та 31.03.16 р. засідань господарського суду по розгляду даної справи за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Враховуючи наявність поданого в судовому засіданні 16.02.16 р. клопотання представника позивача щодо відмови від фіксації засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу 16.02.16 р. не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколі судового засідання від 16.02.16 р.

Перед початком розгляду справи представників позивача та відповідача було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представники сторін в судових засіданнях повідомили суд, що права та обов'язки сторонам зрозумілі.

Відводу судді представниками позивача та відповідача не заявлено.

В судових засіданнях 28.01.2016, 16.02.2016, 03.03.2016, 31.03.2016 представник позивача підтримав позовні вимоги, викладені у позовній заяві, надав пояснення по справі, а також підтримав клопотання про залучення третьої особи та забезпечення позову.

Представник відповідача в судових засіданнях 28.01.2016, 16.02.2016, 03.03.2016, 31.03.2016 проти позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, відповів на питання суду та заперечував щодо задоволення клопотань про забезпечення позову та залучення третьої особи.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими сторонами доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 08.12.2014 року між Публічним акціонерним товариством "Український Бізнес Банк" (клієнт за договором, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Велес-Д" (фактор за договором, відповідач у справі) було укладено Договір факторингу № 12 (далі - Договір факторингу), відповідно до умов якого клієнт продає (переуступає) фактору право вимоги до боржника, які включають в себе Кредитний договір (далі - Кредитний договір), а фактор приймає такі права вимоги та зобов'язується передати фінансування в розпорядження клієнта за плату.

Розділами 2 - 10 Договору факторингу сторони узгодили строки та умови взаєморозрахунків, права та обов'язки сторін, вирішення спорів, строк дії договору, порядок його зміни і припинення дії, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору тощо.

Згідно пунктів 6.1 та 6.2 Договору факторингу цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін. Строк дії договору розпочинається з моменту набрання чинності цим договором та діє невизначений строк.

Вказаний Договір підписаний уповноваженими представниками сторін, зокрема, в.о. Голови правління ПАТ «Український бізнес банк» ОСОБА_6, що діяв на підставі Протоколу засідання Спостережної ради від 20.10.14 р. та Статуту та представником ТОВ «Велес-Д» за довіреністю від 01.12.14 р., зареєстрованою в реєстрі за номером 1988 ОСОБА_7 та скріплений печатками сторін.

Судом встановлено, що укладений між сторонами правочин за своїм змістом та правовою природою є договору факторингу, який підпадає під правове регулювання норм глави 73 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Статтею 1078 Цивільного кодексу України передбачено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події.

Відповідно до п. 1.1.1 Договору факторингу фактор підтверджує наявність у нього права за чинним в Україні законодавством укладати та виконувати цей договір.

Клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, але не відповідає за невиконання або неналежне виконання вимоги боржником (п. 1.1.2 Договору факторингу).

Зокрема, деталі Кредитного договору визначені в Додатку № 1 до Договору факторингу, а саме: Кредитний договір № МРОО1/Мо1 від 17.10.08 р., укладений між ПАТ «Український бізнес банк» та гр. ОСОБА_8.

Загальна сума заборгованості за Кредитним договором на дату набрання чинності цього договору, складає 1 522 855,83 доларів США, 3 211 699,15 грн. та 5 261,00 грн., що еквівалентно 26 692 542,67 грн., згідно з офіційним обмінним курсом Національного банку України на дату укладення договору; у тому числі:

- сума основного боргу 750 017,01 доларів США та 1 191 250,61 грн.;

- нараховані несплачені проценти 688 387,24 доларів США та 1 767 298,54 грн.;

- нараховані несплачені комісії у відповідності до кредитного договору 84 451,58 доларів США та 253 150,00 грн.;

- сума сплачених клієнтом судових витрат, які зазначені в рішенні суду, але несплачені боржником 5 261,00 грн. (пункт 1.1.4. Договору факторингу).

Відповідно до пункту 2.1. Договору факторингу відповідач надає фінансування позивачу у національній валюті України в сумі 266 925, 43 грн. без ПДВ. При цьому, клієнт перераховує фактору плату у розмірі 1 % від суми фінансування у національній валюті України. Сума фінансування і плати не підлягають оподаткуванню ПДВ згідно з ст. 196,1.5 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 №2755-VI.

Як свідчать матеріали справи, з метою виконання умов Договору факторингу згідно з актом приймання-передачі прав вимоги від 08.12.2014 (додаток № 2 до Договору факторингу), копія якого міститься в матеріалах справи, клієнт передав, а фактор прийняв права вимоги (з усією документацією), як визначено у Договорі факторингу та у Додатку № 1 до цього Договору, фінансування під відступлення прав вимоги складає 266 925,43 грн., плата складає 1% від суми фінансування у національній валюті України.

Окрім цього, згідно з актом прийому-передачі документів до Договору факторингу від 08.12.2014 (додаток № 3 до Договору факторингу), копія якого наявна в матеріалах справи, позивач передав, а відповідач прийняв документи в кількості 197 штук, перелік яких визначений в цьому акті.

Тобто, внаслідок укладення спірного Договору факторингу ПАТ «Український Бізнес Банк» було відступлено право вимоги виконання зобов'язань ОСОБА_8 на користь ТОВ «Велес-Д» у загальному розмірі 26 692 542,67 грн., натомість, як стверджує позивач в позовній заяві та відповідачем не заперечувалось, ТОВ «Велес-Д» було здійснено оплату коштів в сумі 266 925,43 грн. на користь позивача - ПАТ «Український Бізнес Банк».

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема у зв'язку з укладенням договорів та інших правочинів (п. 1 ч. 2 ст.11 Цивільного кодексу України).

В силу ст. 510 Цивільного кодексу України сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно ст. ст. 513, 514 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Статтею 517 Цивільного кодексу передбачено, що первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

У відповідності до положень ст. 519 Цивільного кодексу України первісний кредитор у зобов'язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов'язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.

Судом також встановлено, що на виконання умов Договору факторингу 08.12.2014 між Публічним акціонерним товариством "Український Бізнес Банк" (первісний заставодержатель/іпотекодержатель) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Велес-Д" (новий заставодержатель/іпотекодержатель) укладено:

- Договір про відступлення права вимоги за Договором поруки від 17.10.2008 року;

- Договір про відступлення права вимоги за Договором застави від 29.01.2011 року;

- Договір про відступлення права вимоги за Договором іпотеки № Р-И/07 (посвідченим 17.10.2008 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Рябоконь Ю.С. та зареєстрованим в реєстрі за № 6912), який 08.12.2014 року посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1868;

- Договір про відступлення права вимоги за Договором застави (посвідченим 30.01.2009 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Рябоконь Ю.С. та зареєстрованим в реєстрі за № 389), який 08.12.2014 року посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1869;

- Договір про відступлення права вимоги за Договором застави (посвідченим 23.03.2009 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Рябоконь Ю.С. та зареєстрованим в реєстрі за № 2317), який 08.12.2014 року посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1870;

- Договір про відступлення права вимоги за Договором застави (посвідченим 07.04.2009 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Рябоконь Ю.С. та зареєстрованим в реєстрі за № 3928), який 08.12.2014 року посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1871;

- Договір про відступлення права вимоги за Договором застави (посвідченим 24.04.2009 року м нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Рябоконь Ю.С. та зареєстрованим в реєстрі за № 5502), який 08.12.2014 року посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1872;

- Договір про відступлення права вимоги за Договором застави (посвідченим 23.06.2009 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Рябоконь Ю.С. та зареєстрованим в реєстрі за № 8665), який 08.12.2014 року посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1873.

Копії вказаних договорів наявні в матеріалах справи.

Суд зазначає, що спеціальним законом, яким регулюється діяльність банківських установ в Україні є Закон України "Про банки і банківську діяльність".

За приписами п. 8 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» неплатоспроможний банк - це банк, щодо якого Національний банк України прийняв рішення про віднесення до категорії неплатоспроможних у порядку, передбаченому Законом України «Про банки і банківську діяльність».

Частиною 1 статті 76 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що НБУ зобов'язаний прийняти рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних у разі: 1) неприведення банком своєї діяльності у відповідність із вимогами законодавства, у тому числі нормативно-правових актів НБУ, після віднесення його до категорії проблемних, але не пізніше ніж через 180 днів з дня визнання його проблемним; 2) зменшення розміру регулятивного капіталу або нормативів капіталу банку до однієї третини від мінімального рівня, встановленого законом та/або нормативно-правовими актами НБУ; 3) невиконання банком протягом 10 робочих днів поспіль 10 і більше відсотків своїх зобов'язань перед вкладниками та іншими кредиторами; 4) одноразове грубе або систематичне порушення банком законодавства у сфері готівкового обігу, запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму, що створює загрозу інтересам вкладників чи інших кредиторів банку.

Пунктом 16 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначено, що тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому Законом.

Частиною 1 ст. 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено підстави ліквідації банку, зокрема зазначено, що банк може бути ліквідований: 1) за рішенням власників банку; 2) у разі відкликання НБУ банківської ліцензії з власної ініціативи або за пропозицією ФГВФО. Так, НБУ має право відкликати банківську ліцензію з власної ініціативи у разі, якщо: 1) виявлено, що документи, надані для отримання банківської ліцензії, містять недостовірну інформацію; 2) банк не виконав жодної банківської операції протягом року з дня отримання банківської ліцензії.

Відповідно до статті 87 Закону України «Про банки і банківську діяльність» ліквідація банку з ініціативи Національного банку України здійснюється відповідно до цього Закону та нормативно-правових актів Національного банку України.

Так, статтею 91 цього Закону визначено, що з дня прийняття рішення про відкликання ліцензії та призначення ліквідатора банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси; строк виконання всіх грошових зобов'язань банку та зобов'язання щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) вважається такими, що настав.

Ліквідатор з дня свого призначення, зокрема, очолює ліквідаційну комісію та формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та розпорядження майном банку, складає перелік акцептованих ним вимог для затвердження Національним банком України.

При цьому процедура виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідація банків врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом.

Зокрема, приписами статті 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що його метою є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків. Відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Згідно ч. 1 ст. 44 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Національний банк України приймає рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку за пропозицією Фонду та з інших підстав, передбачених Законом України «Про банки і банківську діяльність».

У відповідності до ч. 4 вказаної статті Фонд призначає уповноважену особу Фонду та розпочинає процедуру ліквідації банку в день отримання рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, за виключенням випадку, коли ліквідація здійснюється за ініціативою власників банку.

Постановою правління Національного банку України № 844 від 25.12.2014 Публічне акціонерне товариство "Український Бізнес Банк" віднесено до категорії неплатоспроможних.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 164 від 25.12.2014 з 26.12.2014 розпочато процедуру виведення Публічного акціонерного товариства "Український Бізнес Банк" з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації та призначено уповноваженою особою Фонду на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ "Укрбізнесбанк" - Бобчука І.П.

Постановою правління Національного банку України № 265 від 23.04.2015 постановлено відкликати банківську ліцензію та ліквідувати Публічне акціонерне товариство "Український Бізнес Банк".

На підставі Постанови Правління Національного банку України № 265 від 23.04.2015 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "Укрбізнесбанк" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 24.04.2015 прийнято Рішення №87, яким з 24.04.15 р. розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства "Український Бізнес Банк" та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ "Укрбізнесбанк" Білу І.В.

Частинами 1, 2, 4 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити збереження активів та документації банку. Протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів, вчинених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Уповноважена особа Фонду: 1) протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; 2) вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами; 3) має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням. У разі отримання повідомлення уповноваженої особи Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою цієї статті, кредитор зобов'язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

Спір у даній справі виник внаслідок того, що за результатами проведеної робочою комісією з перевірки договорів, укладених протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених в ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» перевіркою встановлено, що укладення Договору факторингу № 12 від 08.12.2014 року відбулось з порушенням вимог законодавства, а саме: на підставі підробленого протоколу спільного засідання комітету управління активами і пасивами та тарифного комітету ПАТ «Укрбізнесбанк» від 07.11.2014; за заниженою вартістю (без проведення попередньої оцінки); з перевищенням повноважень (одноособово без колегіального рішення правління ПАТ «Укрбізнесбанк»).

08.12.2015 за результатом проведення суб'єктом оціночної діяльності ТОВ «Ако-Експерт» незалежної оцінки ринкової вартості активів ПАТ "Укрбізнесбанк" у вигляді права грошової вимоги до позичальників за кредитними договорами (в тому числі й за кредитним договором №МР001/МО1 від 17.10.2008, укладеним між ПАТ "Укрбізнесбанк" та ОСОБА_8.), станом на момент продажу активів (тобто станом на дату укладення договору факторингу 08.12.14 р.) - складено № 07-09/08-15/РД1 Звіт про незалежну оцінку прав вимоги за кредитними договорами, на який останній посилається як на підставу позовних вимог. Копія звіту долучена позивачем до матеріалів справи.

Відповідно до вказаного звіту ринкова вартість активу ПАТ "Укрбізнесбанк" у вигляді права вимоги за кредитними договорами №МР001/МО1 від 17.10.2008 перевищує ціну продажу цього активу більше ніж на 97 %:

- розмір відступленого права вимоги - 26 692 542,67 грн.;

- ринкова вартість відступленого права вимоги - 9 454 733,63 грн.;

- ціна продажу - 266 825,43 грн.;

- процентне відношення ціни продажу до ринкової вартості - 2,8 %.

Рішенням № 11 від 08.12.2015 року, прийнятим на підставі Акту від 08.12.15 р. про встановлення факту нікчемності договору факторингу, позивачем визнано нікчемними спірний Договір факторингу № 12 від 08.12.2014 року та вищезазначені Договори про відступлення права вимоги за Договорами іпотеки та застави, укладеними на виконання Договору факторингу, з моменту їх укладення.

Відповідно до ч. 4 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів;

Судом встановлено за матеріалами справи, що 09.12.2015 позивач направив на адресу відповідачу вимогу № 8387 про повернення позивачу всіх грошових коштів, які були перераховані боржниками (позичальниками банку за кредитними договорами) на користь відповідача; надати банку розгорнутий розрахунок платежів, сплачених боржником (позичальниками банку за кредитним договором) на користь ТОВ "Велес-Д" відповідно до умов договорів факторингу, із зазначенням суми і дати перерахунку - по кожному боржнику; надати банку всю документально підтверджену інформацію, яка стосується виконання боржниками (позичальниками банку за кредитними договорами) грошових зобов'язань на користь ТОВ "Велес-Д" відповідно до умов договорів факторингу, зокрема, Договору факторингу № 12 від 08.12.14 р.; повідомити всіх боржників (позичальників банку за кредитними договорами), які сплачують заборгованість на користь ТОВ "Велес-Д" відповідно до умов договорів факторингу, про припинення виконання грошових зобов'язань на користь ТОВ "Велес-Д"; повернути ПАТ "Укрбізнесбанк" оригінали всіх кредитних договорів та договорів забезпечення (іпотеки, застави, поруки тощо), додатків до них, та інших документів, пов'язаних з виконанням сторонами умов цього договору. Заявлені вимоги підлягали виконанню протягом 7 днів з моменту отримання цієї вимоги.

Факт надсилання зазначеної вимоги на адресу відповідача підтверджується наявними в матеріалах справи копіями фіскального чеку від 10.12.15 р. та відповідного опису вкладення.

Проте, вимога позивача залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Враховуючи вищевикладене, посилаючись на частину 2 статті 548 Цивільного кодексу України, відповідно до якої недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, позивач просить, окрім визнання недійсним Договору факторингу № 12 від 08.12.14 р., також визнати недійсними Договори про відступлення права вимоги за Договорами застави та іпотеки, укладені 08.12.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Велес-Д" та Публічним акціонерним товариством "Український Бізнес Банк", та звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.

У відповідності до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ст. ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Саме змагальність сторін, яка реалізується в господарському процесі через ст. 33 ГПК України дає змогу суду всебічно, повно та об'єктивно з'ясувати всі обставини справи та внаслідок чого ухвалити законне, обґрунтоване і справедливе рішення у справі.

Тобто, вказана норма Господарського процесуального кодексу України зобов'язує доводити свою правову позицію саме ту сторону, яка на неї посилається.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Суд зазначає, що згідно п. 3 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору.

Частинами 2, 3 статті 6 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст.ст. 627, 628 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 638 Цивільного кодексу України та ст. 180 Господарського кодексу України договір вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов (предмету, визначених законом необхідних умов для договорів даного виду та визначених за заявою сторін умов).

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

В свою чергу, будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірних Договорів факторингу та Договорів про відступлення права вимоги на час їх підписання та в процесі виконання з боку сторін відсутні.

Статтею 215 Цивільного кодексу України визначено, що нікчемним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За приписами ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема, з підстав: банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору;

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, зокрема, що укладення Договору факторингу відбулось на підставі підробленого протоколу спільного засідання комітету управління активами і пасивами та тарифного комітету Публічного акціонерного товариства "Укрбізнесбанк" від 07.11.2014 року.

При цьому, судом встановлено за матеріалами справи та зазначено позивачем, що 15.05.2015 року до органів МВС України уповноваженою особою Фонду Білою І.В. було подано заяву про вчинення кримінального правопорушення за ознаками злочину, передбаченого частиною 2 статті 366 Кримінального кодексу України - складання, видача службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів, внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, інше підроблення офіційних документів. Відомості про вчинення кримінального правопорушення та початок досудового розслідування внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001167 від 09.06.2015, що підтверджується відповідним витягом з реєстру.

Проте, як вбачається з постанови слідчого Селидівського МВ ГУ МВС України в Донецькій області від 22.10.2015 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001167 від 09.06.2015 року, було закрито у зв'язку з встановленою відсутністю в діях посадових осіб Публічного акціонерного товариства "Укрбізнесбанк" складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 366 Кримінального кодексу України.

Окрім цього з постанови слідчого вбачається, що в результаті досудового розслідування факт внесення неправдивих відомостей до протоколу спільного засідання комітету управління активами і пасивами та тарифного комітету Публічного акціонерного товариства "Укрбізнесбанк" від 07.11.2014 року не підтвердився.

Судом критично оцінюються посилання позивача в обґрунтування позовних вимог на факту укладення Договору факторингу представником позивача з перевищенням повноважень, а саме в.о. Голови правління ПАТ «Український бізнес банк» ОСОБА_6

Як зазначає відповідач у письмових поясненнях б/н від 02.03.16 р. відповідно до пункту 9.9. статуту Публічного акціонерного товариства "Укрбізнесбанк" голова правління має право самостійно (без попереднього або додаткового погодження з органами управління банку) приймати рішення про укладення (в тому числі, укладати або делегувати іншим особам право укладати) будь-яких угод/договорів, крім випадків, коли прийняття рішення про укладення певних угод/договорів віднесено цим статутом до виключної компетенції спостережної ради або загальних зборів акціонерів.

Згідно з підпункту 17 пункту 8.2.1. статуту Публічного акціонерного товариства "Укрбізнесбанк" до виключної компетенції Спостережної ради Публічного акціонерного товариства "Укрбізнесбанк" належить зокрема прийняття рішення про вчинення значних правочинів у випадках, передбачених чинним законодавством.

Пункт 12.1. статуту Публічного акціонерного товариства "Укрбізнесбанк" визначає, що значний правочин це правочин, учинений банком, якщо ринкова вартість майна (робіт, послуг), що є його предметом, становить 10-ть (десять) і більше відсотків вартості активів банка, за даними останньої річної фінансової звітності.

При цьому відповідачем надана отримана з інтернет мережі інформація щодо вартості активів банку станом на 01.01.14 р., яка становила 577 096 161,28 грн.

Суд зазначає, що враховуючи вказану вартість активів Договір факторингу не є значним правочином в розумінні пункту 12.1. статуту, оскільки сума, що є його предметом складає менше ніж 10 (десять) відсотків вартості активів банку, які у 2013 році становили 577 096 161,28 грн. та 10% поріг, достатній для визнання правочину таким, що є значним, складає 577 096,28 грн.

Крім цього, суд зазначає, що Договір факторингу не є безоплатним, оскільки передача права вимоги до боржника передана в обмін на фінансування позивача в сумі 266 925,43 грн., передбаченій умовами спірного правочину.

Також в матеріалах справи міститься копія меморіального ордеру № 293_23 від 05.12.14 р., згідно якого відповідач перерахував банку 275 026,28 грн. як відображення дебіторської заборгованості від продажу активу контрагенту ТОВ «Велес-Д».

Матеріали справи свідчать та сторонами не заперечувалось, що заборгованість фізичної особи ОСОБА_8 на момент укладення Договору факторингу списана як безнадійна.

Постановою Правління Національного банку України № 172 від 01.06.2011 року затверджено Порядок відшкодування банками України безнадійної заборгованості за рахунок резерву (далі - Порядок), згідно пункту 2 якого банк визначає заборгованість за активними банківськими операціями як безнадійну (далі - безнадійна заборгованість) відповідно до методики, установленої Положенням про порядок формування та використання банками України резервів для відшкодування можливих втрат за активними банківськими операціями, затвердженим постановою Правління Національного банку України № 23 від 25.01.2012 року.

Відповідно до пункту 3 Порядку банк має право відшкодувати (списати) за рахунок резерву безнадійну заборгованість, яка включає суму основної заборгованості перед банком та/або нараховані доходи (борг боржника), за якою є прострочення погашення боргу або його частини понад 180 днів.

Згідно глави 2 Положення про порядок формування та використання банками України резервів для відшкодування можливих втрат за активними банківськими операціями, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України № 23 від 25.01.12 р., банк з метою формування резерву за активами/наданими фінансовими зобов'язаннями здійснює оцінку ризиків таких активів/наданих фінансових зобов'язань, починаючи з дати визнання їх в обліку до дати припинення такого визнання.

Банк з метою розрахунку резервів класифікує активи/надані фінансові зобов'язання за такими категоріями якості: І (найвища) - немає ризику або ризик є мінімальним; ІІ - помірний ризик; ІІІ - значний ризик; IV - високий ризик; V (найнижча) - реалізований ризик.

Заборгованість за активами/наданими фінансовими зобов'язаннями, віднесеними до V категорії, є безнадійною.

Банк самостійно встановлює порядок визначення показника ризику активу в межах діапазонів, визначених для відповідних категорій якості активів/наданих фінансових зобов'язань, у тому числі з урахуванням кредитної історії боржника, а також іншої інформації, що забезпечує об'єктивну оцінку подій та обставин, які можуть свідчити про наявність ризиків погашення боргу боржником із перевищенням строків, передбачених умовами договору, або невиконанням договірних умов.

Банк класифікує не вище V категорії якості актив, за яким більше ніж 50 відсотків боргу прострочено понад 90 днів.

Як встановлено судом за матеріалами справи, кількість днів прострочення заборгованості боржника за Кредитним договором ОСОБА_8 склала - 945 днів.

Згідно викладеного в звіті висновку категорія ризику приймалася V, з огляду на прострочку за основним боргом понад 180 днів, при цьому аналіз фінансового стану позичальника експерт не проводив. У звіті зазначено, що якщо прострочка за кредитом становить більше 180 діб, то ризик такого кредиту приймається 100 % (V категорія якості), і є реалізованим ризиком, таким що настав.

Згідно з пункту 5 Порядку рішення про відшкодування (списання) за рахунок резерву безнадійної заборгованості приймається виконавчим органом банку (правлінням або радою директорів банку).

Отже, твердження позивача, що Договір факторингу укладено за заниженою вартістю не відповідають дійсності та спростовуються матеріалами справи.

Щодо наданого позивачем в обґрунтування визнання нікчемними спірних правочинів Звіту про незалежну оцінку прав вимоги за кредитними договорами № 07-09/08-15/РД1 від 12.08.15р. суд зазначає, що пунктом 1.19 Положення про виведення неплатоспроспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 16.04.2015 року № 75 (далі - Положення), визначено порядок проведення аналізу договорів на предмет їх нікчемності. Так, уповноважена особа Фонду на тимчасову адміністрацію має право запланувати у кошторисі витрат, пов'язаних зі здійсненням тимчасової адміністрації, витрати на залучення аудитора(ів) для проведення спільної перевірки правочинів (у тому числі договорів) на предмет виявлення таких, що є нікчемними, та інвентаризації банківських активів.

У разі необхідності залучення аудитора(ів) для неплатоспроможного банку та оплати їх послуг уповноважена особа Фонду після затвердження виконавчою дирекцією Фонду кошторису витрат, пов'язаних зі здійсненням тимчасової адміністрації, вносить на розгляд виконавчої дирекції Фонду відповідно до цього Положення зміни до такого кошторису разом з кандидатурами аудитора(ів).

Уповноважена особа Фонду на тимчасову адміністрацію має право залучати аудитора(ів), які визначені Фондом, у межах кошторису витрат, пов'язаних зі здійсненням тимчасової адміністрації.

За умови недостатності коштів у банку для оплати витрат, пов'язаних із залученням до роботи аудитора(ів), виконавча дирекція Фонду може прийняти рішення про надання цільової позики на оплату таких витрат банку за рахунок коштів Фонду.

Таким чином, зазначеним Положенням чітко зазначено, що для проведення перевірки правочинів на предмет виявлення таких, що є нікчемними, залучається аудитор, який у своїй діяльності керується Законом України "Про аудиторську діяльність".

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про аудиторську діяльність" аудит - це перевірка даних бухгалтерського обліку і показників фінансової звітності суб'єкта господарювання з метою висловлення незалежної думки аудитора про її достовірність в усіх суттєвих аспектах та відповідність вимогам законів України, положень (стандартів) бухгалтерського обліку або інших правил (внутрішніх положень суб'єктів господарювання) згідно із вимогами користувачів.

Разом з тим, як встановлено судом за матеріалами справи, уповноважена особа Фонду не проводила аудиторський аналіз договорів факторингу, у тому числі, спірного договору, як це передбачено п. 1.19 Положення, а замість цього звернулась до суб'єкта оціночної діяльності ТОВ "Ако Експерт", який у своїй діяльності керується Законом України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в України", відповідно до якого оцінка майна, майнових прав - це визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону, і є результатом практичної діяльності суб'єкта оціночної діяльності.

Таким чином, посилання позивача як на одну з правових підстав поданого позову на вказаний Звіт про незалежну оцінку судом до уваги не приймаються з огляд на неможливість розцінювати останній в якості належного доказу по справі.

Окрім того, судом критично оцінюється визначення позивачем на підставі вказаного звіту ринкової вартості активів як 9 456 733,63 грн. та розмір відступленого права вимоги як 26 692 542,67 грн., оскільки позивачем не надано суду, зокрема, первинних документів за кредитним договором, що свідчать про стан виконання цього договору, доказів звернення стягнення на предмет іпотеки або застави, за рахунок яких могла бути погашена кредитна заборгованість, або відомості про те, що звернення стягнення не відбулось (станом на час укладення спірних правочинів - 08.12.2014).

В свою чергу суд зазначає, що за приписами ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Письмовими доказами у відповідності до ст. 36 Господарського процесуального кодексу України визнаються документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Проте оскільки позивачем на підтвердження своїх вимог в частині перевищення повноважень представником банку під часу укладення Договору факторингу не надано копії статуту, а також не наведено відповідної редакції статуту у письмових поясненнях, окрім як відповідачем у письмових поясненнях, вказані твердження позивача щодо перевищення в.о. Голови правління ПАТ «Український бізнес банк» ОСОБА_6 своїх повноважень під час укладення спірного Договору факторингу оцінюються критично та до уваги не приймаються.

Відповідно до п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.

Суд зазначає, що згідно ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Приписами статті 203 Цивільного кодексу України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, чинним законодавством визначено, що договір може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст. 215 Цивільного кодексу України).

При цьому, зміст правочину відповідно до ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Тобто, виходячи з наведених приписів позивач, звертаючись із даним позовом до суду з вимогою про визнання недійсними укладених між сторонами Договору факторингу № 12 від 08.12.14 р. та Договорів відступлення права вимоги позивач зобов'язаний довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно п. 2.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» в силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Враховуючи вищевикладене та виходячи з фактичних обставин справи суд доходить висновку, що позивачем не доведено обставини, з якими положення статей 203, 215 Цивільного кодексу України пов'язують можливість визнання Договору поруки недійсним., а саме не надано суду доказів того, що вартість переданого позивачем права грошової вимоги за спірним Договором факторингу є заниженою у порівнянні з фактичною заборгованістю за кредитним договором, за яким передавалось право вимоги відповідно до ст.. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», не підтверджено належними та допустимими доказами факт укладення спірного Договору факторингу на підставі підробленого протоколу спільного засідання Комітету управлінні активами і пасивами банку та з перевищенням повноважень представника банк при його укладенні тощо.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.12 р. «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Таким чином, оскільки за висновками суду правові підстави для визнання недійсними Договору факторингу № 12 від 08.12.2014 та Договорів про відступлення права вимоги за договорами іпотеки/застави від 08.12.14 р., укладених між позивачем та відповідачем, відсутні, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Український Бізнес Банк" є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

З огляду на той факт, що вимога про зобов'язання відповідача повернути позивачу документи, передані за спірним Договором факторингу, є похідною від вимоги про визнання недійсним Договору факторингу № 12 від 08.12.14 р., позовні вимоги в цій частині також задоволенню не підлягають.

Відшкодування судових витрат відповідно до статей 44, 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на позивача.

Виходячи з вищенаведеного та керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4-2, 4-3, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Повний текст рішення складено та підписано 29 квітня 2016 р.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М. Селівон