ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"12" травня 2016 р.Справа № 924/112/15

Господарський суд Хмельницької області у складі:

суддя Вибодовський О.Д., розглянувши матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Октант-центр" м. Хмельницький

до ОСОБА_1 м. Хмельницький

про визнання недійсним договору про погашення заборгованості від 29.04.2013р. (на новий розгляд)

Представники сторін:

Від позивача: ОСОБА_2 - представник за довіреністю від 11.04.2016р.

Від відповідача: не з"явився

У судовому засіданні, відповідно до ст. 85 ГПК України, проголошено вступну та резолютивну частини рішення

Суть спору: з оголошенням перерви в судовому засіданні від 26.04.2016р.

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 22.04.2015р. у позові Товариства з обмеженою відповідальністю "Октант-центр" м. Хмельницький до ОСОБА_1 м. Хмельницький про визнання недійсним договору про погашення заборгованості від 29.04.2013р. відмовлено.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 20.08.2015р. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Октант-центр" від 18.06.2015р. залишено без задоволення.

Рішення господарського суду Хмельницької області від 22 квітня 2015року у справі №924/112/15 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 17.02.2016р. касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Октант-центр" задоволено.

Постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 20.08.2015р. та рішення Господарського суду Хмельницької області від 22.04.2015 у справі №924/112/15 скасовано, а справу передано на новий розгляд до господарського суду Хмельницької області.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №924/112/15 передано на новий розгляд судді Вибодовському О.Д.

Ухвалою суду від 17.03.2016р. справу №924/112/15 прийнято до провадження та призначено до розгляду в засіданні.

Ухвалою суду від 04.04.2016р. розгляд справи №924/112/15 відкладено та зобов"язано позивача надати суду додаткове обгрунтування своїх позовних вимог, згідно постанови Вищого господарського суду України від 17.02.2016р.

Присутній в судовому засіданні представник позивача у своїх усних поясненнях та поданій суду своїй письмовій позиції заначає, що за своєю правовою природою оспорюваний договір являється Мировою угодою, як зазначено в ухвалі Вищого господарського суду України від 17.02.2016, спрямованою на розстрочення виконання рішення суду від 06.05.2011року, а відтак відповідно до чинного законодавства Мирова угода підлягає затвердженню судом, який виніс рішення (Хмельницьким міськрайонним судом).

Тому, на його думку даний договір є недійсним, а по своїй природі містить елементи нікчемного правочину.

У своїх поданих додаткових запереченнях проти позову представник відповідача зазначає та вважає, що заявлені позовні вимоги не є обґрунтованими, та висновками Вищого Господарського суду України, суперечать приписам норм чинного законодавства Україні, відтак, не можуть бути задоволені.

П.1.2. Договору передбачає розстрочення заборгованості, що виникла у позивача перед відповідачем, в т.ч., визначеної у згаданому рішенні Хмельницького міськрайонного суду. Вказаний Договір, на думку відповідача, укладено саме в інтересах позивача, оскільки ним розстрочено виконання зобов'язання Позивача.

Вказаний Договір укладено з метою добровільного виконання позивачем рішення Хмельницького міськрайонного суду. Відповідно до ч.1, ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.3, ст. 12 Закону України "Про виконавче провадження" сторони мають право укласти мирову угоду про закінчення виконавчого провадження, яка визнається судом, оспорювати належність майна і результати його оцінки, подавати письмові заперечення проти розрахунку державного виконавця щодо розподілу коштів між стягувачами.

Згідно із п.2, ч.1, ст.49 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження підлягає закінченню у разі визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання.

Відповідно до ч.1, ст. 372 ЦПК України мирова угода, укладена між сторонами, або відмова стягувача від примусового виконання в процесі виконання рішення подається в письмовій формі державному виконавцеві, який не пізніше триденного строку передає її до суду за місцем виконання рішення для визнання.

Згідно із ч.2 ст. 372 ЦПК України суд має право перевірити і не визнати мирову угоду або не прийняти відмови стягувана від примусового виконання, якщо це суперечить закону або порушує права чи свободи інших осіб.

Відповідно до ч.3, ст. 372 ЦПК України за результатами розгляду мирової угоди або відмови від примусового виконання суд постановляє ухвалу відповідно до положень цього Кодексу.

Отже, за своєю суттю мирова угода може бути укладена тільки при наявності відкритого виконавчого провадження, лише між сторонами виконавчого провадження та тільки щодо предмету примусового виконання згідно судового рішення.

Оспорюваний договір законодавчим вимогам, які ставляться до мирової угоди, не відповідає, а отже не є мировою угодою, з огляду на таке:

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06.05.2011р. у справі № 2-1430/11 стягнуто із ЗАТ "Октант" на мою користь заборгованість в сумі 564 664,42 грн.

На виконання рішення Хмельницького міськрайонного суду від 06.05.2011р. у справі № 2-2218/1430/11 видано 15.06.2011р. виконавчі листи.

Постановами відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Хмельницькій області від 12.10.2011р. відкрито виконавчі провадження ВП №№ 29197107, 29197862 з виконання виконавчих листів від 15.06.2011р. №2-1430/11.

29.04.2013р. між мною та ТОВ "Октант-Центр" було укладено оспорюваний договір про погашення заборгованості.

Постановами відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Хмельницькій області від 03.07.2013р. ВП № 29197107 та від 11.06.2013р. ВП № 29197862 проведено заміну сторони виконавчого провадження - боржника із ЗАТ "Октант" на ТОВ "Октант-Центр".

Тобто, на момент укладення договору про погашення заборгованості ТОВ "Октант-Центр" не був стороною виконавчих проваджень, а тому на думку відповідача даний договір не можна розцінювати як мирову угоду.

Також, відповідач звертає увагу на те, що рішення Хмельницького міськрайонного суду від 06.05.2011р. у справі № 2-2218/1430/11 набрало законної сили лише 20.03.2014р. після його перегляду в апеляційному порядку (ухвала Апеляційного суду Хмельницької області від 20.03.2014р. у справі № 2-2218/1430/11), а оспорюваний договір укладено раніше.

Як зазначено в п. 1.1. оспорюваного договору, його предметом є погашення заборгованості яка виникла як з рішення Хмельницького міськрайонного суду від 06.05.2011 у справі № 2-2218/1430/11 так і з інших підстав.

Отже, предмет оспорюваного договору виходить за межі можливого регулювання мировою угодою.

В оспорюваному договорі немає жодних посилань на те, що він підлягає визнанню судом як мирова угода, для чого його слід подати державному виконавцю, а останній передає його на розгляд суду.

Після укладення оспорюваного договору сторони не подавали його державному виконавцю з метою наступного визнання судом як мирової угоди.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання.

Згідно приписів ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження.

Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Враховуючи правову позицію Пленуму ВГСУ, викладену у постанові №9 від 17.10.2012р. «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» та відповідно до ст. 372 ЦПК України, ст. 121 ГПК України представник відповідача також відзначає, що, якщо ухвала суду про затвердження мирової угоди відповідає вимогам статті 18 Закону України "Про виконавче провадження", то вона є виконавчим документом у розумінні пункту 2 частини другої статті 17 Закону «Про виконавче провадження» і підлягає виконанню державною виконавчою службою.

На думку представника відповідача вищенаведене, підтверджує, що оспорюваний договір не є мировою угодою, яка може бути предметом розгляду та визнання судом з наступним закінченням виконавчого провадження і сторони даний договір ніколи мировою угодою не вважали та відповідним чином не діяли.

Суд оцінивши подані сторонами по справі докази, заслухавши пояснення представника позивача, вважає за необхідне прийняти рішення по суті.

Розглядом матеріалів справи встановлено таке:

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 06.05.2011р. у справі №2-2218/1430/11 присуджено до стягнення з ЗАТ "Октант" на користь ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 456 839,20 грн., що були внесені в якості інвестицій та 101 005,22 грн. - 10% річних компенсації за невиконання умов договору, 5000 грн. витрат за правову допомогу, 1700 грн. судового збору та 120 гривень витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

15.06.2011р. видано виконавчі листи про примусове виконання рішення Хмельницького міськрайонного суду від 06.05.2011р. у справі №2-2218/1430/11.

Постановами відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Хмельницькій області від 12.10.2011р. відкрито виконавче провадження з виконання виконавчих листів від 15.06.2011р. №2-1430.

29.04.2013р. між гр. ОСОБА_1 (кредитор) та ТОВ "Октант-центр" (боржник) укладено договір про погашення заборгованості, згідно зі змістом якого сторони встановили, що на день набуття чинності цим договором у боржника існує несплачена заборгованість перед кредитором, загальна сума становить 592 119,92 грн., і яка складається із сукупності вказаних нижче заборгованостей:

- заборгованість в сумі 564664,42 грн., що виникла на підставі рішення Хмельницького міськрайонного суду від 06.05.2011р., винесеного у справі №2-1430/11, про стягнення із боржника вказаної суми;

- заборгованості в сумі 7455,50 грн., що виникла у зв'язку із сплатою кредитором судового збору при зверненні до господарського суду Хмельницької області із заявою щодо порушення провадження у справі про банкрутство боржника, яке було зумовлене невиконанням боржника вказаного вище рішення Хмельницького міськрайонного суду;

- заборгованості в сумі 20000,00 грн., що виникла у зв'язку із сплатою кредитором витрат на правову допомогу при підготовці матеріалів для звернення до господарського суду Хмельницької області із заявою щодо порушення провадження у справі про банкрутство боржника.

Відповідно до п. 1.2 договору у визначені в цьому пункті договору строки боржник зобов'язується погашати заборгованість перед кредитором, окремими, сказаними нижче платежами, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок кредитора або видачі йому готівки через касу боржника: граничний строк здійснення платежу на погашення заборгованості - 30.04.2013р. - 10 200,00 грн., 02.05.2013р. - 10 000,00 грн., 06.05.2013р. - 10 000,00 грн., 18.05.2013р. - 21 919,92 грн., 30.05.2013р. - 108 000,00 грн., 30.06.2013р. - 108 000,00 грн., 30.07.2013р. - 108 000,00 грн., 30.08.2013р. - 108 000,00 грн., 30.09.2013р. - 108 000,00 грн.

У разі порушення боржником строків погашення заборгованості він повинен сплатити на користь кредитора пеню в розмірі одного відсотка від суми несвоєчасно здійсненого платежу за кожен день прострочення (п. 3.1 договору).

Згідно з п. 4.1 договору цей договір набуває чинності з моменту підписання і діє до повного виконання сторонами зобов'язань за ним.

28.01.2015р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Октант-центр" звернулось з позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору про погашення заборгованості від 29.04.2013р.

У позовній заяві позивач посилається на укладення вищевказаного договору під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах з огляду на загрозу банкрутства підприємства. Позивач зазначає, що оспорюваний договір не містить усіх істотних умов договору, зокрема не передбачено обов'язків та відповідальності кредитора - відповідача, строку дії договору.

Позивач вказує, що тяжкою обставиною, під впливом якої укладено договір, виступила загроза банкрутства підприємства, оскільки 15.04.2013р. ОСОБА_1 звернулась до господарського суду Хмельницької області з заявою про порушення справи про банкрутство ТОВ "Октант-центр", а після укладення оспорюваного договору (29.04.2013р.) остання відкликала вказану заяву. Окремо позивач зазначає про часткове погашення заборгованості за вказаним договором в розмірі 185 200,00 грн. за період з квітня по грудень 2013р. Проте 03.02.2015р. відповідач повторно звернувся з заявою про порушення справи про банкрутство ТОВ "Октант-центр", за якою ухвалою суду від 27.02.2015р. порушено провадження у справі №924/159/14.

Аналізуючи надані докази, оцінюючи їх в сукупності, судом враховується наступне:

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 06.05.2011р. у справі №2-2218/1430/11 присуджено до стягнення з ЗАТ "Октант" на користь ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 456 839,20 грн., що були внесені в якості інвестицій та 101 005,22 грн. - 10% річних компенсації за невиконання умов договору, 5000 грн. витрат за правову допомогу, 1700 грн. судового збору та 120 гривень витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

У ст. 124 Конституції України передбачено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ст. 14 Цивільного процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно з ст. 368 ЦПК України питання, пов'язані із зверненням судового рішення до виконання, вирішує місцевий суд, який розглянув справу. За кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили, за заявою осіб, на користь яких воно ухвалено, чи прокурора, який здійснював у цій справі представництво інтересів громадянина або держави в суді, видається один виконавчий лист.

У разі невиконання боржником рішення суду у добровільному порядку, кредитор наділений правом пред'явити до відповідного органу виконавчої служби виданий судом, який прийняв рішення, виконавчий лист.

Вищезазначене свідчить про обов'язковість виконання рішення суду, яке набрало законної сили.

Пунктом 3 ст.3, ст. 627 Цивільного кодексу України закріплено принцип свободи договору, який передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 11, ст. 509 Цивільного кодексу України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків сторін є укладення між ними договору. В силу зобов'язання боржник зобов'язаний вчинити на користь кредитора певну дію, в тому числі сплатити гроші, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку, тобто, сплати коштів.

29.04.2013р. між гр. ОСОБА_1 (кредитор) та ТОВ "Октант-центр" (боржник) укладено договір про погашення заборгованості, згідно зі змістом якого сторони встановили, що на день набуття чинності цим договором у боржника існує несплачена заборгованість перед кредитором, загальна сума якої становить 592 119,92 грн.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зокрема ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

З метою забезпечення правильного та однакового застосування судами законодавства при розгляді цивільних справ про визнання правочинів недійсними Пленум Верховного Суду України надав роз'яснення у постанові №9 від 06.11.2009р.

Зокрема у п.п. 19, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. зазначено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася.

Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 19.03.2014р. №6-2цс14).

З огляду на вищевикладене, для кваліфікації правочину за ст. 233 ЦК України необхідною є наявність двох умов: вчинення правочину (укладення договору) під впливом тяжкої для особи обставини і на вкрай невигідних умовах. Доказуванню піддягає наявність причинно-наслідкового зв'язку між існуючою тяжкою обставиною та вчиненим на вкрай невигідних умовах правочином.

Як вбачається з матеріалів позовного провадження, позивачем не доведено наявності тяжкої обставини, під впливом якої перебував ТОВ "Октант-центр", зокрема загрози банкрутства, оскільки відповідно до ст. 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (надалі Закону) банкрутство, це визнана господарським судом неспроможність боржника відновити свою платоспроможність за допомогою процедур санації та мирової угоди і погасити встановлені у порядку, визначеному цим Законом, грошові вимоги кредиторів не інакше як через застосування ліквідаційної процедури.

Відповідно до цього Закону щодо боржника застосовуються такі судові процедури банкрутства: розпорядження майном боржника; мирова угода; санація (відновлення платоспроможності) боржника; ліквідація банкрута (ст. 7 Закону).

Згідно з ч. 1 ст. 37 Закону у випадках, передбачених цим Законом, господарський суд у судовому засіданні за участю сторін приймає постанову про визнання боржника банкрутом і відкриває ліквідаційну процедуру строком на дванадцять місяців.

Тобто визнана господарським судом неспроможність боржника відновити свою платоспроможність виникає лише після винесення постанови у справі про банкрутство та відкриття ліквідаційної процедури.

При цьому позивач посилаючись на ухвалу від 18.04.2013р. №924/550/13 про прийняття заяви про порушення справи про банкрутство ТОВ "Октант-центр" вказує про перебування ТОВ "Октант-центр" під впливом тяжкої обставини, зокрема загрози банкрутства.

Однак з винесенням ухвали про прийняття заяви про порушення справи про банкрутство не можна пов'язувати загрозу банкрутства, оскільки за змістом приписів статей 12 - 16 Закону прийняття заяви про порушення справи про банкрутство і порушення провадження у справі про банкрутство є відокремленими одна від одної процесуальними діями.

У першій з них господарський суд вирішує питання про прийняття заяви до розгляду або про відмову в її прийнятті чи повернення заяви, а у другій - питання про порушення провадження у справі про банкрутство або про відмову в такому порушенні.

Так, зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону у разі відсутності підстав для відмови у прийнятті або для повернення заяви про порушення справи про банкрутство господарський суд приймає заяву до розгляду, про що не пізніше пяти днів з дня її надходження виносить ухвалу.

Проте питання про порушення провадження у справі про банкрутство вирішується судом у підготовчому засіданні, яке відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону проводиться не пізніше чотирнадцятого дня з дня винесення ухвали про прийняття заяви про порушення справи про банкрутство, а за наявності поважних причин (здійснення сплати грошових зобовязань кредиторам тощо) - не пізніше тридцятого дня.

Окремо враховується зміст п. 13 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 28.03.2013 № 01-06/606/2013 "Про Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції Закону України від 22.12.2011 № 4212-VI) яким роз'яснено, що завдання підготовчого засідання господарського суду у справі про банкрутство полягає у перевірці обґрунтованості заяви кредитора або боржника щодо наявності ознак неплатоспроможності. Крім того, господарський суд перевіряє правовий статус боржника та відсутність перешкод для порушення провадження у справі про банкрутство. При цьому звернуто увагу на те, що боржник може задовольнити (частково чи повністю) вимоги кредиторів до підготовчого засідання суду, оскільки мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться лише за результатами підготовчого засідання господарського суду. Якщо до підготовчого засідання вимоги кредитора (кредиторів) задоволено боржником частково і загальна сума безспірних грошових вимог складає менше встановленого Законом розміру (частина третя статті 10 Закону), господарський суд відмовляє у порушенні провадження у справі про банкрутство.

При цьому лише з винесенням ухвали про порушення провадження у справі про банкрутство пов'язуються певні правові наслідки, зокрема, введення процедури розпорядження майном.

Під розпорядженням майном розуміється система заходів щодо нагляду та контролю за управлінням і розпорядженням майном боржника з метою забезпечення збереження, ефективного використання майнових активів боржника, проведення аналізу його фінансового становища, а також визначення наступної оптимальної процедури (санації, мирової угоди чи ліквідації) для задоволення в повному обсязі або частково вимог кредиторів. (ст. 22 Закону)

Стаття 5 Закону визначає, що засновниками (учасниками, акціонерами) боржника, власником майна (органом, уповноваженим управляти майном) боржника, кредиторами боржника, іншими особами в межах заходів щодо запобігання банкрутству боржника може бути надана фінансова допомога в розмірі, достатньому для погашення грошових зобовязань боржника перед кредиторами, у тому числі зобовязань щодо сплати податків і зборів (обовязкових платежів), страхових внесків на загальнообовязкове державне пенсійне та інше соціальне страхування і відновлення платоспроможності боржника (санація боржника до порушення провадження у справі про банкрутство).

Згідно з ч. 2 ст. 25 Закону у попередньому засіданні господарський суд розглядає всі вимоги кредиторів, у тому числі щодо яких були заперечення боржника і які не були внесені розпорядником майна до реєстру вимог кредиторів, а також ті, що визнані боржником та внесені розпорядником майна до реєстру вимог кредиторів, і вирішує питання про його затвердження.

Відповідно до ст. 27 Закону перехід до наступної судової процедури (процедури санації, ліквідації, мирової угоди) або припиняється провадження у справі здійснюється у підсумковому засіданні суду у процедурі розпорядження майном боржника.

З огляду на наведені норми Закону посилання позивача на загрозу банкрутства станом на дату укладення спірного договору є передчасним, а тому до уваги не приймається.

При цьому враховується і те, що ухвалою господарського суду Хмельницької області від 20.05.2013р. у справі заяву ОСОБА_1, м. Хмельницький про порушення провадження у справі №924/550/13 про банкрутство від 15.04.2013р. залишено без розгляду в зв'язку з відкликанням.

Заборгованість позивача перед відповідачем визначена рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 06.05.2011р. у справі №2-2218/1430/11, яке набрало законної сили. Оскільки ТОВ "Октант-центр" не виконано вищевказане рішення суду, ОСОБА_1 як кредитором укладено з позивачем 29.04.2013р. договір про погашення заборгованості, яким сторони погодили розстрочення заборгованості в сумі 564 664,42 грн. шляхом сплати суми боргу частинами щомісячно протягом дев'яти місяців.

Суд дійшов до висновку, що підписаний сторонами оспорюваний договір про погашення заборгованості від 29.04.2013р. укладено в інтересах позивача та за відсутності вкрай невигідних умов у змісті договору для позивача.

Позивач в позові зазначив про часткове погашення заборгованості за вказаним договором в розмірі 185 200,00 грн. за період з квітня по грудень 2013р. відповідно до погодженого сторонами графіку погашення заборгованості, що додатково свідчить про відсутність вкрай невигідних умов станом на момент укладення договору, до виконання якого приступив позивач.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Умова щодо крайньої невигідності умов договору є оціночним поняттям та передбачає явну невигідність для особи та неспіврозмірність втрат з набутим за правочином.

Сторони погодили в договорі про погашення боргу від 29.04.2013р. строки та розмір платежів належних до сплати боржником та відповідальність останнього за несвоєчасне погашення заборгованості у вигляді пені в розмірі одного відсотка від суми несвоєчасно здійсненого платежу за кожен день прострочення.

Виходячи із змісту ст.ст. 546, 548 Цивільного кодексу України виконання зобовязання може забезпечуватися у відповідності до закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити у разі порушення зобовязання.

Проаналізувавши зміст оспорюваного договору, суд не вбачає укладення останнього на вкрай невигідних умовах для позивача, оскільки рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Уклавши договір про погашення боргу від 29.04.2013р. строки надали можливість позивачу уникнути примусового виконання рішення суду державною виконавчою службою, обов'язок по виконанню якого настав ще в червні 2011р. При цьому у разі дотримання позивачем погодженого сторонами графіку погашення боргу відповідальність за несвоєчасне виконання умов договору, у вигляді пені, не настає.

Стосовно тверджень позивача про те, що оспорюваний договір не містить усіх істотних умов договору, зокрема обов'язків та відповідальності кредитора - відповідача, строку дії договору, останні судом не приймаються з огляду на таке:

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У ст. 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст. 599 ЦК України).

У п. 4.1 договору сторони передбачили, що цей договір набуває чинності з моменту підписання і діє до повного виконання сторонами зобов'язань за ним.

Кредитор зобов'язується приймати виконання боржником взятих на себе зобов'язань за цим договором, в т.ч. якщо таке виконання буде достроковим (п. 2.1 договору).

Судом враховуються заперечення відповідача викладені у відзиві, де останнім зазначено, що договір укладався з метою добровільного виконання позивачем рішення суду та умови останнього визначались сторонами на свій розсуд відповідно до ст. 628 ЦК України.

Також, судом звертається увага на те, що рішення Хмельницького міськрайонного суду від 06.05.2011р. у справі № 2-2218/1430/11 набрало законної сили лише 20.03.2014р. після його перегляду в апеляційному порядку (ухвала Апеляційного суду Хмельницької області від 20.03.2014р. у справі № 2-2218/1430/11), а оспорюваний договір укладено раніше.

Як передбачено п. 1.1. оспорюваного договору, його предметом є погашення заборгованості яка виникла як з рішення Хмельницького міськрайонного суду від 06.05.2011 у справі № 2-2218/1430/11 так і з інших підстав.

Отже, предмет оспорюваного договору виходить за межі можливого регулювання мировою угодою.

В оспорюваному договорі немає жодних посилань на те, що він підлягає визнанню судом як мирова угода, для чого його слід подати державному виконавцю, а останній передає його на розгляд суду.

Після укладення оспорюваного договору сторони не подавали його державному виконавцю з метою наступного визнання судом як мирової угоди.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання.

Згідно приписів ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження.

Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Враховуючи правову позицію Пленуму ВГСУ, викладену у постанові №9 від 17.10.2012р. «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» та відповідно до ст. 372 ЦПК України, ст. 121 ГПК України суд також відзначає, що, якщо ухвала суду про затвердження мирової угоди відповідає вимогам статті 18 Закону України "Про виконавче провадження", то вона є виконавчим документом у розумінні пункту 2 частини другої статті 17 Закону «Про виконавче провадження» і підлягає виконанню державною виконавчою службою.

Вищенаведені обставини, підтверджують, що оспорюваний договір не є мировою угодою, яка може бути предметом розгляду та визнання судом з наступним закінченням виконавчого провадження.

Враховуючи вищенаведене, умови договору щодо визначення строку дії договору, обов'язків та відповідальності ОСОБА_1 не порушують вимог чинного цивільного законодавства України, істотність їх визначення в договорі про погашення заборгованості від 29.04.2013р. не доведена позивачем.

Оскільки договір про погашення боргу від 29.04.2013р. укладений між сторонами, про визнання недійсним якого звернувся ТОВ "Октант-центр", не суперечить Цивільному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, не порушує прав та законних інтересів сторін, враховуючи не підтвердження вкрай невигідних умов для позивача при укладенні оспорюваного договору, суд вважає за належне у задоволенні позову відмовити.

Згідно зі ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст. 34 ГПК України).

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно ст. 49 ГПК України витрати по оплаті судового збору при відмові в позові покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 1, 12, 32, 33, 43, 44, 49, 82, 84, 85, 116 Господарського процесуального кодексу України, Суд -

ВИРІШИВ:

У позові Товариства з обмеженою відповідальністю "Октант-центр" м. Хмельницький до ОСОБА_1 м. Хмельницький про визнання недійсним договору про погашення заборгованості від 29.04.2013р. відмовити.

Суддя О.Д. Вибодовський

Віддрук. 2 прим.:

1 - до справи,

2 - відповідачу, м.Хмельницький, вул. 4 Нова, 1/1А, кв.2.