ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Рішення

25.04.2016 р. Справа № 907/126/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „Солум, м. Київ

до відповідача ОСОБА_1 Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області, м. Ужгород

про звільнення майна зпід арешту,

Колегія суддів у складі:

Головуючий суддя Пригара Л.І.

Суддя Журавчак Л.С.

Суддя Йосипчук О.С.

представники:

Позивача ОСОБА_2, довіреність б/н від 18.12.2015 року

Відповідача ОСОБА_3, юрисконсульт

довіреність № 20/186 від 18.08.2014 року

В судовому засіданні брав участь ОСОБА_4, ст. слідчий в ОВС СУ УМВС України в Закарпатській області

СУТЬ СПОРУ: Товариством з обмеженою відповідальністю „Солум, м. Київ заявлено позов до відповідача ОСОБА_1 Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області, м. Ужгород про звільнення майна зпід арешту.

Представник позивача просить суд задоволити позов в повному обсязі. Мотивуючи позовні вимоги, посилається на те, що 16.07.2012 року ТОВ Солум придбало з прилюдних торгів нерухоме майно, а саме, двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: м. Ужгород, пл. Корятовича, 18/4, яка раніше належала на праві власності ОСОБА_5 Вказує на те, що 18.03.2011 року ст. слідчим відділу розслідування злочинів, учинених організованими групами, злочинними організаціями СУ УМВС України в Закарпатській області, капітаном міліції ОСОБА_6 винесено постанову про накладення арешту на майно, а самеАДРЕСА_1, що в будинку № 18 по вул. Корятовича в м. Ужгороді, що зареєстрована за ОСОБА_7. Дана постанова винесена в рамках кримінальної справи № 1129009 у відношенні ОСОБА_8, обвинуваченої у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України і стосується діяльності кредитної спілки Централь-Старт.

З метою усунення перешкод у користуванні своєю власністю, позивач 05.03.2013 року звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із заявою про зняття арешту з майна, однак станом на сьогоднішній день у кримінальній справі винесено вирок, питання щодо звільнення майна з-під арешту не вирішено. Наголошує на тому, що через накладений арешт на майно, яке на сьогоднішній день належить на праві власності ТОВ Солум, останній невзмозі належним чином розпоряджатися належною йому на праві власності квартирою.

Вказує на те, що позивач не є ані підозрюваним, ані обвинуваченим у кримінальній справі № 1129009, в рамках якої накладено арешт на спірне нерухоме майно. Так само, ОСОБА_5 не є ні підозрюваною, ні обвинуваченою, а тому ні позивач, ні ОСОБА_5 не мають права звертатися в рамках розгляду кримінальної справи про зняття арешту з майна.

В обґрунтування позовних вимог посилається на ст. ст. 317, 321, 391 Цивільного кодексу України. Також зазначає про те, що вказаний спір підвідомчий господарському суду відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові ВСУ від 15.05.2013 року у справі № 6-26цс13, якою визначено, що право власності особи, яка не є учасником кримінального судочинства, має захищатися шляхом звільнення цього майна з-під арешту, а отже, законодавство про захист права власності поширюється на ці відносини. Таким чином, вимоги особи, засновані на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, встановленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. На даний час позивач є особою, яка правомірно володіє нерухомим майном та не є учасником кримінального провадження, в рамках якого було накладено арешт на його майно, а також не може в повній мірі володіти та розпоряджатися своїм правом власності, що в свою чергу, порушує його права.

Разом з тим, заявив клопотання про залучення в порядку ст. 27 ГПК України до участі у справі в якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Першу Ужгородську державну нотаріальну контору, м. Ужгород та Ужгородське міськрайонне управління юстиції в особі Реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції, м. Ужгород, оскільки вважає, що прийняття рішення у даній справі безпосередньо вплине на їх права та обов'язки.

Подав також письмове клопотання б/н від 25.04.2016 року про покладення на позивача відшкодування сплати судового збору в порядку ст. 49 ГПК України.

Представник відповідача проти позову заперечує, посилаючись на те, що вирішення питання про звільнення майна з-під арешту, накладеного в рамках кримінальної справи, повинно розглядатися за правилами, встановленими КПК України. Крім того, зазначає про те, що слідчий на момент винесення постанови діяв на підставі та в межах повноважень, що передбачені законом. Натомість зазначає про те, що ОСОБА_1 Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області не є належним відповідачем по вказаній справі.

Судом відповідно до ст. 30 ГПК України для надання пояснень по даній справі був викликаний представник органу ДВС, який повідомив суд про те, що на момент проведення прилюдних торгів з реалізації спірного нерухомого майна, будь-яких арештів, накладених слідчим в межах кримінальної справи щодо спірного майна не було. На підтвердження чого подав суду ОСОБА_6 з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна станом на 28.04.2012 року.

Також судом у відповідності зі ст. 30 ГПК України був викликаний ОСОБА_4, ст. слідчий в ОВС СУ УМВС України в Закарпатській області, який зазначив про те, що ним в межах кримінального провадження відповідно до постанови був накладений арешт на спірне нерухоме майно; станом на сьогоднішній день арешт не знятий; ОСОБА_5 (особа на майно якої було накладено арешт) не являється ні підозрюваною, ні обвинуваченою; ТОВ Солум також не являється учасником кримінального провадження.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін,

суд встановив:

На примусове виконання виконавчого листа № 2п-5048/10 виданого 14.02.2011 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області про стягнення з ОСОБА_5 на користь ПАТ ОСОБА_9 МКБ суми 3 272 301 грн. 25 коп. заборгованості за кредитним договором № 135 від 03.03.2008 року та 1 820 грн. судових витрат, 16.07.2012 року проведено прилюдні торги з реалізації нерухомого майна, що є предметом іпотеки та належала ОСОБА_5. Як вбачається із матеріалів справи, Товариство з обмеженою відповідальністю Солум 16.07.2012 року придбало з прилюдних торгів нерухоме майно, а саме, двокімнатну квартиру загальною площею 92,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та належить на праві власності ОСОБА_5

На підставі акта державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки, затвердженого начальником відділу ПВР ОСОБА_1 ДВС ГУЮ у Закарпатській області від 01.08.2012 року, ТОВ Солум 03.12.2015 року видано Свідоцтво про право власності на майно, а саме, двокімнатну квартиру загальною площею 92,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. Право власності ТОВ Солум на вказане нерухоме майно підтверджується також Витягом про державну реєстрацію прав від 06.12.2012 року та Витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.01.2013 року.

Як зазначив позивач в позові, в рамках кримінальної справи № 1129009 ст. слідчим відділу розслідування злочинів, учинених організованими групами, злочинними організаціями СУ УМВС України в Закарпатській області, капітаном міліції ОСОБА_6 постановою від 18.03.2011 року накладено арешт на майно, а самеАДРЕСА_1, що в будинку № 18 по вул. Корятовича в м. Ужгороді, яка зареєстрована за ОСОБА_7. Винесення вказаної постанови стало підставою для внесення запису до Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів спірного нерухомого майна. Підставою заборони була зазначена постанова про накладення арешту на майно від 18.03.2011 року ст. слідчого відділу розслідування злочинів, учинених організованими групами, злочинними організаціями СУ УМВС України в Закарпатській області, капітаном міліції ОСОБА_6

З матеріалів, доданих до позовної заяви вбачається, що кримінальна справа знаходилась на розгляді в Ужгородському міськрайонному суді Закарпатської області відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_10 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК (кримінальне провадження № 308/4209/13-к).

11 червня 2015 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області було ухвалено вирок. Однак, вказаний вирок по зазначеній вище кримінальній справі не містить вирішення судом питань щодо нерухомого майна ТОВ Солум, на яке накладено арешт, незважаючи на неодноразові звернення позивача до суду із листами про звільнення майна з-під арешту.

У зв'язку з тим, що відповідний запис про арешт нерухомого майна від 18.03.2011 року не видалений з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, на теперішній час продовжує діяти арешт на нерухомість і позивач позбавлений можливості в повній мірі здійснювати право власності, володіти, розпоряджатись та користуватись належним йому майном, що і стало підставою для звернення позивача до суду за захистом свого порушеного права.

У відповідності до статті 125 Кримінального процесуального кодексу України (в редакції, чинній на дату винесення постанови 18.03.2011 року) слідчий за клопотанням цивільного позивача або з своєї ініціативи зобов'язаний вжити заходів до забезпечення заявленого в кримінальній справі цивільного позову, а також можливого в майбутньому цивільного позову, склавши про це постанову.

Статтею 126 Кримінального процесуального кодексу України (в редакції, чинній на дату винесення постанови 18.03.2011 року) передбачено, що забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилось.

Предметом розгляду у даній справі є позовні вимоги про захист прав власника об'єкта нерухомого майна шляхом звільнення з-під арешту, накладеного у межах провадження у кримінальній справі, особою, яка не є учасником кримінального провадження.

Приписами ст. 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Пунктом 4.2. рішення Конституційного суду України від 23.05.2001 року № 6-рп/2001 визначено, що кримінальне судочинство - це врегульований нормами КПК України порядок діяльності органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду і вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу - підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод та законних інтересів. Товариство з обмеженою відповідальністю Солум не є учасником кримінального процесу. Також не є ані підозрюваною, ані обвинуваченою гр. ОСОБА_5 (особа, щодо майна якої було накладено арешт), що підтверджується також листами Апеляційного суду Закарпатської області від 11.03.2016 року та 30.03.2016 року (том. 1, арк. спр. 217, 222).

Статтею 124 Конституції України встановлено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод (ст. 55 Конституції України).

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 25.12.1997 року № 9-зп зазначені норми слід розглядати як такі, що зобов'язують суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв чи скарг, які відповідають встановленим законом вимогам, є порушенням права на судовий захист, яке відповідно до статті 64 Конституції України не може бути обмежене. Таким чином, положення частини першої статті 55 Конституції України закріплює одну з найважливіших гарантій здійснення як конституційних, так й інших прав та свобод людини і громадянина.

Положеннями ст. 4 ГПК України визначено, що господарський суд вирішує господарські спори на підставі Конституції України, цього Кодексу, інших законодавчих актів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Чинними нормами Кримінального процесуального кодексу України не передбачено, що розгляд вимог, які становлять предмет позову у даній справі, має здійснюватися за правилами кримінального судочинства, а тому суд дійшов висновку, що відповідно до ст. 12 ГПК України дана справа підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Такий висновок суду також узгоджується з правовими позиціями, викладеними в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про виключення майна з опису від 27.08.1976 року № 6, відповідно до яких в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним кодексом України, розглядаються лише заяви боржників, тобто осіб, які є учасниками відповідного кримінального процесу. А вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним, розглядаються за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису.

Отже, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту, а в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при провадженні в кримінальній справі, розглядаються заяви боржників на правильність арешту майна.

Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду України від 15.05.2013 року.

Положеннями пункту 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2011 року № 10 Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам визначено, що з огляду на приписи частини третьої статті 22 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", згідно з якими місцеві господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності, та на вимоги статей 1, 4-1, 12 ГПК господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає приписам статті 1 ГПК, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер.

При цьому, п. 11 вказаної Постанови передбачено, що господарським судам підвідомчі на загальних підставах справи зі спорів, пов'язані з визнанням права на майно, на яке накладено арешт, і про зняття з нього арешту та з розглядом позовів до юридичної особи, яка зобов'язана здійснити стягнення коштів з боржника у разі невиконання рішення з вини цієї юридичної особи (статті 60 і 87 Закону України "Про виконавче провадження"), - за умови, коли сторонами у судовому процесі є підприємства чи організації у розумінні статті 1 ГПК.

Отже, виходячи з аналізу вищевикладеного, оскільки вимоги позивача ґрунтуються на його праві володіння на арештоване майно і він не є боржником (ні учасником кримінального провадження) в кримінальній справі, останній правомірно звернувся з позовом про звільнення майна з-під арешту, а з огляду на те, що сторонами у справі є юридичні особи, дана справа підвідомча саме господарському суду.

При цьому, судом враховано, що відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2011 року № 13-рп/2011, Україна є правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права (стаття 1, частина перша статті 8 Конституції України). Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (частина друга статті 3 Основного Закону України). Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується (частина третя статті 8 Конституції України). Згідно з Основним Законом України права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частини перша, друга статті 55).

Як визначено у рішенні Конституційного Суду України від 30.01.2003 року № 3-рп/2003, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 мотивувальної частини). Такий висновок узгоджується також з правовою позицією, викладеною у рішенні Конституційного Суду України від 25.12.1997 року № 9-зп.

Статтею 317 Цивільного кодексу України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Приписами ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні у випадках і порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 321 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 386 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Протоколом № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на вільне володіння майном. Основною метою ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції є запобігання свавільному захопленню власності, конфіскації, експропріації та іншим порушенням принципу безперешкодного користування своїм майном, до яких часто вдаються або схильні вдаватися на практиці уряди держав. Названа стаття проголошує: Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Судом встановлено, що ТОВ Солум по кримінальній справі не є ані обвинуваченим, ані підозрюваним, та не був майновим поручителем обвинувачених чи підозрюваних та відповідно не несе майнову чи матеріальну відповідальність за зобов'язаннями підозрюваних, і не визнавався будь-яким державним органом законним їх представником, тому позивач не має нести за законом матеріальної відповідальності за дії підозрюваних чи обвинувачених по кримінальній справі.

Право власності на нерухоме майно позивача не оскаржено і його права щодо володіння, користування та розпорядження своїм майном порушуються внесеними до Реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна записом про обтяження на підставі постанови від 18.03.2011 року ст. слідчого відділу розслідування злочинів, учинених організованими групами, злочинними організаціями СУ УМВС України в Закарпатській області.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що позивач, який не є учасником кримінального провадження, є законним власником нерухомого майна, на яке накладено арешт, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, суд дійшов висновку що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Що стосується аргументів відповідача стосовно того, що звільнення майна з-під арешту, накладеного в межах кримінального провадження має вирішуватися у порядку, встановленому Кримінальним-процесуальним законодавством України, судом до уваги не приймається, оскільки, як вже вище зазначалося, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту, про що наголошено і в постанові Верховного Суду України від 15.05.2013, яка згідно з нормою ст. 111-28 ГПК України, є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Стосовно ж посилання представника відповідача у судовому засіданні на те, що ОСОБА_1 Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області не є належним відповідачем у даній справі, то воно спростовується вищенаведеним.

Згідно із ст. 27 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обовязки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора. Якщо господарський суд при прийнятті позовної заяви, вчиненні дій по підготовці справи до розгляду або під час розгляду справи встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права і обовязки осіб, що не є стороною у справі, господарський суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору. При цьому, при вирішенні відповідного питання суд має з'ясовувати, чи буде у зв'язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому. Така третя особа виступає в процесі на стороні позивача або відповідача у залежності від того, з ким із них у неї існують певні правовідносини (Постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції).

Предметом позову по даній справі є звільнення майна з-під арешту, накладеного постановою слідчого. Як вбачається із матеріалів справи, Перша Ужгородська державна нотаріальна контора, м. Ужгород та Ужгородське міськрайонне управління юстиції в особі Реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції, м. Ужгород, не перебувають з однією зі сторін спору в будь-яких правовідносинах, які в результаті прийняття судом рішення у справі зазнають певних змін (зокрема, таку особу буде наділено новими правами чи покладено на неї нові обовязки, або змінено її наявні права та/або обовязки, або позбавлено певних прав та/або обовязків у майбутньому).

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку про відсутність будь яких підстав, що можуть вплинути на права та обовязки Першої Ужгородської державної нотаріальної контори м. Ужгород та Ужгородського міськрайонного управління юстиції в особі Реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції, м. Ужгород при прийнятті рішення по справі № 907/126/15, у звязку з чим у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю „Солум про залучення до участі у справі № 907/126/15 зазначених осіб в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, слід відмовити.

Судові витрати по сплаті судового збору суд покладає на позивача у відповідності до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 34, 43, 44, 49, 82 85 Господарського процесуального кодексу України,

СУД ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити повністю.

2. Звільнити з-під арешту, накладеного Постановою ст. слідчого відділу розслідування злочинів, учинених організованими групами, злочинними організаціями СУ УМВС України в Закарпатській області від 18.03.2011 року майно, а саме, квартиру, загальною площею 92,2 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 та належить на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю Солум.

3. Судові витрати покласти на позивача.

4. Рішення набирає законної сили в порядку ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 04.05.2016 року

Головуючий суддя Пригара Л.І.

Суддя Журавчак Л.С.

Суддя Йосипчук О.С.