КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" квітня 2016 р. Справа№ 910/29515/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Отрюха Б.В.

Тищенко А.І.

За участі представників:

від позивача: Романовський О.В. - за дов.

від відповідача: Рубанчук Н.С. - за дов.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко»

на рішення Господарського суду міста Києва від 03.02.2016

у справі №910/29515/15 (суддя Пукшин Л.Г.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніка Захід»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко»

про стягнення заборгованості 249 643,96 грн.

за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніка Захід»

про зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Ніка Захід» (далі, позивач за первісним позовом) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом (із урахуванням уточнень до позовної заяви від 20.01.2016; том 1, а.с. 170) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко» (далі, відповідач за первісним позовом) про стягнення 249 643,96 грн. заборгованості за поставлений товар.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 06.11.2013 між сторонами було укладено Договір поставки №12177К, на підставі якого позивач зобов'язався поставити та передати у власність відповідачу товар на підставі замовлення останнього та у відповідності до специфікації, а відповідач зобов'язався прийняти товар та оплатити його вартість. На виконання умов договору позивачем було поставлено товар, що підтверджується видатковими накладними. Однак, в порушення умов договору відповідач належним чином не здійснив розрахунку за поставлений товар, у зв'язку з чим у останнього утворилась заборгованість перед позивачем у розмірі 249 643,96 грн., з яких: 149 897,81 грн. - сума основної заборгованості, 44 483,03 грн. інфляційні втрати, 52 396,65 грн. - пеня та 2 866,47 грн. - 3 % річних.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Еко» звернулось до Господарського суду міста Києва із зустрічним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніка Захід» про зобов'язання останнього виконати умови Договору поставки №12177К від 06.11.2013 та вивезти поставлений товар, згідно із переліком видаткових накладних, доданих до зустрічного позову.

В обґрунтування зустрічного позову Товариство з обмеженою відповідальністю «Еко» зазначило, що позивачем за первісним позовом допущено порушення виконання зобов'язання, встановленого пунктом 5.18. Договору поставки щодо вивозу товару, а відтак, має місце порушення прав відповідача за первісним позовом.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.02.2016 первісний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніка Захід» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» про стягнення заборгованості 249 643 грн. 96 коп. задоволено частково.

Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніка Захід» 149 897 (сто сорок дев'ять тисяч вісімсот дев'яноста сім) гривень 81 коп. - основного боргу, 36 177 (тридцять шість тисяч сто сімдесят сім) гривень 49 коп. - пені, інфляційні втрати у розмірі 2 200 (дві тисячі двісті) грн. 32 коп., 3% річних у розмірі 1 624 (одна тисяча шістсот двадцять чотири) грн. 68 коп. та 2 848 (дві тисячі вісімсот сорок вісім) грн. 50 коп. витрат зі сплати судового збору.

В іншій частині первісних позовних вимог відмовлено.

В зустрічному позові відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕКО» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 03.02.2016 у справі №910/29515/15 та прийняти нове, яким у задоволенні первісних позовних вимог відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач за первісним позовом посилається на те, що обов'язок по доказуванню факту відсутності поставленого товару у відповідача за первісним позовом покладається саме на позивача за первісним позовом, як на сторону, яка доводить обґрунтованість підстав для задоволення позову та доводить факт виникнення заборгованості.

За твердженнями апелянта, Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕКО» відповідно до Договору поставки з 20.04.2015 призупинило виконання оплати за зобов'язаннями у зв'язку з неналежним виконанням з боку постачальника умов договору в частині вивезення нереалізованого товару та згідно пункту 1 частини 1 статті 236 Господарського кодексу України звільняється від відповідальності за односторонньою відмовою від виконання зобов'язання.

Також, скаржник посилається на те, що його заборгованість перед позивачем за первісним позовом складає 136 447,01 грн., а не суму, визначену в оскаржуваному рішенні, що підтверджується актом звірки взаєморозрахунків, наданим відповідачем за первісним позовом до суду першої інстанції.

До апеляційної скарги відповідачем за первісним позовом було додане клопотання про долучення до матеріалів справи копій актів звірки взаємних розрахунків між ТОВ «ЕКО» та ТОВ «Ніка Захід» за період з 01.10.2015 по 31.12.2015. В обгрунтування поданого клопотання скаржник зазначив, що був обмежений у своїх можливостях щодо вчасного подання акту звірки, що потягло за собою винесення судом неправосудного рішення.

Оцінка поданим скаржником актам звірки взаєморозрахунків буде надана судом у мотивувальній частині постанови.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу відповідача було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Тищенко А.І., Отрюх Б.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.02.2016 апеляційну скаргу відповідача за первісним позовом прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 29.03.2016.

29.03.2016 позивач за первісним позовом подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просив суд апеляційну скаргу відповідача за первісним позовом залишити без задоволення та переглянути рішення суду першої інстанції в частині нарахування пені та інфляційних втрат. У відзиві позивач за первісним позовом зазначив, що він використав власне право на нарахування інфляційних втрат не на всі накладні, а тільки на загальну суму накладних, обмежених часовим періодом з 02.07.2014 по 26.11.2014, про що зазначено в розрахунку позову, а тому посилання суду першої інстанції на те, що датою настання заборгованості є 18.04.2015 безпідставні. Аналогічно, судом було невірно перерахована пеня, оскільки вірною датою настання заборгованості також є 10.02.2015.

У судовому засіданні, призначеному на 29.03.2016, судом було оголошено перерву до 21.04.2016.

21.04.2016 судом було оголошено перерву у судовому засіданні до 26.04.2016.

Представник позивача за первісним позовом у судових засіданнях проти доводів, викладених у апеляційній скарзі заперечував, просив залишити її без задоволення, та переглянути рішення Господарського суду міста Києва від 03.02.2016 в частині нарахування пені та інфляційних втрат.

Представник відповідача у судових засіданнях підтримав доводи, викладені у апеляційній скарзі, просив її задовольнити, у задоволенні первісного позову відмовити.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, водночас, оскаржуване рішення місцевого господарського суду підлягає зміні у частині стягнення з відповідача за первісним позовом інфляційних втрат та пені з наступних підстав.

Частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як підтверджується матеріалами справи, 06.11.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕКО» (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ніка Захід» (постачальник) укладено Договір поставки №12177К з урахуванням Протоколу узгодження розбіжностей від 06.11.2013 (далі, Договір поставки), згідно предмету якого позивач зобов'язується поставити та передати у власність покупцеві товар на підставі замовлення останнього та у відповідності до Специфікації, а покупець зобов'язується прийняти поставлений постачальником товар та оплатити його вартість у порядку та на умовах, визначених Договором.

Відповідно до пункту 2.2. Договору право власності на товар переходить від постачальника до покупця в момент приймання товару покупцем від постачальника. Підтвердженням приймання товару є підписання сторонами накладної та іншої обов'язкової та визначеної чинним законодавством України товарно-супровідної та транспортно-супровідної документації на Товар.

Згідно з пунктом 3.1. Договору постачальник здійснює поставку товару у відповідності до узгодженої та посвідченої печатками сторін специфікації.

Товар за договором поставляється постачальником на умовах базису поставки DDP згідно міжнародних правил тлумачення комерційних термінів Інкотермс (у редакції 2000 р.) (пункт 5.1. Договору).

У відповідності до пункту 5.10. Договору якщо в процесі приймання товару виявлено невідповідність кількості, та/або якості товару, та/або порушення цілісності тари (у тому числі слідів деформації тари, намокання і/або протікання тари, ознак бою товару всередині тари і т.п.), і/або маркування товару, та/або невідповідності умовам п. 6.4 договору щодо строків реалізації товару, покупець має право відмовитись від товару та не приймати поставку такої партії товару, в якій виявлено невідповідність, а постачальник буде вважатись таким, що не виконав належним чином своє зобов'язання по поставці замовленого покупцем товару.

У відповідності до пункту 5.11. Договору у разі відповідності поставки товару умовам цього договору покупець підписує видаткову та товарно-транспортну накладні на поставлений товар. Дата, зазначена покупцем у видатковій накладній, є датою поставки партії товару.

Відповідно до пункту 5.16. Договору (з урахуванням Протоколу узгодження розбіжностей) сторони погодили, що покупець має беззастережне право на свій розсуд повернути постачальнику поставлений ним товар за будь-якою із наведених нижче підстав: - товар, який не користується попитом у кінцевого споживача; - товар, у якого термін придатності становить не менше 4 місяців до кінцевої дати реалізації; - товар, не реалізований покупцем на момент направлення покупцем повідомлення постачальнику про припинення дії цього договору; - товар, який під час перевірки покупцем в період реалізації або вибіркової перевірки виявися неякісним або не відповідним вимогам до маркування, пакування, стандартів тощо; - акційний товар по закінченню періоду проведення акції; - сезонний товар по закінченню відповідного сезону; - в зв'язку зі змінами в чинному законодавстві України, або у разі прийняття рішення суб'єктами владних повноважень, державними органами виконавчої влади з питань регуляторної політики, контролю тощо про заборону або призупинення реалізації (обігу) товару, зміну вимог до вигляду, споживчих якостей, маркування, пакування товару, тощо; - за письмовою угодою сторін.

Згідно з пунктом 5.17. Договору покупець надсилає постачальнику повідомлення про повернення товару, в якому зазначає вид та кількість товару, що підлягає поверненню, місце і час його передачі постачальнику.

Пунктом 5.18. Договору встановлено, що постачальник, отримавши повідомлення покупця на підставах та умовах, визначених пунктами 5.16 та 5.17, зобов'язаний вивезти зазначений у ньому товар одночасно зі здійсненням найближчої наступної поставки, але не пізніше 21 календарного дня з моменту направлення повідомлення покупцем. Повернення товару оформляється відповідною накладною.

Сторони погодили, що у випадку порушення постачальником умов пункту 5.18. Договору покупець має право після закінчення 21 календарного дня з моменту направлення повідомлення про повернення товару розпорядитися товаром на свій розсуд (пункт 5.19 Договору).

Пунктом 8.1. (з урахуванням Протоколу узгодження розбіжностей) сторони погодили, що покупець оплачує поставлений товар протягом (але не пізніше) 74 календарних днів з дати поставки товару.

Відповідно до пункту 8.3. Договору при виникненні у постачальника перед покупцем інших грошових зобов'язань за цим договором або за іншими договорами, укладеними між постачальником і покупцем, покупець має право зменшити суми оплати, які належать постачальнику на суми зустрічних грошових зобов'язань постачальника перед покупцем шляхом проведення згідно вимог чинного законодавства заліку зустрічних грошових зобов'язань за винятком випадку, коли це заборонено чинним законодавством України.

Відповідно до пункту 12.1. Договору останній набуває чинності після його підписання сторонами договору і діє до 31.12.2014, а в частині невиконаних зобов'язань сторін, що виникли на момент дії даного договору - до їх повного виконання.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 283 896,78 грн., що підтверджується наступними видатковими накладними:

Видаткова накладна №НЛ140409025 від 10.04.2014 року на суму 88 914,80 грн.;

Видаткова накладна №НЛ140513101 від 14.05.2014 року на суму 17 697,90 грн.;

Видаткова накладна №НЛ140606023 від 11.06.2014 року на суму 3 173,22 грн.;

Видаткова накладна №НЛ140606026 від 11.06.2014 року на суму 7 079, 16 грн.;

Видаткова накладна №НЛ140617027 від 18.06.2014 року на суму 12 871,20 грн.;

Видаткова накладна №НЛ140616072 від 18.06.2014 року на суму 8 825,28 грн.;

Видаткова накладна №НЛ140627032 від 02.07.2014 року на суму 3 153,26 грн.;

Видаткова накладна №НЛ140627033 від 02.07.2014 року на суму 965,34 грн.;

Видаткова накладна №НЛ141002106 від 03.10.2014 року на суму 20 435,34 грн.;

Видаткова накладна №НЛ141002107 від 03.10.2014 року на суму 18 991,56 грн.;

Видаткова накладна №НЛ 141017029 від 22.10.2014 року на суму 6 168,44 грн.;

Видаткова накладна №НЛ141017032 від 22.10.2014 року на суму 29 391,70 грн.;

Видаткова накладна №НЛ141028039 від 29.10.2014 року на суму 11 266, 86 грн.;

Видаткова накладна №НЛ141110020 від 12.11.2014 року на суму 9 043,60 грн.;

Видаткова накладна №НЛ141110021 від 12.11.2014 року на суму 5 420,60 грн.;

Видаткова накладна №НЛ141126003 від 26.11.2014 року на суму 9 999,60 грн.;

Видаткова накладна №НЛ141125020 від 26.11.2014 року на суму 11 067,42 грн.;

Видаткова накладна №НЛ141209039 від 10.12.2014 року на суму 6 195,90 грн.;

Видаткова накладна №НЛ141223066 від 24.12.2014 року на суму 4 807,46 грн.;

Видаткова накладна №НЛ150122014 від 23.01.2015 року на суму 5 438, 94 грн.;

Видаткова накладна №НЛ150130035 від 02.02.2015 року на суму 2 989,20 грн..

Вказані видаткові накладні були підписані повноважними представниками сторін та скріплені їх печатками. Факт поставки товари на вказану суму також не заперечується представником відповідача за зустрічним позовом.

Як вбачається з матеріалів справи (довідка ПАТ «ВІЕс Банк» №12/23990 від 13.11.2015), покупцем було сплачено на рахунок постачальника за договором №12177 К від 06.11.2013 грошові кошти в загальному розмірі 35 000,00 грн.

Як зазначив позивач, відповідно до Постанови Вищого господарського суду України №11/274 (12/5) та роз'яснення Комітету з питань фінансів і банківської діяльності Верховної Ради України (лист №06-10/10-1215 від 29.10.2004), якщо у призначенні платежу не зазначено періоду, в якому ці послуги чи товар надані і не можливо ідентифікувати згідно якого товару здійснено оплату, платежі мають відноситись на рахунок погашення в хронологічному порядку, тобто починаючи з такої, що виникла у найдавніший період до повного її погашення. Враховуючи призначення платежів, виходячи з довідки ПАТ «ВІЕс Банк» №12/23990 від 13.11.2015, позивачем за первісним позовом був застосований вищенаведений спосіб зарахування платежів в рахунок погашення заборгованості.

Крім того, позивачем за первісним позов було надано суду підписані сторонами Угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог від 30.11.2014 та 31.08.2014, відповідно до умов яких сторони дійшли згоди щодо проведення заліку зустрічних однорідних вимог на суму 3908 грн. 43 коп. (вимоги за договором поставки № 12177 К від 06.11.13 та договором про надання послуг №01/01/12МЕ від 01.01.12) та на суму 80000,00 грн. (вимоги за договором поставки № 12177 К від 06.11.13 та договором про надання послуг № 01/01/12МЕ від 01.01.12). Таким чином, всього сторонами було проведено зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 83 908 грн. 43 коп.

Також, із матеріалів справи вбачається, що згідно накладної №КРЦ1-000994 від 15.09.2015 покупцем було повернуто постачальнику товар на загальну суму 8 774 грн. 42 коп. Отже, заборгованість покупця за поставлений за договором № 12177 К від 06.11.2013 товар також підлягає зменшенню на суму повернутого товару - 8 774 грн. 42 коп.

У зв'язку з тим, що ТОВ «ЕКО» договірні зобов'язання по оплаті поставленого позивачем за первісним позовом товару не виконало, ТОВ «Ніка Захід» звернулось до суду із даним позовом, у межах якого заявило до стягнення з урахуванням уточненого розрахунку позовних вимог, суму основного боргу у розмірі 149 897 грн. 81 коп., 3% річних у розмірі 2 866,47 грн., інфляційні втрати у розмірі 44 483,03 грн. та пеню у розмірі 52396,65 грн.

Відповідач за первісним позовом, заперечуючи проти задоволення первісних позовних вимог, посилається на пункт 10.4. Договору поставки, на підставі якого відповідач призупинив оплату товару за договором поставки у зв'язку з порушенням постачальником умов пунктів 5.16.-5.18. Договору щодо строків вивезення товару.

Водночас, ТОВ «ЕКО» звернулось до суду із зустрічною позовною заявою, предметом якої (з урахуванням уточнень від 03.02.2016) є зобов'язання вчинити ТОВ «Ніка Захід» певні дії, а саме вивезти товар відповідно до наданого переліку на загальну суму 37 728,62 грн.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, погоджується із висновками суду першої інстанції про задоволення первісних позовних вимог ТОВ «Ніка Захід» про стягнення з ТОВ «ЕКО» суми основного боргу за Договором поставки у розмірі 149 897,81 грн., враховуючи наступне.

За своєю правовою природою укладений між сторонами Договір є договором поставки.

Відповідно до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 Цивільного кодексу України).

Статтею 692 Цивільного кодексу України визначено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до частини 7 статті 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач у повному обсязі виконав прийняті на себе за Договором зобов'язання та поставив відповідачу товар за період з 10.04.2014 по 02.02.2015 на загальну суму 283 896,78 грн., що підтверджується складеними та підписаними сторонами відповідними видатковими накладними (том 1, а.с. 29-49). До того ж, факт поставки та отримання даного товару відповідачем (ТОВ «ЕКО») під час розгляду справи у суді не заперечувався.

Відповідачем за первісним позовом було сплачено постачальнику за поставлений товар грошові кошти в сумі 35 000,00 грн., що підтверджується довідкою ПАТ «ВІЕс Банк» №12/23990 від 13.11.2015 та не заперечувалось сторонами.

Крім того, сторонами було проведено зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 83 908 грн. 43 коп. згідно Угод про зарахування зустрічних однорідних вимог від 30.11.2014 та 31.08.2014.

Водночас, відповідач за первісним позовом направив 31.03.2015 на адресу позивача за первісним позовом повідомлення №31-03/15 про повернення позивачу товару на суму 116 395,08 грн. згідно переліку.

Як вбачається із матеріалів справи, ТОВ «Ніка Захід» прийняло повернутий ТОВ «ЕКО» товар на загальну суму 8 774,42 грн., що підтверджується відповідною накладною №КРЦ1-000994 від 15.09.2015.

Таким чином, з урахуванням пункту 5.18. Договору, за яким вартість повернутого покупцем товару зараховується у рахунок зменшення заборгованості покупця перед постачальником, з огляду на зарахування сторонами зустрічних однорідних вимог та здійснені відповідачем за первісним позовом проплати, заборгованість відповідача (ТОВ «ЕКО») з оплати поставленого товару складає: 283 896,78 грн. - 35 000,00 грн. - 83 908,43 грн. - 8 774,42 грн. = 156 213 грн. 93 коп.

Наявність заборгованості покупця перед постачальником за договором № 12177 К від 06.11.13 відображено в актах звіряння взаємних розрахунків сторін за період з 01.09.2015 по 30.09.2015 на суму 224 392,48 грн. (відображено заборгованість на користь ТОВ «Ніка захід») та на суму 83 945,47 грн. (відображено заборгованість на користь ТОВ «ЕКО»).

Суд зазначає, що у зв'язку з арифметичними неточностями при складанні вказаних актів звіряння взаємних розрахунків, наявність яких не заперечували представники сторін, вказані в актах кінцеві суми не беруться судом до уваги як остаточні.

Як вбачається із матеріалів справи, ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.01.2016 у справі №910/29515/15 зобов'язано сторони провести звірку взаємних розрахунків.

Однак, до судового засідання 03.02.2016, у якому було прийняте оскаржуване рішення, сторонами не було надано суду підписаного Акту звірку взаємних розрахунків.

Посилання скаржника на акт звірки взаєморозрахунків між сторонами за січень 2014 року - січень 2016 року (том 1, а.с. 242-243), відповідно до якого заборгованість ТОВ «ЕКО» на користь ТОВ «Ніка Захід» становить 136 447,01 грн., колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки вказаний акт підписаний ТОВ «ЕКО» в односторонньому порядку.

Надані скаржником до суду апеляційної інстанції акти звіряння взаємних розрахунків між сторонами за період з 01.10.2015 по 31.12.2015 на підтвердження того, що станом на 31.12.2015 заборгованість відповідача за первісним позовом на користь ТОВ «Ніка Захід» становить 220 392,48 грн., а заборгованість позивача за первісним позовом на користь ТОВ «Еко» становить 83 945,47 грн. (тобто загальна заборгованість відповідача за первісним позовом становить 220 392,48 грн. - 83 945,47 грн. = 136 447,01 грн.), не приймаються судом до уваги, оскільки, як зазначає сам скаржник у клопотанні про долучення доказів, вказані акти були підписані сторонами 03.02.2016 (дата прийняття рішення судом першої інстанції) та не були надані суду до початку розгляду справи. Відповідачем за первісним позовом не обґрунтовано у відповідності до статті 101 Господарського процесуального кодексу України неможливість подання вказаних актів до суду першої інстанції. Водночас, якщо такі акти були підписані сторонами вже після прийняття рішення судом першої інстанції, їх взагалі не може бути прийнято до уваги в якості належних та допустимих доказів на підтвердження факту існування у відповідача заборгованості у зазначеному ним розмірі станом на дату прийняття рішення суду. Крім того, колегія суддів зазначає, що акт звірки взаємних розрахунків не є первинним бухгалтерським документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Як уже зазначалося вище, з наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що станом на момент вирішення спору у даній справі, заборгованість покупця за поставлений згідно договору №12177К товар складає 156 213 грн. 93 коп., в той же час позивачем заявлено до стягнення суму основної заборгованості в розмірі 149 897 грн. 81 коп.

Враховуючи, що відповідно до пункту 2 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України суд не може виходити за межі позовних вимог без відповідного клопотання позивача, а позивачем відповідного клопотання заявлено не було, суд розглядає заявлені позивачем за первісним позовом до стягнення вимоги про стягнення основної заборгованості в сумі 149 897 грн. 81 коп.

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно вимог статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Умовами пункту 8.1. Договору поставки сторони встановили обов'язок покупця здійснити оплату постачальнику за поставлені Товари протягом (але не пізніше) 74 календарних днів з дати поставки товару. Остання поставка товару покупцю відбулась 02.02.2015.

Таким чином, станом на день вирішення спору строк оплати поставленого товару настав, а відповідачем не сплачено заявлену позивачем до стягнення заборгованість в сумі 149 897,81 грн., на спростування вказаних обставин відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, факт наявності заборгованості відповідачем за первісним позовом не спростовано, а тому сума 149 897,81 грн. боргу підлягає до стягнення з відповідача за первісним позовом.

У зв'язку із неналежним виконанням відповідачем умов Договору, позивачем нараховані до стягнення з відповідача за первісним позовом збитки від інфляції у розмірі 44 483,03 грн. та 3% річних у розмірі 2866,47 грн.

Відповідно до частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши наданий позивачем за первісним позовом розрахунок 3 % річних від простроченої суми, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що вимога позивача про стягнення 3 % річних підлягає задоволенню у сумі 1624 грн. 68 коп. В частині стягнення 3 % річних в сумі 1 241 грн. 79 коп. судом першої інстанції правомірно відмовлено.

Також, позивачем заявлено вимогу про стягнення інфляційних втрат, з розрахунку яких вбачається, що нарахування інфляційних здійснено позивачем на суму накладних за період з 02.07.2014 по 26.11.2014 в розмірі 125 903,72 грн. та розраховано з 10.02.2015 по 13.11.2015.

Враховуючи те, що строк оплати поставки товару у відповідності до умов пункту 8.1. Договору виникає не пізніше 74 календарних днів з дати поставки товару, а поставка товару за видатковими накладними на суму 125 903,72 грн. відбулась у період з 02.07.2014 по 26.11.2014, прострочення покупця почалось з 10.02.2015.

Водночас, суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення, здійснив розрахунок інфляційних з 18.04.2015 по 13.11.2015, не врахувавши, що позивачем за первісним позовом здійснено нарахування інфляційних не на всі накладні, а тільки на загальну суму накладних, обмежених часовим періодом з 02.07.2014 по 26.11.2014.

Відтак, колегія суддів, здійснивши перерахунок інфляційних втрат в межах суми заборгованості (125 903,72 грн.) та періоду нарахування інфляційних втрат, визначеному позивачем, прийшла до висновку, що вимога позивача про стягнення інфляційних втрат підлягає задоволенню у заявленій позивачем сумі 44 483,03 грн.

Крім того, у зв'язку із неналежним виконанням відповідачем умов Договору поставки, позивачем нараховано до стягнення пеню у розмірі 52 396 грн. 65 коп. (сума заборгованості, на яку здійснено нарахування - 125 903,72 грн., період нарахування з 10.02.2015 по 13.11.2015).

Відповідно до пункту 10.1. Договору №12177К у разі порушення стороною Договору строків виконання грошового зобов'язання, передбаченого цим Договором, винна Сторона зобов'язана сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення виконання, нараховану на суму грошового зобов'язання, за кожний день прострочення.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (згідно частини 6 статті 231 Господарського кодексу України).

Згідно пункту 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно з пунктом 2.5. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 Господарського кодексу України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Колегія суддів не погоджується із розрахунком розміру пені, наведеним судом в оскаржуваному рішенні, оскільки розрахунок пені повинен здійснюватися окремо по кожній накладній за період з 02.07.2014 по 26.11.2014 з урахуванням періоду часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане, оскільки іншого умовами договору не передбачено.

Таким чином, здійснивши розрахунок розміру пені, що підлягає стягненню з відповідача за первісним позовом окремо по кожній накладній за період з 02.07.2014 по 26.11.2014, колегія суддів зазначає наступне.

1) по видатковій накладній №НЛ140627032 від 02.07.2014 на суму 3 153,26 грн. строк виконання відповідачем за первісним позовом зобов'язання з оплати поставленого товару настав 15.09.2014. Позивач має право на нарахування пені за період з 16.09.2014 по 16.03.2015 (182 дні). Водночас, позивач у розрахунку зазначає, що нарахування пені здійснюється з 10.02.2015, а тому суд, враховуючи положення пункту 2 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України, здійснює розрахунок пені на суму 3 153,26 грн. з 10.02.2015 по 16.03.2015. До стягнення з відповідача по цій накладній підлягає 141,51 грн. пені.

2) по видаткові накладній №НЛ140627033 від 02.07.2014 на суму 965,34 грн. строк виконання відповідачем за первісним позовом зобов'язання з оплати поставленого товару настав 15.09.2014. Позивач має право на нарахування пені за період з 16.09.2014 по 16.03.2015 (182 дні). Водночас, позивач у розрахунку зазначає, що нарахування пені здійснюється з 10.02.2015, а тому суд, враховуючи положення пункту 2 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України, здійснює розрахунок пені на суму 965,34 грн. з 10.02.2015 по 16.03.2015. До стягнення з відповідача по цій накладній підлягає 43,32 грн.

3) по видатковій накладній №НЛ141002106 від 03.10.2014 на суму 20 435,34 грн. строк виконання відповідачем за первісним позовом зобов'язання з оплати поставленого товару настав 16.12.2014. Позивач має право на нарахування пені за період з 17.12.2014 по 16.06.2015 (182 дні). Водночас, позивач у розрахунку зазначає, що нарахування пені здійснюється з 10.02.2015, а тому суд, враховуючи положення пункту 2 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України, здійснює розрахунок пені на суму 20 435,34 грн. з 10.02.2015 по 16.06.2015. До стягнення з відповідача по цій накладній підлягає 4 007,57 грн. пені.

4) по видатковій накладній №НЛ141002107 від 03.10.2014 року на суму 18 991,56 грн. строк виконання відповідачем за первісним позовом зобов'язання з оплати поставленого товару настав 16.12.2014. Позивач має право на нарахування пені за період з 17.12.2014 по 16.06.2015 (182 дні). Водночас, позивач у розрахунку зазначає, що нарахування пені здійснюється з 10.02.2015, а тому суд, враховуючи положення пункту 2 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України, здійснює розрахунок пені на суму 18 991,56 грн. з 10.02.2015 по 16.06.2015. До стягнення з відповідача по цій накладній підлягає 3 742,43 грн. пені.

5) по видатковій накладній №НЛ 141017029 від 22.10.2014 року на суму 6 168,44 грн. строк виконання відповідачем за первісним позовом зобов'язання з оплати поставленого товару настав 05.01.2015. Позивач має право на нарахування пені за період з 06.01.2015 по 06.07.2015 (182 дні). Водночас, позивач у розрахунку зазначає, що нарахування пені здійснюється з 10.02.2015, а тому суд, враховуючи положення пункту 2 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України, здійснює розрахунок пені на суму 6 168,44 грн. з 10.02.2015 по 06.07.2015. До стягнення з відповідача по цій накладній підлягає 1 412,49 грн. пені.

6) по видатковій накладній №НЛ141017032 від 22.10.2014 року на суму 29 391,70 грн. строк виконання відповідачем за первісним позовом зобов'язання з оплати поставленого товару настав 05.01.2015. Позивач має право на нарахування пені за період з 06.01.2015 по 06.07.2015 (182 дні). Водночас, позивач у розрахунку зазначає, що нарахування пені здійснюється з 10.02.2015, а тому суд, враховуючи положення пункту 2 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України, здійснює розрахунок пені на суму 29 391,70 грн. з 10.02.2015 по 06.07.2015. До стягнення з відповідача по цій накладній підлягає 6 730,30 грн. пені.

7) по видатковій накладній №НЛ141028039 від 29.10.2014 року на суму 11 266, 86 грн. строк виконання відповідачем за первісним позовом зобов'язання з оплати поставленого товару настав 12.01.2015. Позивач має право на нарахування пені за період з 13.01.2015 по 13.07.2015 (182 дні). Водночас, позивач у розрахунку зазначає, що нарахування пені здійснюється з 10.02.2015, а тому суд, враховуючи положення пункту 2 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України, здійснює розрахунок пені на суму 11 266, 86 грн. з 10.02.2015 по 13.07.2015. До стягнення з відповідача по цій накладній підлягає 2 709,60 грн. пені.

8) по видатковій накладній №НЛ141110020 від 12.11.2014 року на суму 9 043,60 грн. строк виконання відповідачем за первісним позовом зобов'язання з оплати поставленого товару настав 26.01.2015. Позивач має право на нарахування пені за період з 27.01.2015 по 27.07.2015 (182 дні). Водночас, позивач у розрахунку зазначає, що нарахування пені здійснюється з 10.02.2015, а тому суд, враховуючи положення пункту 2 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України, здійснює розрахунок пені на суму 9 043,60 грн. з 10.02.2015 по 27.07.2015. До стягнення з відповідача по цій накладній підлягає 2 383,05 грн.

9) по видатковій накладній №НЛ141110021 від 12.11.2014 року на суму 5 420,60 грн. строк виконання відповідачем за первісним позовом зобов'язання з оплати поставленого товару настав 26.01.2015. Позивач має право на нарахування пені за період з 27.01.2015 по 27.07.2015 (182 дні). Водночас, позивач у розрахунку зазначає, що нарахування пені здійснюється з 10.02.2015, а тому суд, враховуючи положення пункту 2 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України, здійснює розрахунок пені на суму 5 420,60 грн. з 10.02.2015 по 27.07.2015. До стягнення з відповідача по цій накладній підлягає 1 428,37 грн.

10) по видатковій накладній №НЛ141126003 від 26.11.2014 року на суму 9 999,60 грн. строк виконання відповідачем за первісним позовом зобов'язання з оплати поставленого товару настав 09.02.2015. Позивач має право на нарахування пені за період з 10.02.2015 по 10.08.2015 (182 дні). За розрахунком суду до стягнення з відповідача по цій накладній підлягає 2 865,09 грн.

11) по видатковій накладній №НЛ141125020 від 26.11.2014 року на суму 11 067,42 грн. строк виконання відповідачем за первісним позовом зобов'язання з оплати поставленого товару настав 09.02.2015. Позивач має право на нарахування пені за період з 10.02.2015 по 10.08.2015 (182 дні). За розрахунком суду до стягнення з відповідача по цій накладній підлягає 3 171,04 грн.

З огляду на вказане, загальна сума пені, що підлягає стягненню з відповідача за первісним позовом за порушенням ним грошових зобов'язань з оплати поставленого у період з 02.07.2014 по 26.11.2014 товару згідно вищевказаних видаткових накладних складає 28 634,77 грн. В частині стягнення пені у сумі 23 761,88 грн. колегія суддів відмовляє.

Таким чином, вимоги позивача за первісним позовом про стягнення заборгованості за поставлений товар підлягають задоволенню частково, а саме у розмірі 149 897 грн. 81 коп. основного боргу, інфляційні втрати у розмірі 44 383,03 грн., 3% річних у розмірі 1624,68 грн. та пеня у розмірі 28 634,77 грн., в задоволенні решти первісних позовних вимог суд відмовляє, відповідно, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає зміні.

Заперечення скаржника проти первісних позовних вимог ґрунтуються на твердженні про порушення позивачем пункту 5.18. Договору поставки в частині строків повернення товару, що в свою чергу призвело до застосування з боку відповідача оперативно-господарських санкцій (призупинення виконання грошових зобов'язань пункт 10.4. Договору).

Вказані заперечення апелянта відхиляються судом з наступних підстав.

Відповідно до пункту 5.16. Договору (з урахуванням Протоколу узгодження розбіжностей) сторони погодили, що покупець має беззастережне право на свій розсуд повернути постачальнику поставлений ним товар за будь-якою із наведених нижче підстав: - товар, який не користується попитом у кінцевого споживача; - товар, у якого термін придатності становить не менше 4 місяців до кінцевої дати реалізації; - товар, не реалізований покупцем на момент направлення покупцем повідомлення постачальнику про припинення дії цього договору; - товар, який під час перевірки покупцем в період реалізації або вибіркової перевірки виявися неякісним або не відповідним вимогам до маркування, пакування, стандартів тощо; - акційний товар по закінченню періоду проведення акції; - сезонний товар по закінченню відповідного сезону; - в зв'язку зі змінами в чинному законодавстві України, або у разі прийняття рішення суб'єктами владних повноважень, державними органами виконавчої влади з питань регуляторної політики, контролю тощо про заборону або призупинення реалізації (обігу) товару, зміну вимог до вигляду, споживчих якостей, маркування, пакування товару, тощо; - за письмовою угодою сторін.

У відповідності до пункту 5.17. Договору покупець надсилає постачальнику повідомлення про повернення товару, в якому зазначає вид та кількість товару, що підлягає поверненню, місце і час його передачі постачальнику.

Пунктом 5.18. Договору встановлено, що постачальник, отримавши повідомлення покупця на підставах та умовах, визначених пунктами 5.16 та 5.17 зобов'язаний вивезти зазначений у ньому товар одночасно зі здійсненням найближчої наступної поставки, але не пізніше 21 календарного дня з моменту направлення повідомлення покупцем. Повернення товару оформляється відповідною накладною.

Як вбачається із матеріалів справи, листом від 31.03.2015 покупець звернувся до продавця з Повідомленням про повернення товару (том 1, а.с. 100-125), відповідно до якого повідомив постачальника про повернення товару на загальну суму 116 395,08 грн. згідно переліку.

Листом від 17.04.2015 вих. №1704/15 (том 1, а.с. 172) постачальник повідомив про свою готовність здійснити вивезення товару, проте зазначив про наявність неточностей в переліку товару, наданому покупцем. Зокрема, постачальник зазначив, що частину товару взагалі не постачав ТОВ «ЕКО», а частину постачав в меншій кількості або по іншим цінам. Згідно переліку, підготовленому постачальником, останній готовий прийняти товар на загальну суму 95 207,63 грн.

В той же час, ТОВ «ЕКО» 03.02.2016 було надано Звіт щодо нереалізованого товару № 02/02 від 02.02.2016 поставленого ТОВ «Ніка Захід» згідно договору поставки, з якого вбачається, що залишок нереалізованого товару є значно меншим та складає всього 37 728,62 грн.

Як уже зазначалося вище, 15.09.2015 сторонами було підписано накладну на повернення постачальнику товару № КРЦ1-000994 від 15.09.15 на суму 8 774 грн. 42 коп.

Таким чином, колегія суддів погоджується з твердженнями позивача за первісним позовом стосовно того, що за результати листування та переговорів сторін, покупець зміг повернути постачальну товар тільки на суму 8 774 грн. 42 коп. Вказаний товар був прийнятий постачальником без заперечень. В той же час, покупцем не доведено у нього наявність товару на загальну суму 116 395,08 грн. згідно переліку, викладеному в листі 31.03.15.

Таким чином, факт порушення постачальником пунктом 5.18. Договору поставки відповідачем за первісним позовом не доведений, та спростовується фактичними обставинами справи. Отже, необґрунтованим є посилання покупця на пункт 10.4. Договору поставки для обґрунтування невиконання ним зобов'язань щодо оплати за поставлений позивачем товар.

З приводу заявлених ТОВ «ЕКО» зустрічних позовних вимог суд зазначає наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, в додатку до Повідомлення про повернення товару (лист від 31.01.2015) покупець визначив перелік товарів на загальну суму 116395 грн., які постачальник має забрати. Відповідні зустрічні позовні вимоги про зобов'язання постачальника виконати умови договору поставки №12177К від 06.11.2013 та вивезти поставлений товар згідно з переліком були заявлені покупцем. Проте, суд зазначає, що позивачем за зустрічним позовом не було враховано, що згідно накладної на повернення постачальнику товару № КРЦ1-000994 від 15.09.2015 постачальнику було повернуто 15.09.2015 товар на суму 8774 грн. 42 коп. Вказаний товар на суму 8 774 грн. 42 коп. також було включено позивачем за зустрічним позовом до переліку товару, що підлягає поверненню.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що постачальником було надано заперечення щодо переліку товару на суму 116 395 грн. Зокрема, покупцем невірно зазначалось кількість та ціна товару по деяким позиціям.

03.02.2016 покупцем було надано суду Звіт щодо нереалізованого товару №02/02-16, поставленого ТОВ «Ніка Захід» по Договору поставки № 12177К, згідно якого нереалізованим є товар на загальну суму 37 728,62 грн. Отже, позивачем за зустрічним позовом зменшено розмір позовних вимог відповідно до переліку товару на загальну суму 37 728,62 грн., вказаного у Звіті від 02.02.2016.

В той же час, доказів направлення покупцем на адресу постачальника повідомлення в порядку пункту 5.18. Договору поставки щодо повергнення саме товару на суму 37 728,62 грн. згідно переліку, що міститься у Звіті щодо нереалізованого товару від 02.02.2016 суду не надано.

Водночас, судом критично оцінюється наданий покупцем Звіт щодо нереалізованого товару на суму 37 728 грн. 62 коп. як доказ наявності у позивача за зустрічним позовом поставленого ТОВ «Ніка Захід» товару, оскільки вказаний звіт було складено ТОВ «ЕКО» в односторонньому порядку.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що покупцем не надано суду належних доказів того, що станом на момент вирішення спору товар, вказаний у Звіті щодо нереалізованого товару на суму 37 728 грн. 62 коп. дійсно нереалізований покупцем та фактично знаходиться у покупця.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Колегія суддів, виходячи з приписів норм Господарського процесуального кодексу України, зазначає, що саме на покупця як на особу, яка в обґрунтування зустрічного позову посилається на обов'язок постачальника забрати частину нереалізованого товару, покладений обов'язок доводити факт того, що частина з товарів, поставлених йому позивачем згідно спірних видаткових накладних, на даний час не була ним реалізована, в той час як суд вказані докази витребовує лише за відповідним клопотанням покупця у разі неможливості самостійно надати вказані докази. Заперечення скаржника з цього приводу є безпідставними.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відмови у задоволенні зустрічного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО».

Заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки останні не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції. Апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» задоволенню не підлягає.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене, оскільки судом апеляційної інстанції при перегляді справи було здійснено арифметично вірний перерахунок пені та інфляційних втрат, заявлених до стягнення ТОВ «Ніка Захід», який не співпадає з розрахунком суду першої інстанції, заборгованість відповідача за первісним позовом перед позивачем за первісним позовом зі сплати інфляційних втрат та пені становить 44 383,03 грн. та 28 634,77 грн. відповідно. Таким чином, рішення Господарського суду міста Києва від 03.02.2016 у справі №910/29515/15 у частині стягнення з відповідача за первісним позовом інфляційних втрат та пені підлягає зміні з підстав, викладених у мотивувальній частині постанови.

Розподіл господарських витрат здійснено у відповідності до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» на рішення Господарського суду міста Києва від 03.02.2016 у справі №910/29515/15 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 03.02.2016 у справі №910/29515/15 змінити.

Резолютивну частину рішення Господарського суду міста Києва від 03.02.2016 у справі №910/29515/15 викласти у наступній редакції:

«Первісний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніка Захід» задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» (03039, місто Київ, проспект Науки, будинок 8; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніка Захід» (82549 Львівська область, Турківський район, село Риків, вул. Зарічна, 32; ) 149 897 (сто сорок дев'ять тисяч вісімсот дев'яносто сім) грн. 81 коп. - основного боргу, 28 634 (двадцять вісім тисяч шістсот тридцять чотири) грн. 77 коп. - пені, 44 383 (сорок чотири тисячі триста вісімдесят три) грн. 03 коп. інфляційних втрат, 1 624 (одну тисячу шістсот двадцять чотири) грн. 68 коп. 3% річних та 3 370 (три тисячі триста сімдесят) грн. 00 коп. витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви. Видати наказ.

В іншій частині первісних позовних вимог відмовити.»

В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 03.02.2016 у справі №910/29515/15 залишити без змін.

Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва відповідно до вимог процесуального законодавства.

Матеріали справи №910/29515/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді Б.В. Отрюх

А.І. Тищенко