КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" квітня 2016 р. Справа№ 910/28383/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Отрюха Б.В.

Михальської Ю.Б.

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2 - представник;

від відповідача: Мочинський А.Р. - представник;

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційні скарги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, Приватного підприємства «Кондитерський магазин»

на рішення

Господарського суду м. Києва

від 12.01.2016

у справі № 910/28383/15 ( суддя Карабань Я.А.)

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

до Приватного підприємства «Кондитерський магазин»

про стягнення 497 000, 00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до ПП "КОНДИТЕРСЬКИЙ МАГАЗИН" про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів в сумі 497000,00 грн. на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 12.01.2016 у справі № 910/28383/15 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, просить змінити мотивувальну частину рішення, а саме виключити висновок суду щодо встановлення факту отримання ПП «Кондитерський магазин» від ФОП ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі 372 000, 00 грн. на підставі договору від 07.09.2012 № 2, рішення про відмову у задоволенні позову залишити без змін.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на те, що у мотивувальній частині суд дійшов невірного висновку щодо встановлення факту отримання ПП «Кондитерський магазин» від ФОП ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі 372 000, 00 грн. на підставі договору від 07.09.2012 № 2, оскільки жодних доказів, а саме первинних бухгалтерських документів з приводу отримання (безпідставно отримання) коштів Приватним підприємством „Кондитерський магазин" від ФОП ОСОБА_4 позивачем не надано.

Відповідач вважає, що акт розрахунку наданий позивачем, відповідно до сталої судової практики та чинного законодавства не має юридичної сили доказу наявності обов'язку сплатити грошові кошти, або ж відсутності такого обов'язку, а у розумінні ст.ст. 9,10 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" вказаний акт є зведеним обліковим документом, який відображає загальну суму заборгованості та фіксує стан розрахунків між сторонами, але сам по собі не породжує будь-яких прав та обов'язків сторін, в той час як зобов'язання сторін підтверджуються первинними документами, договором, накладними, рахунками тощо.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, просить рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись на неповне з'ясування місцевим судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на те, що на момент укладення договору оренди № 1 від 07.09.2012 нежитлове приміщення знаходилося у занедбаному стані та потребувало ремонту. Враховуючи умови п. 5.2. договору оренди № 1 між позивачем та відповідачем було укладено Додаткову угоду № 1 до договору оренди № 1 за умовами якої сторони погодили перелік ремонтних та дизайнерських робіт. 07.10.2012 р. між сторонами було підписано акт приймання-передачі приміщення., а у листопаді 2012 р. позивач завершив виконання ремонтних та дизайнерських робіт та приступив до використання орендованого приміщення, а саме у орендованому приміщенні позивач відкрив ресторан під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1».

Позивач зазначає, що у вересні 2012 р. відразу після укладення договору оренди № 1, позивач запропонував відповідачеві продати об'єкт оренди, на що останній погодився. Між сторонами було досягнуто усної згоди щодо істотних умов договору купівлі-продажу об'єкту оренди та його вартості - 2400000,00. Однак, відповідач, посилаючись на те, що орендоване приміщення знаходиться в заставі банку, запропонував відстрочити укладення договору купівлі-продажу об'єкту оренди на один рік.

Крім того, відповідач виявив бажання отримувати оплату в рахунок купівлі-продажу об'єкту оренди починаючи з 17.09.12 р., а на підтвердження наміру сторін щодо укладення договору купівлі-продажу об'єкту оренди та отримання відповідних коштів відповідач, запропонував оформляти розписками та актами. Загалом, у період з 17.09.12 р. по 07.09.15 р. відповідач отримав від позивача суму коштів, у розмірі 497000,00 грн.

Також позивач зазначає, що відповідач неодноразово відкладав укладення договору купівлі-продажу об'єкту оренди з тих же підстав, а у вересні 2015 р. взагалі відмовився як від укладення договору купівлі-продажу, так і від пролонгації договору оренди № 1.

Позивач звертає увагу суду на те, що всі без виключення розписки та акти містять прізвище генерального директора відповідача - ОСОБА_5, як особи яка безпосередньо отримувала грошові кошти від позивача, а також дані документи містять інформацію щодо: адреси об'єкту оренди - «АДРЕСА_2», розміру та дати платежу, а також підставу отримання коштів - «оренда».

Позивач вважає, що місцевим господарським судом було порушено норми процесуального права, оскільки судом було відмовлено у задоволенні клопотанні позивача від 11.01.2016 про зупинення розгляду справи до вирішення пов'язаної із нею справи № 910/29486/15 про визнання дійсним договору оренди № 2 від 07.09.12 р., предметом якого є нежитлові приміщення - кафе, загальною площею 143,7 кв.м. яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2. Місцевий суд дійшов до висновку про те, що вказані господарські справи не взаємопов'язані, однак не надав належної правової оцінки договору оренди № 2 щодо його відповідності законодавству та наявності підстав вважати його неукладеним. Більш того, суд першої інстанції, всупереч положенням ч. 1 ст. 83 ГПК України не визнав даний договір недійсним, а дійшов висновку про його дійсність та правомірність отримання відповідачем оспорюваної суми коштів.

Апелянт звертає увагу апеляційного суду на те, що рішенням Господарського суду Херсонської області від 14.01.16 р. у справі № 910/29486/15 відмовлено ПП «Кондитерський магазин» у задоволенні позову до ФОП ОСОБА_4 про визнання договору оренди № 2 від 07.09.12 р. дійсним. Крім того, відмовляючи у позові Господарський суд Херсонської області, керуючись ч. 1 ст. 83 ГПК України, визнав договір оренди № 2 від 07.09.12 р. недійсним.

Позивач вважає, що рішення Господарського суду Херсонської області від 14.01.16 р. у справі № 910/29486/15 повністю спростувало доводи відповідача щодо правомірності отримання останнім коштів за договором оренди № 2 у розмірі: 80000,00 грн. на підставі розписки від 17.09.12 р.; 320000,00 грн. за Актом розрахунків з оренди згідно договору № 2.

На думку позивача, висновки суду першої інстанції стосовно того, що 28000,00 грн. є орендними платежами та отримані відповідачем на виконання умов договору оренди № 1, є помилковими та не відповідають ні фактичним обставинами справи, ні підтверджуються будь-яким письмовими доказами, оскільки ні позивач, ні відповідач не надавали суду жодного письмового доказу щодо існування заборгованості позивача перед відповідачем за договором оренди № 1.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

Між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (орендар за договором) та Приватним підприємством "Кондитерський магазин" (орендодавець за договором) було укладено договір оренди нерухомого майна від 07.09.2012 № 1.

Відповідно п.1.1. укладеного договору орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування нерухоме майно, а саме: нежилі приміщення - кафе загальною площею 143,7 м2, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 (далі - об'єкт оренди).

Згідно з п. 1.2 договору власником об'єкта оренди є ПП "КОНДИТЕРСЬКИЙ МАГАЗИН" на підставі договору купівлі-продажу від 18.01.2006 № 1101.

Як вбачається з п. 2.1 договору, орендар вступає у строкове платне користування об'єктом оренди у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами договору та акта приймання-передачі майна.

Сторонами у п. 3.1 договору встановлено, що місячна орендна плата складає 7000,00 грн.

07.09.2012 сторонами договору було укладено додаткову угоду № 1, якою останні погодили ремонтні, дизайнерські роботи та використання рекламних засобів в порядку, передбаченому п.5.2 та п. 5.3 договору.

Орендодавцем передано, а орендарем прийнято у тимчасове користування об'єкт оренди, що підтверджується актом приймання-передачі від 07.10.2012, підписаним сторонами договору та скріпленим відбитками їх печаток.

Додатком № 3 до договору оренди № 1 сторони встановили, що орендна плата за договором з 01 лютого 2015 року складає 7700,00 грн.

Згідно зі статтями 11, 509 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 ЦК України), а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускаються (ст. 525 ЦК України).

За договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності (ч. 1 ст. 283 ГК України). Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 759 ЦК України.

Позивач зазначає, що між сторонами договору оренди було досягнуто усної згоди щодо істотних умов договору купівлі-продажу об'єкта оренди, однак відповідач запропонував відстрочити вчинення вказаного правочину на один рік. У подальшому відкладав укладання договору декілька разів, а у вересні 2015 року відповідач взагалі відмовився від укладання договору купівлі-продажу. Позивач стверджує, що відповідач виявив бажання отримати грошові кошти у рахунок оплати купівлі-продажу об'єкта оренди з 17 вересня 2012 року, а у підтвердження наміру сторін щодо укладання договору та отримання відповідних коштів відповідач запропонував оформляти розписками та актами. Позивач зазначає, що відповідач отримав грошові кошти в сумі 497000,00 грн., що підтверджується відповідними актами і розписками.

У матеріалах справи наявні засвідчені копії розписки від 17.09.2012 про отримання відповідачем від позивача 80000,00 грн. за перший та останній місяці оренди приміщення за адресою: АДРЕСА_2, згідно з договором від 07.09.2012 № 2, Акт розрахунків з оренди згідно з договором № 2, відповідно до якого відповідач в особі генерального директора ОСОБА_5 отримав від позивача орендну плату за договором № 2 у загальному розмірі 292000,00 грн. та 28000,00 грн. за договором № 1, а також розписки "Ресторан ІНФОРМАЦІЯ_1 АДРЕСА_2" за період з жовтня 2014 року по вересень 2015 року, відповідно до яких фізичними особами отримано 98000,00 грн. Загальна сума вказаних документів складає 498000,00 грн.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 497000,00 грн. на підставі ст. 1212 ЦК України, оскільки позивач вважає, що відповідач отримав від позивача грошових коштів в сумі 497000,00 грн. без достатніх правових підстав.

Місцевим судом було відмовлено у задоволенні позову, оскільки суд дійшов висновку про те, що грошові кошти у розмірі 372000,00 грн. (від 17.09.2012 про отримання відповідачем від позивача 80000,00 грн. та акт розрахунків з оренди згідно з договором № 2 відповідно до якого відповідач в особі генерального директора ОСОБА_5 отримав від позивача орендну плату за договором № 2 у загальному розмірі 292000,00 грн.) отримано відповідачем на підставі договору від 07.09.2012 № 2, який не є підставою позову у даній справі, а тому вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають.

В частині стягнення 28000, 00 грн. судом відмовлено, оскільки зазначені кошти отримані відповідачем на виконання умов договору оренди № 1, а тому до правовідносин, які врегульовані договором не можуть бути застосовані положення ст. ст.1212, 1213 ЦК України.

Щодо решти позовних вимог про стягнення за розрахунками позивача 97000,00 грн., місцевий суд дійшов висновку про те, що розписки за період з жовтня 2014 року по вересень 2015 року, на які позивач посилається як на підставу позову про стягнення з відповідача безпідставно набутих 97000,00 грн. не підтверджують того факту, що ці грошові кошти передано саме позивачем і отримано саме відповідачем, оскільки за висновком місцевого суду, грошові кошти за розписками за період з жовтня 2014 року по вересень 2015 року отримано фізичними особами, а не відповідачем.

Колегія не погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо відмови у задоволенні позову, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач в особі генерального директора ОСОБА_5 отримав від позивача в особі ОСОБА_4 кошти у розмірі 80000,00 грн. за перший та останній місяць оренди приміщення за адресою: АДРЕСА_2 згідно договору оренди № 2 від 07.09.12 р., що підтверджується розпискою від 17.09.12 р., яка власноручно підписана генеральним директором відповідача - ОСОБА_5 та є беззаперечним фактом отримання відповідачем відповідної суми коштів за оренду ресторану "ІНФОРМАЦІЯ_1"

Актом розрахунків з оренди згідно договору № 2 виготовленим відповідачем в особі генерального директора ОСОБА_5 підтверджується, що відповідач отримав від позивача, в особі ОСОБА_4 суму коштів 320 000,00 грн. Слід зазначити, що навпроти кожної суми коштів стоїть особистий підпис генерального директора відповідача - ОСОБА_5, що є беззаперечним фактом отримання відповідачем відповідної суми коштів. Зазначений акт розрахунків не є первинним обліковим документом та сам по собі не породжує будь-яких прав та обов'язків сторін, про те він відображає загальну суму заборгованості та фіксує стан розрахунків між сторонами.

Згідно розписок, виготовлених позивачем від імені ресторану «ІНФОРМАЦІЯ_1», відповідач, в особі генерального директора ОСОБА_5, отримав від позивача, суму коштів, у розмірі 98000,00 грн. В судовому засіданні встановлено, що інших правовідносин між ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_4 не було, що підтверджв судовому засіданні представниками сторін.

Загалом у період з 17.09.12 р. по 07.09.15 р. відповідач отримав від позивача суму коштів, у розмірі 498 000,00 грн.

Вищевказані документи містять прізвище генерального директора відповідача - ОСОБА_5, як особи яка безпосередньо отримувала грошові кошти від позивача, інформацію щодо адреси об'єкту оренди - «АДРЕСА_2», розміру та дати платежу, а також підставу отримання коштів - «оренда».

Відповідач, з метою підтвердження правомірності отримання від позивача вищевказаних коштів, звернувся до Господарського суду Херсонської області з позовом до ФОП ОСОБА_4 про визнання дійсним договору оренди № 2 від 07.09.12 р., предметом якого є нежитлові приміщення - кафе, загальною площею 143,7 кв.м. яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2.

У вищезазначеному позові у справі № 910/29486/15 ПП «Кондитерський магазин» беззаперечно визнав факт отримання від позивача коштів за договором № 2, а також ту обставину, що Акт звірки взаєморозрахунків на суму 320000,00 грн. є належним та допустимим доказом отримання відповідачем грошових коштів від позивача.

Як вбачається зі змісту п. 1.1 договору оренди № 2 відповідач передав, а позивач прийняв у строкове, платне користування нежилі приміщення - кафе, загальною площею 143,7 кв.м. яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2. Пунктом 3.1. договору оренди № 2 визначено вартість оренди приміщення у розмірі 40000,00 (сорок тисяч) грн. на місяць. Згідно п. 11.1. договору № 2 строк оренди становить 5 (п 'ять) років.

Відповідно до п. 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Рішенням Господарського суду Херсонської області від 14.01.16 р. у справі № 910/29486/15 відмовлено ПП «Кондитерський магазин» у задоволенні позову до ФОП ОСОБА_4 про визнання договору оренди № 2 від 07.09.12 р. дійсним. Одночасно відмовляючи у позові Господарський суд Херсонської області, керуючись ч. 1 ст. 83 ГПК України, визнав договір оренди № 2 від 07.09.12 р. недійсним.

Таким чином, рішенням Господарського суду Херсонської області повністю спростовано доводи відповідача щодо правомірності отримання останнім коштів за договором оренди № 2 у розмірі: 80000,00 грн. на підставі розписки від 17.09.12 р.та 320000,00 грн. за Актом розрахунків з оренди згідно договору № 2.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду № 910/29486/15 від 24.03.2016 рішення Господарського суду Херсонської області від 14.01.16 р. у справі № 910/29486/15 залишено без змін.

Колегія вважає, що висновок суду першої інстанції щодо отримання відповідачем від позивача 28000,00 грн. як суму орендних платежів на виконання умов договору оренди № 1, є помилковими, оскільки не відповідає фактичним обставинами справи не підтверджуються будь-яким письмовими доказами.

Як пояснили представники сторін в судовому засіданні у суді апеляційної інстанції, заборгованість за договором оренди № 1 відсутня.

Одночасно представник відповідача пояснив, що позивач платив за переобладнання приміщення, а акт розрахунків з оренди згідно договору № 2 не є бухгалтерським документом.

Враховуючи зазначене, позивач вважає суму в розмірі 497 000,00 грн. переплатою та коштами, які відповідач отримав без належних правових підстав.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов»язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов»язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зазначене правовідношення виникає з моменту безпідставного збагачення набувача незалежно від того, знав він чи міг знати про безпідставність набуття майна.

Положення цієї статті застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Для виникнення зобов'язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: збільшення майна однієї сторони (набувачем), з одночасним зменшенням його у іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Положення цієї статті застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Згідно ст. 1213 Цивільного кодексу України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

На підставі вищевикладеного, колегія приходить до висновку про те, що позовні вимоги про стягнення з відповідача безпідставно сплачених коштів у розмірі 497 000,00 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 43 ГПК України Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об»єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Оцінюючи вищевикладені обставини колегія приходить до висновку, що рішення місцевого суду не відповідає фактичним обставинам справи, місцевим судом неправильно застосовано норми матеріального права, а тому підлягає скасуванню, а апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 підлягає задоволенню.

Колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги Приватного підприємства "Кондитерський магазин" щодо ненадання ФОП ОСОБА_4 жодних доказів, а саме первинних бухгалтерських документів не можуть бути підставами для виключення з мотивувальної частини рішення суду щодо отримання ПП «Кондитерський магазин» від ФОП ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі 372 000, 00 грн. на підставі договору № 2 від 07.09.2012р.

Крім того, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що місцевий суд в порушення норм ст. 79 ГПК України не зупинив провадження у справі № 910/28383/15 до розгляду Господарським судом Херсонської області справи № 910/29486/15 за позовом Приватного підприємства «Кондитерський магазин» до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про визнання договоруоренди № 2 дійсним.

Як вбачається із змісту позовної заяви у справі № 910/29486/15 Приватне підприємство «Кондитерський магазин» в обгрунтування позову стверджувало про сплату ФОП ОСОБА_4 орендної плати за договором оренди № 2 у розмірі 40 000, 00 грн. на місяць, що підтверджуєтсья актом звірки взаєморозрахунків.

Рішенням Господарського суду Херсонської області від 14.01.16 р. у справі № 910/29486/15 відмовлено ПП «Кондитерський магазин» у задоволенні позову до ФОП ОСОБА_4 про визнання договору оренди № 2 від 07.09.12 р. дійсним. Одночасно відмовляючи у позові Господарський суд Херсонської області керуючись ч. 1 ст. 83 ГПК України визнав договір оренди № 2 від 07.09.12 р. недійсним.

Тобто рішенням Господарського суду Херсонської області повністю спростовано доводи відповідача щодо правомірності отримання останнім коштів за договором оренди № 2 у розмірі: 80000,00 грн. на підставі розписки від 17.09.12 р.та 320000,00 грн. за Актом розрахунків з оренди згідно договору № 2.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду № 910/29486/15 від 24.03.2016 рішення Господарського суду Херсонської області від 14.01.16 р. у справі № 910/29486/15 залишено без змін.

Як встановлено матеріалами справи № 910/28383/15 та підтверджуєтсья поясненнями представників стоірн, Генеральним директором ПП "Кондитерський магазин" ОСОБА_5 було отримано від ФОП ОСОБА_4 загалом у період з 17.09.12 р. по 07.09.15 р. грошові кошти у розмірі 498 000,00 грн. інших правовідносин між сторонами, крім договору оренди нерухомого майна від 07.09.2012 № 1 не було, що підтверджено в судовому засіданні представниками сторін.

Відповідно до ст. 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Розрахунки за участю фізичних осіб, пов"язані зі здійсненням ними підприємницької діяльності, провадяться в безготівковій формі. Розрахунки між цими ж особами можуть провадитися також готівкою, якщо інше не встановлено законом ч.2 ст. 1087 ЦК України.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи Суд обґрунтовує своє рішення лише тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. (п.2.5. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011р.).

Відповідно до ч.1 ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, які входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у встановлені об"єктивної істини.

Належність доказів - це міра, що визначає залучення до процесу в конкретній справі тільки потрібних і достатніх доказів. Під належністю доказу розуміється наявність об"єктивного зв"язку між змістом судових доказів ( відомостя, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об"єктом судового пізнання.

У частині 1 ст. 34 ГПК України викладено принцип належності доказів, який є традиційним для процесуального права загалом та господарського процесуального права зокрема. Він полягає в тому, що господарський суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Слід зазначити, що правило належності доказів обов'язкове не лише для суду, а й для осіб, які є суб'єктами доказування (сторони, треті особи), і подають докази суду. Питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Питання про прийняття доказів спершу повинно вирішуватися під час їх представлення суду. Однак остаточно може з'ясуватися неналежність доказу і на подальших стадіях, під час їх оцінки судом, аж до проголошення рішення.

Мета судового пізнання полягає у з'ясуванні обставин справи, юридичній оцінці встановлених відносин і у встановленні прав і обов'язків (відповідальності) осіб, які є суб'єктами даних відносин. Судове пізнання завжди опосередковане, оскільки - спрямоване на вивчення події, що мала місце в минулому. Повнота судового пізнання фактичних обставин справи передбачає, з одного боку, залучення всіх необхідних доказів, а з іншого, - виключення зайвих доказів. З усіх поданих особами, що беруть участь у справі, доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв'язок із фактами, що підлягають установленню. Отже, належність доказів нерозривно пов'язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову.

Відповідно до ч.2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Шабельник проти України» (Заява № 16404/03) від 19 лютого 2009 року зазначається, що хоча стаття 6 гарантує право на справедливий судовий розгляд, вона не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів як таких, бо це передусім питан ня, яке регулюється національним законодавством (див. рішення у справі «Шенк проти Швейцарії» від 12 липня 1988 року, серія А, № 140, с. 29, пп. 45-46 та у справі «Тейшейра ді Кастру проти Португалії» від 9 червня 1998 року, Reports 998-1V, с. 1462, п. 34).

Важлива правова позиція щодо допустимості доказів міститься у п. 3.4 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Служби безпеки України щодо офіційного тлумачення положення частини третьої стат ті 62 Конституції України від 20 жовтня 2011 року № 12-рп/2011909 подані будь- якою фізичною або юридичною особою речі або документи (фактичні дані) не відповідають вимогам допустимості доказів, якщо вони одержані з порушенням прав і основоположних свобод людини, закріплених в Конституції України, зо крема внаслідок цілеспрямованих дій із застосуванням оперативно-розшукових заходів, передбачених Законом.

Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов'язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи.

Отже, допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Оцінюючи вищевикладені обставини колегія приходить до висновку, що рішення місцевого суду не відповідає фактичним обставинам справи, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 49 Господарського кодексу України з позивача на користь відповідача підлягає стягненню витрати по сплаті судового збору за подання позову та апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Кондитерський магазин» на рішення Господарського суду м. Києва від 12.01.2016 у справі № 910/28383/15 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на рішення Господарського суду м. Києва від 12.01.2016 у справі № 910/28383/15 задовольнити.

Рішення Господарського суду м. Києва від 12.01.2016 у справі № 910/28383/15 скасувати.

Прийняти нове рішення.

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Стягнути з Приватного підприємства «Кондитерський магазин» (02222, АДРЕСА_2, , адреса для листування 02225, м. Київ, пр-т Маяковського, 50, кв. 120) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (73000, АДРЕСА_3, код ЄДРПОУ НОМЕР_1 адреса для листування АДРЕСА_4 ) 497 000, 00 грн. безпідставно набутих коштів, 7455,00 грн. витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви, 8200,50 грн. витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Видати наказ.

Видачу наказу доручити Господарського суду м. Києву.

Матеріали справи № 910/28383/15 повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Б.В. Отрюх

Ю.Б. Михальська