КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" травня 2016 р. Справа№ 911/442/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Чорногуза М.Г.

Рудченка С.Г.

секретар судового засідання: Степанець О.В.,

за участю представників сторін:

від позивача - не з'явилися,

від відповідача - Виндюк І.Г. (дов. №07 від 31.12.2015 року),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс"

на рішення Господарського суду Київської області від 14.03.2016 року

у справі №911/442/16 (суддя О.В. Конюх)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Гранат", м. Київ

до товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс", с. Гаврилівка Вишгородського району

про стягнення 13660,82 грн., -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю "Гранат" звернулося до господарського суду Київської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс", в якому просило суд стягнути з відповідача 13660,82 грн. заборгованості за договором поставки №13-232/КАМ-Ю (м'ясо птиці) від 20.02.2013 року, в тому числі 8000,00 грн. заставної вартості тари (яку позивач сплатив платіжним дорученням від 14.03.2013 року №1441, і яку, за твердженням позивача, відповідач мав повернути після повернення тари (за актами приймання передачі тари), підписання відповідного акту звірки (16.09.2013 року та 17.09.2013 року) та отримання вимоги про повернення заставної вартості тари (01.04.2015 року); 1480,00 грн. інфляційних втрат (нарахованих за період квітень-грудень 2015 року) та 180,82 грн. 3% річних (за період 01.04 - 31.12.2015 року). Крім того, позивач просив суд покласти на відповідача судові витрати, в тому числі судовий збір та витрати на послуги адвоката в сумі 4000,00 грн.

Рішенням Господарського суду Київської області від 14.03.2016 року у справі №911/442/16 позов товариства з обмеженою відповідальністю "Гранат" задоволено частково. Суд вирішив стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Гранат" 8000,00 грн. основного боргу, 1 480,00 грн. інфляційних втрат; 180,16 грн. процентів річних; 1 378,00 грн. витрат на послуги адвоката; 1378,00 грн. судового збору; в іншій частині позовних вимог про стягнення з відповідача 0,66 грн. процентів річних відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем доведено, а відповідачем не спростовано неналежне виконання умов договору поставки №13-232/КАМ-Ю (м'яса птиці) від 20.02.2013 року. Здійснивши перерахунок штрафних санкцій, судом частково задоволено позовні вимоги в частині стягнення 3% річних. Крім того, судом першої інстанції частково задоволено позовні вимоги в частині стягнення витрат на послуги адвоката, оскільки позивачем не надано доказів, що підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката у заявленій сумі.

Не погодившись із вказаним рішенням, товариство з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" подало до Київського апеляційного господарського суду скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 14.03.2016 року у справі №911/442/16 в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.04.2016 року прийнято апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" на рішення Господарського суду Київської області від 14.03.2016 року у справі №911/442/16 до провадження у складі колегії: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Сулім В.В., Рудченко С.Г. та призначено розгляд справи на 10.05.2016 року.

У зв'язку з перебуванням судді Суліма В.В., який входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, у відпустці, відповідно до пп. 2.3.25, 2.3.49 п. 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, п. 5.1, Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Київському апеляційному господарському суді, затверджених рішенням зборів суддів від 03.02.2016 року, автоматизованою системою здійснено заміну судді Суліма В.В. у складі визначеної колегії для розгляду вказаної вище справи, про що сформовано протокол.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" на рішення Господарського суду Київської області від 14.03.2016 року у справі №911/442/16 передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: Агрикової О.В. (головуючий), Рудченко С.Г., Чорногуз М.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.05.2016 року апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" на рішення Господарського суду Київської області від 14.03.2016 року у справі №911/442/16 прийнято до провадження у складі колегії суддів: головуюча суддя Агрикова О.В., судді Рудченко С.Г., Чорногуз М.Г.

В судове засідання, призначене на 10.05.2016 року, з'явився представник відповідача, надав усні пояснення по суті спору, відповів на запитання суду.

Представник позивача у судове засідання не з'явився, був належним чином повідомлений про час та дату судового засідання, причини неявки суд не повідомив.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989 року).

Враховуючи те, що позивач був належним чином повідомлений про час та дату судового засідання, докази чого наявні в матеріалах страви, зважаючи на те, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутності представника позивача.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні чи скасуванню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 20.02.2013 року між ТОВ "Гранат" (покупець) та ТОВ "Комплекс Агромарс" (постачальник) було укладено Договір поставки №13-232/КАМ-Ю (м'ясо птиці) (далі - Договір) (а.с. 18-23).

У відповідності до п.1.1. вказаного договору постачальник зобов'язується поставити та передати у власність покупця товар, а покупець зобов'язується прийняти цей товар і своєчасно здійснити його оплату.

Пунктом 3.1. договору визначено, що асортимент, кількість строк та умови поставки кожної окремої партії товару визначаються в заявках, які направляються постачальнику факсом або електронною поштою, з подальшою передачею оригіналу з письмовим підтвердженням постачальника про отримання, або шляхом вручення представнику постачальника особисто.

Поставка товару здійснюється на умовах DDP - адресна програма доставки, узгоджена в додатку №1 (одна точка доставки за адресою м. Київ, вул. Краківська, 18-А, склад з рампою) (пункт 3.4 Договору, додаток №1 до Договору).

Відповідно до п.3.5. договору, строк поставки в межах Київської області складає 1 (один) календарний день з моменту одержання в повному обсязі оплати за товар відповідно до п.4.5. даного договору та заставної вартості тари, відповідно до п.6.3. даного договору.

Вся тара є зворотною та підлягає поверненню. Заставна вартість одного ящика встановлюється 40,00 грн. без ПДВ. Заставна вартість тари сплачується покупцем протягом 3 робочих днів з моменту підписання договору на підставі виставленого рахунку (пункти 6.2, 6.3 Договору).

Покупець зобов'язаний повернути постачальнику зворотну тару або її вартість, в разі втрати чи пошкодження, при отриманні наступної партії товару, але в будь-якому випадку не пізніше 20 календарних днів з моменту отримання партії товару, в якій було поставлено відповідну тару, яка підлягає поверненню (пункт 6.4 Договору).

При поставці товару транспортом постачальника на склад покупця або при отриманні товару покупцем на складі постачальника представник постачальника (експедитор, комірник) здає товар в зворотній тарі та приймає порожню тару по кількості та якості, згідно актів приймання-передачі тари в присутності представників покупця (пункт 6.7 Договору).

Згідно з п.6.10 договору, сторони щомісячно (до 10-го числа місяця, наступного за звітним), якщо покупцем є юридична особа, оформлюяють акт звірки по зворотній тарі. У випадку виявлення розбіжностей, для оформлення акту звірки по тарі покупець направляє свого представника до постачальника.

Для повернення коштів, сплачених в якості заставної вартості тари, покупець після повернення всієї кількості зворотної тари надає постачальнику письмову вимогу довільної форми, де вказує реквізити та підстави для повернення коштів. Постачальник повертає покупцю заставну вартість тари протягом 3 робочих днів після підписання акту звірки, що підтверджує факт повернення тари та за умови отримання постачальником письмової вимоги (пункт 6.5 Договору).

За прострочення повернення зворотної тари та/або її оплати до 15 календарних днів покупець сплачує постачальнику штраф у розмірі 150% вартості неповернутої тари, а більше 15 календарних днів - 300% (з урахуванням раніше утриманого штрафу). У випадку втрати тари окрім штрафу оплачується також її вартість (пункт 7.2.6 Договору);

Постачальник має право утримувати суми пені, штрафів, збитків та відсотків за користування чужими грошовими коштами з сум, належних до повернення покупцю (пункт 7.6 Договору).

Спір у справі, на думку позивача, виник у зв'язку з тим, що відповідачем неналежним чином виконано умови договору поставки в частині повернення заставної вартості тари, внаслідок чого виникла заборгованість.

Колегією суддів встановлено, що на виконання п.6.1, 6.2, 6.3 договору, за платіжним дорученням №1441 від 14.03.2013 року (а.с. 37) позивачем було перераховано на поточний рахунок відповідача суму грошових коштів у розмірі 8 000,00 грн.

Поставка товару за договором відбувалась у період з 04.03.2013 року по 27.05.2013 року.

В наступному відповідач здійснював поставки позивачу продукції у відповідній тарі, зокрема відповідно до:

- видаткової накладної від 20.05.2013 року №КА-00035128, на суму 4285,62 грн. та Акту приймання-передачі тари від 20.05.2013 року до вказаної накладної (16 одиниць) (а.с. 28);

- видаткової накладної від 21.05.2013 року №КА-00035519 на суму 43926,34 грн. та Акту приймання-передачі тари від 21.05.2013 року до вказаної накладної (165 одиниць) (а.с. 30);

- видаткової накладної від 27.05.2013 року №КА-00037129 на суму 3 380,18 грн. та Акту приймання-передачі тари від 27.05.2013 року до вказаної накладної (11 одиниць) (а.с. 34).

Матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та відповідачем у справі виникли зобов'язання які мають ознаки договору поставки, згідно якого в силу вимог ст. 712 Цивільного кодексу України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За правовою природою договір поставки є консенсуальним, двостороннім і оплатним. Як консенсуальний договір він вважається укладеним з моменту досягнення сторонами згоди щодо всіх істотних умов. Двосторонній характер договору поставки зумовлює взаємне виникнення у кожної сторони прав та обов'язків.

Відповідно до вимог ст.ст. 174, 193 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 509, 526, 626, 629 Цивільного кодексу України підставою виникнення зобов'язання є договір укладений між сторонами, зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до вимог закону, умов договору. Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що за період з 04.03.2013 року по 27.05.2013 року зворотну тару було повернуто відповідачу, що підтверджується наступними документами:

- згідно Акту звірки взаємних розрахунків за 01.01.2013 - 16.09.2013 років між відповідачем та позивачем за тару, заборгованість з повернення зворотної тари у позивача перед відповідачем відсутня (а.с. 25);

- згідно Акту приймання-передачі тари №КА-00035128/Т (а.с. 27) до накладної №КА-00035128 від 20.05.2013 року зворотна тара в кількості 16 ящиків повернена одночасно при поставці товару відповідачу;

- згідно Акту приймання-передачі тари №КА-00035519/Т (а.с. 29) до накладної №КА-00035519 від 21.05.2013 року зворотна тара в кількості 156 ящиків повернена одночасно при поставці товару відповідачу;

- згідно Акту приймання-передачі тари №КА-00037129/Т (а.с. 31) до накладної №КА-00037129 від 27.05.2013 року зворотна тара в кількості 11 ящиків повернена одночасно при поставці товару відповідачу.

Таким чином, як вбачається з поданих копій Актів приймання-передачі тари, зворотна тара за вказаними поставками була повернута відповідачу в день поставки в повному обсязі.

Також, відсутність заборгованості за розрахунками позивача перед відповідачем підтверджується Актом звірки взаємних розрахунків за період з 01.04.2013 року по 17.09.2013 року між відповідачем та позивачем за всіма договорами (а.с. 26).

Надалі, позивачем було направлено на адресу відповідача лист №208 від 18.03.2015 року (а.с. 35) з вимогою повернути 8 000,00 грн. заставної вартості за тару.

Однак, станом на час розгляду справи відповідач відповіді на лист не надав, заставної вартості тари не повернув.

Згідно пункту 6.5 Договору зобов'язання з повернення заставної вартості тари у постачальника виникає з настанням двох умов: підписання відповідного акту звірки по зворотній тарі та отримання від покупця відповідної вимоги у довільній формі.

За таких обставин, строк повернення 8000,00 грн. заставної вартості тари у відповідача настав 01.04.2015 року.

Відтак, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком місцевого господарського суду, про те що факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем заставної вартості тари в сумі 8 000,00 грн. належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований, тому позовні вимоги в частині стягнення боргу судом першої інстанції правомірно задоволено.

Посилання відповідача на дані Акту звірки взаємних розрахунків за тару за 01.01.2013 року - 16.09.2013 року, у відповідності до яких, на думку останнього, у позивача існувало прострочення з повернення тари, поставленої за попередній період станом на 23.04.2013 року, а саме повернення 45 одиниць тари було прострочено на 16 днів, у зв'язку з чим відповідачем нараховано 300% штрафу в розмірі 10800,00 грн., повернення 76 одиниць тари було прострочено на 13 днів, у зв'язку з чим відповідачем було нараховано 150% штрафу в розмірі 9120,00 грн. та повернення 79 одиниць тари було прострочено на 7 днів, у зв'язку з чим відповідач нарахував позивачу штраф 150% в розмірі 9480,00 грн., а всього - 29400,00 грн. штрафу, не приймаються колегією суддів до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Разом із тим, відповідно до ч. 4 ст. 612 Цивільного кодексу України прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Беручи до уваги, що умовами поставки в договорів сторони визначили DDP, що покладає мінімальні обов'язки на покупця, а продавець несе обов'язки та ризики з доставки товару покупцю (адресна програма доставки, узгоджена в додатку №1), а також, враховуючи положення 6.7 пункту Договору, відповідно до якого при поставці товару транспортом постачальника на склад покупця представник постачальника (експедитор) здає товар в зворотній тарі та приймає порожню тару по кількості та якості, згідно актів приймання-передачі тари в присутності представників покупця, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що в даному випадку прострочення боржника з повернення тари не настало внаслідок прострочення кредитора.

Аналогічний висновок викладено у рішенні Господарського суду міста Києва від 14.07.2014 року у справі №910/770/14 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» до товариства з обмеженою відповідальністю «Гранат» про стягнення заборгованості 11 403,79 грн.

Вказане рішення не оскаржувалось у судовому порядку.

Статтею 35 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У вказаному рішенні у справі №911/442/16 зазначено, що «з огляду на умови Договору, які визначені сторонами в пунктах 3.4, 6.4, 6.7, виконання обов'язку відповідача з повернення тари поставлено в залежність від виконання позивачем свого обов'язку, яке полягає в отриманні на складі відповідача порожньої тари, що підлягає поверненню, а тому, за правилами наведених вище норм права, відповідач не вважається таким, що прострочив, і як наслідок, відсутні підстави для застосування до останнього господарських санкцій шляхом стягнення пені і штрафу».

Крім того, у рішенні визначено, що «відповідачем повернуто позивачеві всю зворотну тару, і при цьому, позивачем утримано грошові кошти, сплачені відповідачем в якості застави, в розмірі 8.000,00 грн.».

Також, колегія суддів з приводу обставин, викладених в апеляційній скарзі зазначає, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів наявності прострочення повернення зворотної тари - відповідні Акти приймання-передачі тари до видаткових накладних. З наявних матеріалів справи вбачається навпаки відсутність заборгованості за позивачем за повернення тари.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача за прострочення виконання грошового зобов'язання з повернення заставної вартості тари 1480,00 грн. інфляційних втрат (нарахованих за період квітень-грудень 2015 року) та 180,82 грн. 3% річних (за період 01.04.2015 року - 31.12.2015 року), колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. ст. 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

Положеннями частини 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні збитки та проценти згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України нараховуються за неправомірне користування чужими коштами, а отже, є платою за користування чужими коштами, що не носить, на відміну від неустойки, штрафного характеру, а має компенсаційний характер заходів впливу.

Таким чином, у цивільно-господарських відносинах кредитор вправі вимагати компенсації збитків, що виникають у випадку неправомірного використання його коштів боржником, з урахуванням приписів статті 625 Цивільного кодексу України, тобто у розмірі 3 % річних у поєднанні з інфляційними втратами, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У відповідності до ст. 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Тому період обчислення інфляційних втрат та процентів річних починається з наступного дня після настання події отримання відповідачем відповідної вимоги, тобто з 02.04.2015 року.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог в цій частині, а саме: 1480,00 грн. інфляційних втрат та 180,16 грн. процентів річних.

Щодо позовних вимог в частині стягнення витрат позивача на послуги адвоката у сумі 4 000,00 грн., колегія суддів зазначає наступне.

На підтвердження зазначених витрат до позову додано копія договору від 15.01.2016 року №2/16 про надання правової допомоги (а.с. 12-13), укладеного між ТОВ "Гранат" та адвокатом Уманець Н.О., згідно якого адвокат Уманець Н.О. (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю від 26.05.2004 року №413 (а.с. 17)) зобов'язався відповідно до узгодженого сторонами доручення представляти інтереси замовника у судових справах, а також здійснює поточне консультування з будь-яких правових питань.

Також, в матеріалах справи наявна копія підписаної сторонами заявки про надання адвокатських послуг до договору №2/16 від 15.01.2016 року на послуги з ведення судової справи про стягнення заборгованості з ТОВ "Комплекс Агромарс" на користь ТОВ "Гранат" з неповерненої заставної вартості тари, вартість послуг сторонами визначено в сумі 4 000,00 грн.

Суду подано виписку по рахунку за період з 01.02.2016 року по 08.02.2016 року (а.с. 14), з якої вбачається, що позивач платіжним дорученням від 08.02.2016 року №710 сплатив адвокату 4000,00 грн. за надання послуг.

У відповідності до ст. 44 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 48 Господарського процесуального кодексу України витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру".

Дія цього Закону поширюється тільки на осіб, які є адвокатами. За таких обставин судові витрати за участь адвоката у розгляді справи підлягають оплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, а їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами (пункт 6.2 Постанови Пленуму ВГСУ від 21.02.2013 року №7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України").

Стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" встановлює, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Підпунктом 6.5 пункту 6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 року №7 встановлено, що у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Позивач не надав доказів, що підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката у заявленій сумі, час витрачений на надання адвокатських послуг у даній справі, а стосовно складності справи, судом враховано, що даний спір у справі для кваліфікованого фахівця - правознавця жодної складності не представляє.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не надано належних доказів, які б підтверджували розумність витрат на адвокатські послуги, розмір яких є значним.

З урахуванням обставин справи, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність зменшення адвокатських витрат та стягнення з відповідача на користь позивача 1 378,00 грн.

Інші доводи скаржника, наведені в апеляційній скарзі, зводяться до намагань надати їм перевагу над встановленими судом першої інстанції обставинами, та переоцінити ці обставини, однак, які не впливають на результат розгляду справи.

Згідно зі ст.ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

З огляду на викладене вище, колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевий господарський суд, виконавши всі вимоги процесуального закону і всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, в рішенні місцевого господарського суду повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Таким чином, колегія суддів встановила, що обставини, на які посилається скаржник, не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення Господарського суду Київської області від 14.03.2016 року у справі №911/442/16.

Керуючись статтями 33, 34, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" на рішення Господарського суду Київської області від 14.03.2016 року у справі №911/442/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 14.03.2016 року у справі №911/442/16 залишити без змін.

3. Справу №911/442/16 повернути до Господарського суду Київської області.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді М.Г. Чорногуз

С.Г. Рудченко