ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________
У Х В А Л А

"27" квітня 2016 р. Справа № 2/70/2012/5003

Господарський суд Вінницької області у складі судді Банаська О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву № 01-11/64 від 22.03.2016 р. Управління житлово-комунального господарства та комунальної власності Хмільницької міської ради про видачу дублікату наказу від 23.11.2012 р. та про поновлення строків виконавчого провадження у справі

за позовом: Хмільницького міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі Управління житлово-комунального господарства та комунальної власності Хмільницької міської ради, м.Хмільник, Вінницька область

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Промислове та цивільне будівництво", м.Вінниця

про стягнення неустойки 27 425,87 грн та зобов'язання виправити недоліки виконаних робіт

За участю секретаря судового засідання Віннік О.В.

За участю представників:

позивача: не з'явився.

відповідача: не з'явився.

прокуратури: ОСОБА_1, службове посвідчення № 010787 від 22.10.2012 р.

Ленінського ВДВС Вінницького міського управління юстиції: не з'явився.

В С Т А Н О В И В :

Господарським судом Вінницької області від 07.11.2012 р. (суддя Мельник П.А.) вирішено справу за позовом Хмільницького міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі Управління житлово-комунального господарства та комунальної власності Хмільницької міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Промислове та цивільне будівництво" про стягнення неустойки 27 425,87 грн. та зобов'язання виправити недоліки виконаних робіт

Ухвалою суду від 18.09.2012 р. за вказаним позовом порушено провадження у справі № 2/70/2012/5003.

07.11.2012 р. у справі № 7/70/2012/5003 винесено рішення, яким позов задоволено повністю.

23.11.2012 р. відповідно до рішення Господарського суду Вінницької області від 07.11.2012 р. у справі № 7/70/2012/5003 видано наказ який супровідним листом надіслано стягувачу (позивачу).

24.03.2016 р. до суду надійшла заява № 01-11/64 від 22.03.2016 р. Управління житлово-комунального господарства та комунальної власності Хмільницької міської ради про видачу дублікату наказу від 23.11.2012 р. та про поновлення строків виконавчого провадження у справі № 2/70/2012/5003.

Ухвалою суду від 25.03.16 р. заяву (№ 01-11/64 від 22.03.2016 р.) Управління житлово-комунального господарства та комунальної власності Хмільницької міської ради про видачу дублікату наказу від 23.11.2012 р. та про поновлення строків виконавчого провадження призначено до розгляду на 14.04.2016 р.

Ухвалою суду від 14.04.2016 р. з огляду на неявку відповідача, ненадання сторонами всіх витребуваних доказів, а також з метою забезпечення принципів змагальності та рівності учасників судового процесу розгляд справи відкладено до 27.04.2016 р.

Позивач, орган ДВС до суду не з'явились, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання останні були повідомлені належним чином - ухвалою суду від 14.04.2016 р. надісланої рекомендованою кореспонденцією, про що свідчить реєстр відправки поштової кореспонденції суду та зокрема, вихідна телефонограма № 2/70/2012/5003/752/16 від 26.04.2016 р. адресована позивачу.

Факт отримання ухвали позивачем та органом ДВС підтверджується наявними у справі рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень № 006, № 196.

При цьому, суд при вирішенні заяви про видачу дублікату наказу бере до уваги пояснення представника позивача та представника органу ДВС, які були надані в попередньому судовому засіданні.

Боржник в судове засідання 27.04.2016 р. не з'явився, витребуваних доказів не подав, причин неявки та неподання витребуваних доказів не повідомив, хоча про час та день розгляду справи його було повідомлено завчасно та належним чином - ухвалою суду від 14.04.2016 р. надіслання якої стверджується реєстром відправки поштової кореспонденції суду.

При цьому суд зазначає, що ухвали суду від 14.04.2016 р. надсилались рекомендованим листом за адресою місцезнаходження відповідача АДРЕСА_1, 21036, що є ідентичною тій яка міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (спеціальний витяг з ЄДРЮОФОП № 21698597, а.с.143, т.1), а також за адресою вказаною в позовній заяві - АДРЕСА_2, 21000 однак, були повернуті до суду з відміткою органу поштового зв'язку "за зазначеною адресою не проживає".

Враховуючи наведене суд приймає до уваги наступні положення законодавства.

Відповідно до вимог ч. 1 ст.10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Виходячи з вимог ч.2 ст.34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Варто зазначити, що відповідно до ч.1 ст.64 ГПК України ухвала про порушення провадження у справі надсилається зазначеним особам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

В абзаці 3.9.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 11 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" вказано, що за змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Крім того, відповідно до п.3.9.2 вказаної постанови у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

При неявці відповідача в судове засідання суд враховує, що відповідно до ч.4 ст.17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" обов'язок щодо внесення змін про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі, з поміж іншого і стосовно місцезнаходження, покладається на останню.

Крім того суд звертає увагу на п.4 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 02.06.2006 р. № 01-8/1228 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році", п.11 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2007 р. № 01-8/123 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році" в яких наголошується, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Також суд зазначає, що відповідно до пункту 2.6.15 Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20.02.2013 р. № 28 (з подальшими змінами) на звороті у лівому нижньому куті оригіналу процесуального документа, який виготовляється судом та залишається у справі, проставляється відповідний штамп суду з відміткою про відправлення документа, що містить вихідний реєстраційний номер, загальну кількість відправлених примірників документа, дату відправлення, підпис працівника, який її здійснив, та може містити відмітку про отримання копії процесуального документа уповноваженим представником адресата.

Як наголошується в п.19 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 13.08.2008 р. № 01-8/482 "Про деякі питання застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у першому півріччі 2008 року" дана відмітка, за умови, що її оформлено відповідно до наведених вимог названої Інструкції, є підтвердженням належного надсилання копій процесуального документа сторонам та іншим учасникам судового процесу.

На першому примірнику ухвал, які наявні в справі, є штамп суду з відміткою про відправку документа. Дана відмітка оформлена відповідно до вимог Інструкції з діловодства в господарських судах України наведених вище, а тому суд дійшов висновку, що вона є підтвердженням належного надсилання копії процесуального документа сторонам.

Враховуючи викладене суд вважає, що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення відповідача належним чином про час і місце розгляду судової справи і забезпечення явки останнього в судове засідання для реалізації ними права на судовий захист своїх прав та інтересів.

При цьому суд враховує, що статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 р. № 475/97 - ВР), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Враховуючи те, що норми ст.ст.38, 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів.

Окрім того згідно приписів ч.2 ст.119 ГПК України неявка боржника у судове засідання не є перешкодою для розгляду заяви.

За відсутності відповідного клопотання справа розглядається без фіксації судового процесу технічними засобами.

В судовому засіданні представник прокуратури подану заяву підтримала, просила суд її задовольнити.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника прокуратури, з'ясувавши фактичні обставини та оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення вказаної заяви по суті судом встановлено наступне.

14.08.2014 року на підставі заяви стягувача державним виконавцем Ленінського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

З метою виявлення майна боржника, державним виконавцем вчинялись ряд виконавчих дій, проте, постановою від 29.12.2014 року державним виконавцем Ленінського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції повернено виконавчий документ стягувачу на підставі п.2 ст.47 Закону України "Про виконавче провадження" у зв'язку із відсутністю у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення.

Як вбачається із змісту заяви в якості підстави для поновлення пропущеного строку заявник вказує на відсутність належного інформування Ленінським відділом Державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції про вчинення процесуальних дій, в т.р. і винесення постанови про повернення виконавчого документа від 29.12.2014 р., яку ним не було отримано.

За твердженням позивача вказаної постанови та оригіналу виконавчого документа він не отримував, що стало причиною для звернення 02.11.2015 р. до суду з заявою про видачу дублікату наказу.

Як слідує із матеріалів справи Господарським судом Вінницької області в період з 02.11.2015 р. по 28.12.2015 р. по даній справі було неодноразово повернуто заяву стягувача про видачу дублікату наказу з метою виправлення недоліків, які були допущені останнім при оформленні документів до суду.

Зокрема, ухвалами від 04.11.2015 р., від 18.11.2015 р., від 03.12.2015 р., від 16.12.2015 р. та від 28.12.2015 р. заява позивача про видачу дублікату наказу поверталась останньому.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 02.03.2016 р. апеляційну скаргу Управління житлово-комунального господарства та комунальної власності Хмільницької міської ради на ухвалу Господарського суду Вінницької області від 28.12.2015 р. задоволено частково: ухвалу від 28.12.2015 р. скасовано, а заяву Управління житлово-комунального господарства та комунальної власності Хмільницької міської ради № 01-11/341 від 25.12.2015 р. про видачу дублікату наказу від 23.11.2012 р. у справі № 2/70/2012/5003 направлено до Господарського суду Вінницької області для вирішення питання прийняття її до розгляду.

Згідно розпорядження керівника апарату суду від 23.03.2016 р. заяву Управління житлово-комунального господарства та комунальної власності Хмільницької міської ради (вх. № 06-55/91/15 від 25.12.2015 р.) про видачу дублікату наказу по справі № 2/70/2012/5003 передано на розгляд судді Банасько О.О., у зв'язку із перебуванням судді Мельника П.А. станом на 23.03.2016 р. на довготривалому лікарняному.

Для зясування всіх обставин справи, ухвалою суду від 24.03.2016 р. заяву Управління житлово-комунального господарства та комунальної власності Хмільницької міської ради (вх. № 06-55/91/15 від 25.12.2015 р.) від 23.12.2015 р. про видачу дублікату наказу по справі № 2/70/2012/5003, призначено для розгляду на 14.04.2016 р.

Ухвалою суду від 14.04.2016 р. з огляду на неявку відповідача, ненадання сторонами всіх витребуваних доказів, а також з метою забезпечення принципів змагальності та рівності учасників судового процесу розгляд справи відкладено до 27.04.2016 р.

Ухвалою від 27.04.2016 р. заяву позивача про видачу дубліката наказу задоволено.

З врахуванням встановлених обставин суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до приписів ч.5 ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Згідно ч.ч.2,3 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Значення обов'язковості виконання рішення суду висловлено в правовій позиції Європейського суду з прав людини в Рішенні у справі "Деркач та Палек проти України" (Заяви №№ 34297/02 та 39574/02) від 21.12.2004 р. Суд знову наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи трибуналі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, пункт передбачає "право на суд", одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Однак це право було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду однієї зі сторін. Важко уявити, щоб пункт 1 статті 6 детально описував процедурні гарантії, які надано сторонам, - справедливість, відкритість і оперативність проваджень, - і не передбачав би гарантій виконання судових рішень. Тлумачення статті 6 як положення, що лише гарантує право на звернення до суду та проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуації, несумісної з принципом верховенства права, який Високі Договірні Сторони зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, виконання судового рішення має розглядатися як невід'ємна частина "судового процесу" для цілей статті 6 (див. "Бурдов проти Росії", заява №589498/00, п. 34). Аналогічний висновок міститься і в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Горнсбі проти Греції", Reports of Judgments and Decisions, 1997-II, с. 510, п.40).

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 р. № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 р. № 11-рп/2012).

Конституційний Суд України у рішенні "У справі за конституційним зверненням акціонерної компанії "Харківобленерго" щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 частини другої статті 17, пункту 8 частини першої статті 26, частини першої статті 50 Закону України "Про виконавче провадження" № 5-рп/2013 від 26.06.2013 р. послався на практику Європейського суду з прав людини, який в рішенні у справі "Шмалько проти України" від 20.07.2004 р. вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Таким чином Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов'язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист.

Відповідно до ч.1 ст.115 Господарського процесуального кодексу України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються ЗУ "Про виконавче провадження". Вказаний нормативний акт є спеціальним по відношенню до інших нормативних актів при вирішенні питання щодо оцінки дій державної виконавчої служби.

У ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ст. 116 Господарського процесуального кодексу України, виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого наказу, який є виконавчим документом.

Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Згідно з п.3 ч.2 ст.17 відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою судові накази.

Згідно з положеннями ст. 22 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчі документи накази господарського суду можуть бути пред'явлені до виконання протягом року, якщо інше не передбачено законом.

За приписами ч. 1 ст.31 Закону України "Про виконавче провадження" копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Статтею 47 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено фактичне повернення виконавчого документа стягувачу, за наявності для цього визначених Законом підстав. Виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, зокрема, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

За приписами ч. 4 ст.47 Закону України "Про виконавче провадження" про повернення стягувачу виконавчого документа та авансового внеску державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Разом з тим, ч. 5 ст.47 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, визначених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Згідно з ч. 2 ст. 24 ЗУ "Про виконавче провадження", стягувач, який пропустив строк пред'явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення строку пред'явлення до суду, який видав виконавчий документ, або до суду за місцем виконання.

Приписами ч.ч. 1, 2 ст. 119 ГПК України встановлено, що у разі пропуску строку для пред'явлення наказу до виконання з причин, визнаних господарським судом поважними, пропущений строк може бути відновлено.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі Європейський суд) як джерело права.

Стаття 6 Конвенції з прав людини гарантує кожному право на справедливий публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін.

У вирішенні питання про відновлення строку для пред'явлення наказу до виконання суди повинні враховувати правові принципи, визначені Конвенцією, які знаходять своє розширене тлумачення в рішеннях Європейського суду.

Так, у рішенні Європейського суду в справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України (заява № 48553/99) від 25.07.2002 р. зазначено, що відповідно до його прецедентної практики право на справедливий судовий розгляд, гарантований статтею 6 § 1, повинне тлумачитися в світлі преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права, як елемент спільної спадщини держав-учасниць. Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлене під сумнів ("Брумареску проти Румунії").

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до рішення Європейського суду у справі "Агрокомплекс проти України" (заява № 23465/03) від 06.10.2011 р. існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов'язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для "законного сподівання" на виплату такої заборгованості і становить "майно" цієї особи у значенні статті 1 Першого протоколу (серед інших рішень, рішення у справі "Бурдов проти Росії", заява № 59498/00, та інші справи, зазначені в цій).

Відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу (справа "ОСОБА_2 проти України", заява № 40450/04, рішення від 15.10.2009 р.).

Виконання рішення, ухваленого тим чи іншим судом, треба розглядати як невід'ємну складову судового розгляду, як цього вимагає положення статті 6 Конвенції, у якому йдеться про необхідність забезпечення справедливого судового процесу ("Бурдов проти Росії", комюніке Секретаря Суду 07.05.2002 р.; рішення у справі "Горнсбі проти Греції" від 19.03.1997 р., рішення у справі "Ромашов проти України" від 27.07.2004 р. (заява № 67534/01).

У рішенні від 17.05.2005 р. по справі "Чіжов проти України" (заява № 6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов'язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатись, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії ст.6 Конвенції.

У п. 43 рішення Європейського суду від 20.07.2004 р. у справі "Шмалько проти України" (заява № 60750/00), яке загадувалось вище, суд наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і, водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".

Згідно вимог ч. 1 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України, за заявою сторони господарський суд може визнати причину пропуску встановленого законодавством процесуального строку поважною і відновити пропущений строк.

Відновлення пропущеного процесуального строку є правом суду, яким останній користується, виходячи із поважності причин пропуску строку.

Поважними визнаються лише такі обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальних дій.

Причини поважності пропуску строку для пред'явлення наказу до виконання оцінюються господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини, виходячи з обґрунтування поважності цих причин, наданих доказів за правилами ст. 43 ГПК України.

Згідно зі статтями 22, 23 Закону України "Про виконавче провадження" строки пред'явлення виконавчого документа до виконання перериваються, зокрема, пред'явленням виконавчого документа до виконання. Після переривання строку пред'явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.

Із матеріалів справи слідує, що строк пред'явлення виконавчого документа до виконання переривався його пред'явленням до виконання за результатами якого 29.12.2014 р. було винесено постанову про повернення виконавчого документа.

Враховуючи те, що виконавчий документ було повернуто згідно з постановою від 29.12.2014 р. то з огляду на приписи п.1 ч.1 ст. 23 Закону України "Про виконавче провадження" суд дійшов висновку, що строк пред'явлення наказу перервався і закінчився 29.12.2015 р.

Також судом встановлено, що постанову про повернення виконавчого документа та власне сам виконавчий документ не було отримано стягувачем, що спонукало останнього звернутись до суду із заявою про видачу дублікату наказу.

При цьому суд констатує, що стягувач подав заяву про видачу дублікату наказу в межах строку, встановленого для пред'явлення наказу до виконання.

Разом з тим допущені стягувачем недоліки в оформленні заяви про видачу дубліката наказу слугували підставою для її неодноразового повернення судом.

Оскарження позивачем ухвали Господарського суду Вінницької області від 28.12.2015 р., якою було повернуто заяву про видачу дублікату наказу та закінчення її апеляційного перегляду об'єктивно спричинило пропуск строку пред'явлення наказу до виконання і як наслідок позбавило позивача реалізувати своє право на повторне пред'явлення наказу для примусового виконання рішення протягом встановленого законом річного строку.

Суд зауважує, що заява про поновлення пропущеного строку пред'явлення наказу до виконання подана позивачем в межах місячного строку після прийняття постанови Рівненського апеляційного господарського суду.

З огляду на встановлені обставини суд приходить до переконливого висновку про те, що підстави пропуску позивачем строку на пред'явлення спірного наказу до виконання є поважними, обєктивно непереборними та повязані з дійсними істотними перешкодами, труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій і як наслідок про наявність правових підстав для задоволення заяви позивача про поновлення пропущеного строку для пред'явлення наказу до виконання.

Також, з огляду на те, що ухвалою суду від 27.04.16 р. по даній справі заява стягувача про видачу дублікату наказу судом була задоволена, суд дійшов висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення повторної заяви стягувача про видачу дублікату наказу.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.86, 119 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Заяву № 01-11/64 від 22.03.2016 р. Управління житлово-комунального господарства та комунальної власності Хмільницької міської ради про видачу дублікату наказу від 23.11.2012 р. та про поновлення строків виконавчого провадження у справі задовольнити частково.

2. Поновити Управлінню житлово-комунального господарства та комунальної власності Хмільницької міської ради пропущений строк для пред'явлення до виконання наказу від 23.11.2012 р. господарського суду Вінницької області у справі № 2/70/2012/5003.

3. В задоволенні заяви № 01-11/64 від 22.03.2016 р. Управління житлово-комунального господарства та комунальної власності Хмільницької міської ради про видачу дублікату наказу від 23.11.2012 р. відмовити.

4. Ухвалу надіслати сторонаам та органу ДВС рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Суддя О.О. Банасько

віддрук. 5 прим.:

1 - до справи.

2 - позивачу - вул.Столярчука, 10, м.Хмільник, Вінницька область, 22000.

3,4 - відповідачу - АДРЕСА_1, 21036; АДРЕСА_2, 21000.

5 - Ленінському відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції - вул.Соборна, 15-А, м.Вінниця, 21050.