номер провадження справи 33/43/15
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

10.05.2016 Справа № 908/1418/15-г

Розглянувши скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Оскар» на дії Іллічівського Відділу державної виконавчої служби Маріупоського місього управління юстиції у Донецькій області

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Оскар» (69006, м. Запоріжжя, Північне шосе, 4 офіс 210)

до відповідача ОСОБА_1 акціонерного товариства «Азовзагальмаш» (02094, м.Київ, вул. Пожарського, буд. 4, нежиле приміщення 63)

про стягнення суми

Заінтересована особа - Іллічівський Відділ державної виконавчої служби Маріупоського місього управління юстиції у Донецькій області (87513, м. Маріуполь Донецької області, вул. 24 квартал, 17)

Суддя Мірошниченко М.В.

Секретар судового засідання Хилько Ю.І.

За участю представників:

від позивача, скаржника: ОСОБА_2, довіреність № 7 від 06.05.2015р.

від відповідача: не зявився;

від заінтересованої особи: не зявився;

ВСТАНОВИВ:

28.03.2016 р. в господарський суд Запорізької області від Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Оскар» (позивача) надійшла скарга на дії Іллічівського ВДВС Маріупольського МУЮ у Донецькій області по справі № 908/1418/15-г, в якій скаржник просить: визнати незаконною та скасувати постанову зазначеного органу Державної виконавчої служби від 10.03.2016р. ВП № 48398604 та зобов'язати Іллічівський відділ державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області провести виконання наказу господарського суду Запорізької області від 26.05.2015р. по справі № 908/1418/15-г.

В обґрунтування вимог за скаргою позивач (Стягувач за виконавчим провадженням) зазначає наступні обставини: господарським судом Запорізької області 26.05.2015р. видано наказ про примусове виконання рішення господарського суду Запорізької області від 12.05.2015 р. у справі № 908/1418/15-г, згідно якого було стягнуто з ПАТ «Азовзагальмаш» на користь позивача суму 73953,49грн. основного боргу, суму 2601,54грн. трьох вілсотків річних, суму 21254,62грн. втрат від інфляції та суму 2039,08грн. судового збору.

Наказ господарського суду Запорізької області від 26.05.2015р. № 908/1418/15-г був предявлений стягувачем до виконання до Іллічівського відділу ДВС Маріупольського МУЮ у Донецькій області.

10.03.2016 р. Іллічівським ВДВС Маріупольського МУЮ у Донецькій області було винесено постанову про закінчення на підставі п.10 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчого провадження за наказом господарського суду Запорізької області від 26.05.2015р. № 908/1418/15-г та направлення вказаного виконавчого документа до Департаменту ДВС МЮ України. При цьому у вказаній постанові державним виконавцем зазначено, що ним виконані усі виконавчі дії, крім реалізації арештованого майна. Неможливість реалізації майна орган ДВС обгрунтовує посиланням на Наказ Міністерства юстиції України від 16.04.2014р. № 656/5, яким затверджено Порядок «Про проведення експерименту із запровадження порядку реалізації арештованого майна, шляхом проведення електронних торгів». При цьому, оскільки така реалізація майна провадиться в усіх областях України, крім Донецької та Луганської областей, зазначена обставина унеможливлює примусову реалізацію майна. Таким чином, органом ДВС закінчено виконавче провадження та виконавчий документ направлено до Департаменту ДВС Міністерства юстиції України для вирішення питання щодо подальшого виконання зведеного виконавчого провадження шляхом примусової реалізації описаного та арештованого майна.

Однак, позивач у Скарзі зазначає, що Наказ Міністерства юстиції України від 16.04.2014р. № 656/5 втратив чинність на підставі Наказу Міністерства юстиції України № 2710/5 від 22.12.2015р., яким затверджено інший порядок реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів. При цьому зазначений нормативно-правовий акт не містить виключень щодо Донецької області.

Тобто, як вказав заявник у скарзі, органом ДВС при винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження було застосовано Наках МЮУ, що на той момент втратив чинність, тобто постанова органу ДВС від 10.03.2016р. прийнята без наявності правової підстави для цього.

Посилаючись на приписи норм ст.ст. 11, 20, 49 Закону України «Про виконавче провадження», просить скаргу задовольнити.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 28.03.2016р. скаргу ТОВ «Компанія «Оскар» було прийнято до провадження та призначено її розгляд в судовому засіданні на 19.04.2016р.

Ухвалою господарського суду від 19.04.2016р. на підставі ст. 77 ГПК України за письмовим клопотанням відповідача та за участі його представників розгляд справи було відкладено на 10.05.2016р., від відповідача та органу ДВС витребувані письмові відзиви на скаргу.

В судовому засіданні 10.05.2016р. представник позивача (скаржника) підтримав доводи, викладені у скарзі на дії органу ДВС та просив її задовольнити.

Представники відповідача та органу ДВС до судового засідання 10.05.2016р. не зявились; вимоги суду щодо надання письмового відзиву не виконали, про причини неявки суду не повідомили.

Згідно з п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Направлені на адресу відповідача та органу ДВС ухвали суду від 28.03.2016 р. та від 19.04.2016р. (з інформацією про час та місце судового розгляду скарги) до господарського суду не повернулись.

Крім того, у відповідності до Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 01.12.2014р. Про внесення змін і доповнень до Інформаційного листа ВГСУ від 12.09.2014р. № 01-06/1290/14 Про Закон України Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у звязку з проведенням АТО, інформація про час і місце судового засідання (зміст ухвал суду від 28.03.2016 р. та від 19.04.2016р.) була розміщена 06.04.2016р. та 27.04.2016р. - відповідно, на сторінці господарського суду Запорізької області офіційного веб порталу Судова влада в Україні в мережі Інтернет, доказом чого є відповідні Витяги.

За таких обставин, судом вжиті усі можливі заходи для повідомлення відповідача та заінтересованої особи про дату, час та місце розгляду скарги по справі №908/1418/15-г, внаслідок чого відповідач та заінтересована особа є повідомленими належним чином.

Крім того, про обізнаність ПАТ «Азовзагальмаш» (відповідача) із фактом судового розгляду скарги та часом і місцем проведення судових засіданнь, є безпосередня участь представників відповідача ОСОБА_3 (довіреність № 234/ЮРО-37 від 17.03.2016р.), ОСОБА_4 (довіреність № 234/ЮРО-53 від 07.09.2015р.) у судовому засіданні по розгляду скарги, яке відбулось 19.04.2016р., про що свідчить протокол судового засідання від 19.04.2016р., засвідчені копії довіреностей, виданих відповідачем представникам: від 17.03.2016р. № 234/ЮРО-37, від 07.09.2015р. № 234/ЮРО-53 (наданих представниками безпосередньо до судового засідання) та письмове клопотання за підписом представника відповідача про відкладення розгляду скарги.

При цьому суд зауважує, що в судовому засіданні 19.04.2016р., в якому брали участь представники відповідача, представникам відповідача судом було оголошено про відкладення розгляду скарги на 10.05.2016р. о 12 год. 30хв.

В п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. зазначено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Неявка боржника та виконавчої служби в судове засідання не є перешкодою для розгляду скарги, про що прямо вказано в ч. 2 ст. 1212 ГПК України.

За таких обставин, суд визнав за можливе розглянути скаргу без участі представників боржника та виконавчої служби, за наявними у справі матеріалами.

За клопотанням присутнього у судовому засіданні представника позивача фіксація судового процесу технічними засобами не здійснювалася.

Розглянувши та оцінивши всі надані суду матеріали скарги, проаналізувавши норми чинного законодавства, суд вважає, що скарга, частково підлягає задоволенню з наступних підстав.

Господарським судом Запорізької області 26.05.2015р. видано наказ № 908/1418/15-г про примусове виконання рішення господарського суду Запорізької області від 12.05.2015 р. у справі № 908/1418/15-г, згідно якого було стягнуто з ПАТ «Азовзагальмаш» на користь ТОВ «Компанія «Оскар» суму 73953,49грн. основного боргу, суму 2601,54грн. трьох вілсотків річних, суму 21254,62грн. втрат від інфляції та суму 2039,08грн. судового збору.

Наказ господарського суду Запорізької області від 26.05.2015р. № 908/1418/15-г був предявлений стягувачем до виконання до Іллічівського відділу ДВС Маріупольського МУЮ у Донецькій області.

10.03.2016 р. Іллічівським ВДВС Маріупольського МУЮ у Донецькій області було винесено постанову про закінчення на підставі п.10 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчого провадження за наказом господарського суду Запорізької області від 26.05.2015р. № 908/1418/15-г та направлення вказаного виконавчого документа до Департаменту ДВС Міністерства юстиції України. При цьому у вказаній постанові державним виконавцем зазначено, що ним виконані усі виконавчі дії, крім реалізації арештованого майна. Неможливість реалізації майна орган ДВС обгрунтовує посиланням на Наказ Міністерства юстиції України від 16.04.2014р. № 656/5, яким затверджено Порядок «Про проведення експерименту із запровадження порядку реалізації арештованого майна, шляхом проведення електронних торгів». При цьому, як вказано у постанові органу ДВС, оскільки у відповідності до зазначеного нормативно-правового акту така реалізація майна провадиться в усіх областях України, крім Донецької та Луганської областей, зазначена обставина унеможливлює примусову реалізацію майна. Таким чином, органом ДВС закінчено виконавче провадження та виконавчий документ направлено до Департаменту ДВС Міністерства юстиції України для вирішення питання щодо подальшого виконання зведеного виконавчого провадження шляхом примусової реалізації описаного та арештованого майна.

Суд зазначає, що стаття п.10 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає серед переліку підстав для закінчення виконавчого провадження, зокрема - у разі направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби.

Однак, до висновку про необхідність направлення виконавчого документа до іншого органу державної виконавчої служби - Департаменту ДВС Міністерства юстиції України, у постанові від 10.03.2016р. державний виконавець дійшов необгрунтовано і помилково, посилаючись на Наказ Міністерства юстиції України від 16.04.2014р. № 656/5, яким затверджено Порядок «Про проведення експерименту із запровадження порядку реалізації арештованого майна, шляхом проведення електронних торгів». При цьому, як вказано у постанові органу ДВС, оскільки у відповідності до зазначеного нормативно-правового акту така реалізація майна провадиться в усіх областях України, крім Донецької та Луганської областей, зазначена обставина унеможливлює примусову реалізацію майна.

При цьому слід зауважити, що Наказ Міністерства юстиції України від 16.04.2014р. № 656/5 «Про проведення експерименту із запровадження порядку реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів», на який послався орган ДВС у оскаржуваній постанові від 10.03.2016р., втратив чинність на підставі Наказу Міністерства юстиції № 2710/5 від 22.12.2015р. «Про реалізацію арештованого майна шляхом проведення електронних торгів».

При цьому зазначений нормативно-правовий акт (Наказ № 2710/5 від 22.12.2015р. «Про реалізацію арештованого майна шляхом проведення електронних торгів») не містить виключень щодо Донецької області.

У відповідності до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, постанова від 10.03.2016р. винесена державним виконавцем безпідставно та необгрунтовано внаслідок застосування нормативно-правового акту, що втратив чинність на момент її прийняття, тобто без наявності правової підстави для цього.

Відповідно до положень п. п. 1-3 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обовязковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх обєднаннями на всій території України. Обовязковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

У відповідності до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», саме виконавче провадження визначається як завершальна стадія судового провадження, а саме - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Окрім того, вирішуючи справу «Шмалько проти України» Європейський суд з прав людини в п. 43 свого рішення від 20.07.2004р. дійшов наступного висновку: «Суд наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду однієї зі сторін. Було б незрозуміло, як би стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і, водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

Також, як зазначив Конституційний Суд України в пункті 3 мотивувальної частини рішення від 25.04.2012 року № 11-рп/2012, за практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невідємна частина судового розгляду (Рішення у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року). Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

З вищевикладеного слідує, що виконавче провадження - це завершальна стадія судового провадження, тому безпідставне закінчення державним виконавцем виконавчого провадження в даному випадку позбавляє стягувача можливості реалізувати своє право на судовий захист.

Згідно з положеннями ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом, з чим погодився і Конституційний Суд України в абзаці одинадцятому підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 11.03.2011 року № 2-рп/2011.

Відповідно до п. 1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Чинне законодавство України, у т.ч. Закон України «Про виконавче провадження» надає виконавчій службі доволі широке коло повноваження для своєчасного та повного вчинення виконавчих дій з метою виконання судових рішень, які набрали законної сили.

Відповідно до положень ст. 20 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. … Право вибору місця виконання між кількома відділами державної виконавчої служби, які можуть вчиняти виконавчі дії по виконанню рішення на території, на яку поширюються їх функції, належить стягувачу.

Як свідчить ст. 121-2 ГПК України, скарги на дії чи бездіяльність органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів можуть бути подані стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти днів з дня вчинення оскаржуваної дії, або з дня, коли зазначеним особам стало про неї відомо, або з дня, коли дія мала бути вчинена.

Скарги на дії органів Державної виконавчої служби розглядаються господарським судом, про час і місце якого повідомляються ухвалою стягувач, боржник чи прокурор та орган виконання судових рішень. Неявка боржника, стягувача, прокурора чи представника органу Державної виконавчої служби в судове засідання не є перешкодою для розгляду скарги. За результатами розгляду скарги виноситься ухвала

Відповідно до положень п. 9.13 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012 року, за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобовязує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

За таких обставин, постанова Іллічівського ВДВС від 10.03.2016р. про закінчення виконавчого провадження за наказом господарського суду Запорізької області від 26.05.2015р. № 908/1418/15-г та про направлення виконавчого документа до Департаменту Міністерства юстиції України підлягає визнанню недійсною, а скарга в цій частині підлягає задоволенню.

Що стосується вимоги скаржника (позивача) про зобовязання ДВС провести виконання наказу від 26.05.2015р. по справі № 908/1418/15-г, то в цій частині вимоги суд відхиляє скаргу з огляду на наступні обставини.

Згідно до п. 9.13 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012 року, … При цьому господарський суд не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов'язані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця (наприклад, відкривати або закінчувати виконавче провадження), але може зобов'язати державного виконавця здійснити передбачені законом дії, від вчинення яких той безпідставно ухиляється.

За наявності факту помилкового закінчення виконавчого провадження по виконанню наказу господарського суду від 26.05.2015р. за постановою ВДВС від 10.03.2016р. та, відповідно, за відсутності правових підстав для вчинення будь-яких виконавчих дій Іллічівським ВДВС внаслідок направлення виконавчого документа до іншого органу ДВС, суд не вбачає підстав стверджувати, що державний виконавець Іллічівського ВДВС Маріупольського МУЮ у Донецькій області безпідставно ухиляється від вчинення виконавчих дій. Вчинення виконавчих дій у сенсі Закону України «Про виконавче провадження» є можливим лише в межах відкритого виконавчого провадження Іллічівським ВДВС Маріупольського МУЮ. Таким чином, у розумінні ст.ст. 1, 21 ГПК України та Закону України «Про виконавче провадження» відсутні підстави стверджувати, що має місце порушення права (охоронюваного законом інтересу) позивача з боку державного виконавця Іллічівського ВДВС у вигляді ухилення від вчинення виконавчих дій. Тобто, визнання недійсною судом постанови органу ДВС від 10.03.2016р. в силу прямої дії норм Закону України «Про виконавче провадження» має мати наслідком виконання наказу господарського суду від 26.05.2015р. № 908/1418/15-г Іллічівським ВДВС. В цій частині вимог скаргу суд відхиляє.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 22, 75, 86, 1212 Господарського процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В:

Скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Оскар» на дії Іллічівського Відділу державної виконавчої служби Маріупоського місього управління юстиції у Донецькій області по справі № 908/1418/15-г задовольнити частково.

Визнати недійсною постанову старшого державного виконавця Іллічівського Відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області від 10.03.2016р. про закінчення виконавчого провадження за наказом господарського суду Запорізької області від 26.05.2015р. № 908/1418/15-г та направлення виконавчого документа до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

В іншій частині вимог скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Оскар» відхилити.

Ухвала набирає законної сили з дати винесення.

Суддя М.В. Мірошниченко