РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2016Справа № 910/4923/16

Суддя Господарського суду міста Павленко Є.В., за участі секретаря судового засідання Коновалова С.О., розглянувши матеріали справи за позовом заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 1 міста Києва (далі - Прокурор) в інтересах держави в особі Київської міської ради (далі - Рада) до товариства з обмеженою відповідальністю "КОМПАНІЯ "НОВИЙ ДІМ" (далі - Товариства) про внесення змін до договору оренди земельної ділянки,

за участі представників:

позивача: Рог О.В., за довіреністю від 12 квітня 2016 року № 225-КМГ-1265,

відповідача: не з'явились,

органу прокуратури: Чистякової Н.О., за посвідченням № 031458,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У березні 2016 року Прокурор звернувся до Господарського суду міста Києва з вказаним позовом в інтересах держави в особі Ради, посилаючись на те, що 13 липня 2007 року між нею та Товариством був укладений договір оренди земельної ділянки (далі - договір), за умовами якого позивач для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку передав відповідачу в строкове платне користування земельну ділянку площею 30 471 м2, яка знаходиться у Голосіївському районі міста Києва по провулку Феофанівський, 14-б. Вказаною угодою орендна плата за спірну земельну ділянку була встановлена в розмірі 1,5 відсотка від її нормативної грошової оцінки в рік. У зв'язку з набранням чинності Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні", яким було передбачено мінімальний розмір орендної плати за землі державної та комунальної власності у розмірі не менше трьох відсотків від їх нормативної грошової оцінки, Радою був проведений перерахунок орендної плати та встановлений її розмір на рівні 3 відсотків від нормативної грошової оцінки вищезазначеної земельної ділянки, яка складає 14 075 131,44 грн. Оскільки спірним договором було передбачено перегляд розміру орендної плати, а відповідач ухиляється від внесення відповідних змін щодо збільшення розміру зазначеної плати у цей правочин, Прокурор, посилаючись на статті 632, 759, 762 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 15, 30 Закону України "Про оренду землі" (далі - Закон), просив суд внести зміни до частини 1 пункту 4.1. укладеного між сторонами спірного договору оренди, виклавши її в наступній редакції: "Річна орендна плата за земельну ділянку встановлюється у розмірі 3 % (три відсотки) від її нормативної грошової оцінки до введення об'єкта в експлуатацію".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21 березня 2016 року порушено провадження у справі № 910/4923/16 та призначено її до розгляду на 31 березня 2016 року.

Представником відповідача у судовому засіданні 31 березня 2016 року подано відзив на позовну заяву, в якому Товариство заперечувало проти позову з підстав спливу трирічного строку для подання такого позову та відсутності згоди відповідача на внесення змін до договору оренди.

У судовому засіданні 31 березня 2016 року судом оголошено перерву до 22 квітня 2016 року.

Під час судового засідання 22 квітня 2016 року представник прокуратури та представник позивача просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини та факти, викладені в позовній заяві.

Відповідач у судове засідання, призначене на 22 квітня 2016 року, явку свого повноважного представника не забезпечив, будь-яких обґрунтованих заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи із зазначенням підстав щодо своєї неявки не направив. Товариство завчасно та належним чином повідомлено про місце, дату та час судового засідання, що підтверджується наявним підписом уповноваженого представника в розписці від 31 березня 2016 року. Крім того, відповідачу надавалося достатньо часу для подання заяв, клопотань, письмових пояснень та додаткових документів.

За таких обставин суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та відповідно до статті 75 ГПК України здійснює її розгляд за наявними матеріалами без участі представника відповідача.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність наявних у матеріалах справи копій поданих позивачем та Прокурором документів їх оригіналам, заслухавши пояснення представників позивача та прокуратури, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

13 липня 2007 року між Радою та Підприємцем був укладений договір оренди земельної ділянки, за умовами якого позивач для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку передав відповідачу в строкове платне користування земельну ділянку площею 30 471 м2, яка знаходиться у Голосіївському районі міста Києва по провулку Феофанівський, 14-б.

Умовами пункту 2.2. сторони погодили, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 14 075 131,44 грн.

Даний договір підписаний уповноваженими представниками сторін, скріплений печатками цих суб'єктів господарювання, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Демяненком Т.М. та зареєстрований у реєстрі за № 1963, а також зареєстрований у Головному управлінні земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про що у книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі зроблено запис від 20 липня 2007 року № 79-6-00522.

Відповідно до пункту 3.1. цієї угоди остання укладалася на 15 років.

За змістом пункту 4.1. даного правочину 4.1. орендна плата за земельну ділянку становить платіж, який Товариство самостійно розраховує та вносить Раді за користування земельною ділянкою у грошовій формі.

- 1,5 (однієї цілої п'яти десятих) відсотка від нормативної грошової оцінки земельної ділянки до введення об'єкта в експлуатацію;

після введення в експлуатацію об'єкта:

- 0,03 (нуль цілих три сотих) відсотка від нормативної грошової оцінки частини земельної ділянки, яка визначається пропорційно площі житлового фонду;

- 4 (чотирьох) відсотків від нормативної грошової оцінки частини земельної ділянки, яка визначається пропорційно площі нежитлового фонду. Обчислення розміру орендної плати за земельну ділянку здійснюється з урахуванням цільового призначення та коефіцієнтів індексації, визначених законодавством.

Правовідносини, які виникли між сторонами у зв'язку з орендою спірної земельної ділянки, регулюються, зокрема, Конституцією України, ЦК України, ЗК України, Законом. У той же час на вказані правовідносини не поширюється дія Господарського кодексу України (далі - ГК України), оскільки статтею 4 цього кодексу прямо передбачено, що до предмету його регулювання не відносяться земельні відносини.

Приписами частини 1, 2 статті 13 Конституції України унормовано, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону.

За статтею 1 Закону оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Статтею 13 Закону передбачено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно зі статтею 206 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

За частиною 2 статті 21 Закону розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Згідно зі статтею 288 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

Платником орендної плати є орендар земельної ділянки. Об'єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду. Розмір та умови внесення орендної плати встановлюється у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.

Розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою: для земель сільськогосподарського призначення - розміру земельного податку, що встановлюється цим розділом; для інших категорій земель - трикратного розміру земельного податку, що встановлюється цим розділом.

Розмір орендної плати не може перевищувати: для земельних ділянок, наданих для розміщення, будівництва, обслуговування та експлуатації об'єктів енергетики, які виробляють електричну енергію з відновлюваних джерел енергії, включаючи технологічну інфраструктуру таких об'єктів (виробничі приміщення, бази, розподільчі пункти, електричні підстанції, електричні мережі) - 3 відсотки нормативної грошової оцінки; для інших земельних ділянок, наданих в оренду - 12 відсотків нормативної грошової оцінки.

Судом встановлено, що з метою приведення рішень Ради у галузі земельних відносин у відповідність до вимог чинного законодавства 28 лютого 2013 року позивачем було прийнято рішення № 89/9146 «Про внесення змін до договорів оренди земельних ділянок у частині приведення розміру річної орендної плати у відповідність до положень статті 288 Податкового кодексу України». Вказаним рішенням Ради зобов'язано орендарів земельних ділянок забезпечити оформлення внесення відповідних змін до договорів оренди земельних ділянок.

Враховуючи дані обставини, Рада 15 липня 2013 року зверталась до Товариства з пропозицією укласти додатковий договір до спірної угоди щодо збільшення розміру орендної плати за орендовану відповідачем земельну ділянку. Дана обставина підтверджується наявною у матеріалах справи копією адресованого Товариству листа № 05704-14969 позивача, а також копією картки реєстрації вихідного документа.

У той же час Товариство не вчинило будь-яких дій, направлених на внесення змін до спірного договору в частині збільшення розміру орендної плати за орендовану ним земельну ділянку.

Зі змісту приписів чинного земельного законодавства вбачається, що оскільки орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є регульованою ціною, то законодавча зміна граничного розміру цієї плати може бути підставою для перегляду розміру орендної плати, встановленої умовами договору. При цьому надсилання відповідачеві пропозицій щодо внесення змін до договору оренди є правом, а не обов'язком позивача, тому недотримання останнім вимог частини другої статті 188 ГК України щодо надсилання іншій стороні пропозицій про зміну умов договору не позбавляє його права звернутися до господарського суду з позовом про зміну умов договору.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 2.19 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 травня 2011 року № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин".

Як було зазначено вище, відповідно до пункту 4.9. укладеного між сторонами договору оренди земельної ділянки від 13 липня 2007 року розмір орендної плати щорічно переглядається у випадку, зокрема, підвищення цін, тарифів тощо, збільшення розмірів ставки земельного податку, або в інших випадках, передбачених законодавчими актами України.

Пунктом 12 вказаного договору передбачено, що спірні питання, які виникають з цього договору, вирішуються в судовому порядку.

Слід також зазначити, що вищезазначені положення спірного договору узгоджуються з нормативними приписами чинного законодавства.

Так, за частиною 1 статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Статтею 30 Закону встановлено, що зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку.

Частиною 1 статті 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом (частина 2 даної статті).

Частиною 3 статті 653 ЦК України встановлено, що у разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Зміна або розірвання договору вчиняється у такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту (стаття 654 ЦК України).

Як було зазначено вище, статтею 288 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що річна сума платежу за оренду земельної ділянки державної чи комунальної власності не може бути меншою 3 % нормативної грошової оцінки та не може перевищувати 12 % нормативної грошової оцінки такої земельної ділянки.

Судом встановлено, що розмір орендної плати, який запропоновано позивачем, визначено у межах граничних розмірів платежу за оренду земельної ділянки державної чи комунальної власності, передбачених статтею 288 Податкового кодексу України. Так, вказаний розмір був встановлений Радою на рівні мінімально допустимого рівня орендної плати, встановленого вищезазначеної нормою Податкового кодексу України, у розмірі 3 відсотків від нормативної грошової оцінки вищезазначеної земельної ділянки. Даний розмір також узгоджується з приписами статті 21 Закону.

Оскільки сторонами у договорі оренди земельної ділянки від 13 липня 2007 року передбачена можливість збільшення розміру орендної плати, а орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є регульованою ціною, тому законодавча зміна граничного розміру цієї плати є підставою для перегляду розміру орендної плати, встановленої умовами договору.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 27 грудня 2010 року у справі № 27/15-10, від 23 травня 2011 року у справі № 7/105-10 (30/234-09), від 4 липня 2011року у справі № 41/81пд.

Відповідно до статі 11128 ГПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 11116 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Вирішення спорів про внесення змін до договору пов'язане із застосуванням положення частини першої статті 626 ЦК України, відповідно до якої договір є узгодженим волевиявленням двох або більше сторін. Проте зацікавлена сторона у випадках, передбачених законом, може просити суд про внесення зміни до договору згідно з рішенням суду.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 2.18 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 травня 2011 року № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин".

Щодо заперечень відповідача про пропуск Прокурором та Радою трирічного строку для подання даного позову суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог статей 256 та 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності за змістом ст. 261 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За умовами спірного правочину фактом надання Радою згоди на внесення змін до договору, як орендодавця, підтверджується прийняттям відповідного рішення позивачем. Судом вище встановлено, що таке рішення прийнято позивачем 28 лютого 2013 року. Вказаним рішенням також зобов'язано орендарів, в тому числи й Товариство, забезпечити відповідне оформлення змін до договорів оренди.

Таким чином, ухилення відповідача від вчинення дій, пов'язаних з внесенням змін до спірного правочину, є порушенням прав позивача. Однак, вмотивованих заперечень, у тому числі й на лист Ради від 15 липня 2013 року, Товариством не заявлялось, що свідчить про відсутність підстав для застосування судом строків позовної давності, оскільки такий строк Прокурором та Радою не є пропущеним.

Одночасно суд зауважує, що відсутність заперечень з боку Товариства проти внесення змін до договору оренди не позбавляє Раду та Прокурора від звернення із позовом до суду про внесення змін до договору.

Згідно з вимогами статті 33 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За приписами частини 2 статті 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи, що запропонований позивачем розмір орендної плати за спірну земельну ділянку визначено у межах граничних розмірів такого платежу, передбачених статтею 288 Податкового кодексу України, а саме: встановлено його на рівні мінімально допустимого розміру, передбаченого законом, і такі зміни умов договору зумовлені імперативними приписами чинного законодавства, суд дійшов висновку про те, що позовна вимога Прокурора про внесення змін до спірного договору є законною та обґрунтованою, у зв'язку з чим даний позов підлягає задоволенню.

За змістом частини 1 статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, покладаються на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Внести зміни до частини 1 пункту 4.1. договору оренди земельної ділянки від 13 липня 2007 року, укладеного між Київською міською радою та товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «Новий Дім», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Демяненком Т.М. та зареєстрований у реєстрі за № 1963, а також зареєстрований у Головному управлінні земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про що у книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі зроблено запис від 20 липня 2007 року № 79-6-00522, виклавши її у наступній редакції: "Річна орендна плата за земельну ділянку встановлюється у розмірі 3 % (три відсотки) від її нормативної грошової оцінки до введення об'єкта в експлуатацію".

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Новий Дім» (01015, місто Київ, вулиця Старонаводницька, будинок 13-А, секція Е, офіс 42, ідентифікаційний код 32587668) на користь Прокуратури міста Києва (03150, місто Київ, вулиця Предславинська, будинок 45/9, ідентифікаційний код 02910019) судовий збір у розмірі 1 378 (одну тисячу триста сімдесят вісім) грн. 00 коп.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 27 квітня 2016 року

Суддя Є.В. Павленко