РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.04.2016Справа №910/5582/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Деміс-Агро" Дніпропетровської області

до Публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк" м. Києва

про визнання договору недійсним.

Суддя Паламар П.І.

Представники:

від позивача: не з'явився,

від відповідача: Разумов М.А.

СУТЬ СПОРУ :

у березні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Деміс-Агро" звернулося в суд з указаним позовом.

Позивач зазначав, що між ним та відповідачем був укладений кредитний договір № 8/13 від 23 липня 2013 р., відповідно до умов якого відповідач зобов'язався надати йому кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії в межах встановленого ліміту кредитування у розмірі 4000000 грн., а він - повернути кредит та сплатити за його користування 30% річних.

Посилаючись на те, що вказаний договір укладений від його імені директором з перевищенням наданих йому повноважень, позивач на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України просив задовольнити позов та визнати цей договір недійсним.

Представник позивача у судове засідання не з'явився, про час і місце його проведення повідомлений в установленому порядку, надіслав поштою клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із зайнятістю його представника в іншому судовому засіданні. У задоволенні цього клопотання судом відмовлено, оскільки позивачем не надано доказів неможливості представлення в судове засідання іншого повноважного представника.

Відповідач у відзиві на позовну заяву, його представник у судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на безпідставність заявлених вимог, відповідність спірного договору вимогам чинного законодавства, а також схвалення позивачем договору.

Суд вважає можливим розглянути справу відповідно до вимог ст. 75 ГПК України у відсутності представника позивача за наявними у ній матеріалами, що містять достатньо відомостей про права і взаємовідносини сторін.

Заслухавши пояснення представника відповідача, розглянувши матеріали справи, суд вважає, що у позові слід відмовити з таких підстав.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір № 8/13 від 23 липня 2013 р., відповідно до умов якого відповідач зобов'язався надати позивачу кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії в межах встановленого ліміту кредитування у розмірі 4000000 грн., а позивач - повернути кредит та сплатити за його користування проценти визначені умовами договору.

Зазначені обставини підтверджуються пояснення відповідача, наявною у матеріалах справи копією вищевказаного договору.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з правилами ч. 2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

З тексту спірного договору вбачається, що від імені позивача він підписаний директором ОСОБА_2, яка діяла на підставі статуту.

Відповідно до п. 5.20.1 статуту позивача до компетенції директора входить укладання угод на суму, що не перевищує 1000000 грн.

При цьому, як вбачається з протоколу загальних зборів учасників позивача № 87 від 15 липня 2013 р. зборами учасників позивача вирішено отримати від відповідача кредит з лімітом кредитування 4000000 грн. строком не більше 24 місяців, а директора ОСОБА_2 уповноважено на підписання відповідного договору.

Доказів визнання в установленому порядку указаного рішення загальних зборів засновників позивача недійсним суду не надано.

Крім того, поясненнями відповідача, наявними в матеріалах справи заявкою про надання кредиту (траншу) від 12 березня 2014 р., банківськими виписками з рахунку позивача за період 23 липня 2013 по 31 березня 2016 років стверджується той факт, що після укладення спірного договору сторонами у справі проводилося його виконання, кредитні кошти позивач від відповідача одержував, здійснював погашення кредиту та оплату відсотків за його користування.

Такі дії позивача свідчать також про схвалення ним дій директора під час укладення спірного договору. Це в силу вимог ч. 2 ст. 241 ЦК України створило для нього цивільні права та обов'язки з моменту вчинення спірного правочину.

За таких обставин, враховуючи, що спірний договір укладено з дотриманням вимог ч. 2 ст. 203 ЦК України, права позивача у зв'язку з його укладенням з боку відповідача не порушені, то у позові відповідно до вимог ст.ст. 16, 215 ЦК України слід відмовити.

Оскільки у позові відмовлено, понесені по справі господарські витрати стосовно до вимог ст. 49 ГПК України слід покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В :

у позові Товариства з обмеженою відповідальністю "Деміс-Агро" Дніпропетровської області відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до вимог ст. 85 ГПК України.

Суддя господарського суду міста Києва П.І.Паламар