донецький апеляційний господарський суд
П о с т а н о в а

І м е н е м У к р а ї н и

04.05.2016 справа № 905/544/15

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючогоСкакун О.А.,
суддівСтойка О.В. , Ломовцева Н.В.,

за участю представників сторін: прокурор Хряк О.М. за дов. № 028256 від 15.08.2014,
від позивача:не з'явився,
від відповідача:ОСОБА_5 за дов. б/н від 07.04.2016,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуФізичної особи - підприємця ОСОБА_6, м. Маріуполь Донецької області,
на рішення Господарського суду Донецької області
від08.09.2015
по справі№905/544/15 (Колеснік Р. М.)
за позовомПрокурора Приморського району міста Маріуполя Донецької області в інтересах держави в особі Виконавчого комітету Маріупольської міської ради, м. Маріуполь Донецької області,
доФізичної особи - підприємця ОСОБА_6, м. Маріуполь Донецької області,
простягнення 86 782, 48 грн.

Прокурор Приморського району м. Маріуполя Донецької області звернувся до Господарського суду Донецької області з позовом в інтересах держави в особі Виконавчого комітету Маріупольської міської ради (далі - Виконком Маріупольської міської ради), м. Маріуполь Донецької області, до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_6 (далі - ФОП ОСОБА_6, Розповсюджувач), м. Маріуполь Донецької області, про стягнення основного боргу в розмірі 81 707, 78 грн. та пені в сумі 5 074, 70 грн.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 08.09.2015 у справі № 905/544/15 позов задоволено в повному обсязі.

Відповідач, не погодившись з прийнятим рішенням, звернувся до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Донецької області від 08.09.2015 у справі № 905/544/15 та прийняти нове, яким позовні вимоги залишити без задоволення. Зокрема, апелянт посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм як матеріального, так і процесуального права. Заявник апеляційної скарги зазначає, що суд помилково не застосував до правовідносин сторін положення Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», у зв'язку з чим дійшов невірного висновку про задоволення позовних вимог. Крім того, апелянт стверджує, що він не отримував копію позовної заяви та доданих до неї документів, а також не був повідомлений про час та місце розгляду справи у встановленому порядку, що є безумовною підставою для скасування оскаржуваного рішення.

В апеляційній скарзі наведені й інші доводи, які на думку відповідача є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Прокурор заявив клопотання про заміну прокурора, який звернувся до суду. Судова колегія данне клопотання не розглядає, оскільки така заміна не передбачена ГПК України.

Прокурор як в судовому засіданні так і у відзиві на апеляційну скаргу вважає, що вона задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, а тому підлягає залишенню без змін. Зокрема, прокурор зазначає, що до спірних правовідносин не застосовуються положення Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», а єдиним належним та достатнім доказом, що підтверджує обставини непереборної сили на території проведення антитерористичної операції, відповідно до ст. 10 названого Закону, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Представник відповідача в судовому засіданні просить скасувати оскаржене рішення за доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу не вбачає підстав для її задоволення та вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін як законне так обґрунтоване.

Представник позивача у судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги за його відсутності з чим погодились прокурор та представник відповідача.

Колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду відповідно до ст. 101 ГПК України та на підставі встановлених фактичних обставин переглядає матеріали господарської справи та викладені в скарзі доводи щодо застосування судом при розгляді норм як матеріального, так і процесуального права, що мають значення для справи. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд, -

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Виконавчого комітету Маріупольської міської ради № 294 від 16.07.2014 «Про розгляд звернень суб'єктів господарської діяльності щодо розміщення спеціальних конструкцій зовнішньої реклами на території міста Маріуполя» ФОП ОСОБА_6 продовжено термін дії дозволу на розміщення спеціальних конструкцій зовнішньої реклами на 5 років згідно з Додатком № 4 з 18.02.2014 до 18.02.2019 (а. с. 12-14).

Між Виконавчим комітетом Маріупольської міської ради та ФОП ОСОБА_6 17.07.2014 було укладено Договір про тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів № 15 (далі - Договір), за умовами якого на підставі рішення Виконкому Маріупольської міської ради від 16.07.2014 № 249 Виконком надає Розповсюджувачу у тимчасове платне користування місця розташування рекламних засобів, а Розповсюджувач приймає вказані місця, використовує їх для розташування рекламних засобів та оплачує користування зазначеними місцями згідно з умовами цього Договору (а. с. 15-17).

Відповідно до п. 1.2 Договору місця розташування рекламних засобів, які надаються Виконкомом у тимчасове платне користування Розповсюджувачу, зазначені в Додатку 1 до цього Договору, який є невід'ємною частиною цього Договору.

Місця розташування рекламних засобів являють собою площу зовнішньої поверхні будинку, споруди, елемента вуличного обладнання або території на відкритій місцевості, у межах м. Маріуполя, перебувають в комунальній власності територіальної громади м. Маріуполя, управління ними, в тому числі укладання договорів щодо них, здійснюється Виконавчим комітетом Маріупольської міської ради (п. 1.3 Договору).

Згідно з п. 1.6 Договору місця розташування рекламних засобів вважаються переданими Виконкомом і прийнятими Розповсюджувачем з моменту укладання цього Договору.

У п. 2.3 Договору встановлено обов'язки Розповсюджувача, зокрема: неухильно виконувати вимоги Закону України «Про рекламу», Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2003 № 2067, правових актів органів місцевого самоврядування м. Маріуполя, які регламентують розміщення зовнішньої реклами в місті Маріуполі (п. 2.3.1 Договору); своєчасно та у повному обсязі вносити плату за користування місцями розташування рекламних засобів в порядку та в строки, обумовлені цим Договором (п. 2.3.15 Договору).

Відповідно до п. 3.1 Договору плата за тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів встановлена в порядку, визначеному Виконавчим комітетом Маріупольської міської ради.

Розмір плати за тимчасове користування місцями розташування рекламного засобу, наданими в користування Розповсюджувачу, становить 4 806, 34 грн. на місяць (п. 3.2 Договору).

Загальна сума Договору за п'ять років, як встановлено у п. 3.4 Договору, після отримання Розповсюджувачем відповідного дозволу на розміщення зовнішньої реклами становить 288 380, 25 грн.

Відповідно до п. 3.5 Договору плата за тимчасове користування місцями, наданими в користування Розповсюджувачу, зараховується до міського бюджету м. Маріуполя. Внесення плати за тимчасове користування місцями здійснюється Розповсюджувачем: перший платіж - протягом п'яти робочих днів з дня укладання договору; наступні платежі - авансом до 10 числа місяця, що передує місяцю, за який здійснюється оплата.

Дія цього Договору поширюється на зобов'язання щодо внесення плати за тимчасове користування місцями розміщення рекламних засобів за попередній період.

Цей Договір набирає чинності з моменту його укладання (п. 5.1 Договору).

Згідно з п. 5.2 Договору він вважається укладеним з дня його підписання Сторонами.

Як вбачається з Розрахунку плати до міського бюджету ФОП ОСОБА_6 за тимчасове користування місцями розміщення спеціальних конструкцій зовнішньої реклами (Додаток № 1 до Договору) розмір цієї плати визначено з 18.02.2014 до 18.02.2019.

У зв'язку з невиконанням відповідачем умов укладеного між сторонами Договору щодо внесення плати за тимчасове користування місцями розташування спеціальних конструкцій розміщення зовнішньої реклами Виконавчий комітет Маріупольської міської ради 22.04.2015 звернувся до ФОП ОСОБА_6 з претензією, в якій просить погасити заборгованість за спірним Договором протягом 10 днів з дня отримання зазначеної претензії (а. с. 21).

Оскільки претензія була залишена відповідачем без відповіді, а обов'язок зі внесення плати за тимчасове користування місцями розташування спеціальних конструкцій розміщення зовнішньої реклами виконаний не був, прокурор Приморського району міста Маріуполя звернувся до господарського суду в інтересах держави в особі Виконавчого комітету Маріупольської міської ради про стягнення з ФОП ОСОБА_6 основної заборгованості в розмірі 81 707, 78 грн. та пені в сумі 5 074, 70 грн. за спірним Договором.

Вивчивши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що рішення господарського суду прийнято з порушенням норм як матеріального, так і процесуального права, а тому підлягає частковому скасуванню, виходячи з такого.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на приписи статті 7 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», відповідно до яких на період проведення антитерористичної операції скасовується орендна плата за користування державним та комунальним майном суб'єктам господарювання, які здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції.

Проте, колегія суддів вважає доводи відповідача безпідставними, оскільки за своєю правовою природою укладений між сторонами Договір не є договором найму (оренди), а приписи статті 7 зазначеного вище Закону не поширюють свою дію на правовідносини сторін.

Так, відповідно до частини першої статті 760 ЦК України, предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ), однак місця розташування рекламних засобів, у розумінні п. 1.3 Договору, не підпадають під наведені ознаки.

Судова колегія вважає, що правовідносини сторін у цій справі підпадають під правове регулювання Закону України «Про рекламу» і постанову Кабінету Міністрів України «Про затвердження Типових правил розміщення зовнішньої реклами» від 29.12.2003 № 2067.

Таким чином, дія статті 7 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не поширюється на правовідносини сторін, оскільки плата за тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів не є орендною, а тому колегія суддів вважає, що таке нарахування здійснено правомірно.

У позовній заяві прокурор просить стягнути з відповідача на користь позивача основний борг у розмірі 81 707, 78 грн. за період з 24.07.2014 по 10.06.2015.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, доданого до позову, 24.07.2014 ФОП ОСОБА_6 зобов'язаний був сплатити 28 838, 04 грн., тобто плату за тимчасове користування місцями розміщення спеціальних конструкцій зовнішньої реклами за період з 18 лютого по 24 липня 2014 року.

У письмових поясненнях позивач зазначає, що до укладення спірного Договору ФОП ОСОБА_6 користувався місцями розміщення спеціальних конструкцій зовнішньої реклами з 18 лютого по 10 серпня 2014 року.

В обґрунтування позовних вимог прокурор та позивач посилаються на п. 3.5 Договору, відповідно до якого дія спірного Договору поширюється на зобов'язання щодо внесення плати за тимчасове користування місцями розміщення рекламних засобів за попередній період.

Розглянувши матеріали справи, та заслухавши пояснення сторін, колегія суддів відхиляє в цій частині доводи прокурора та позивача, оскільки вважає їх необґрунтованими і такими, що суперечать умовам укладеного між сторонами Договору та приписам чинного законодавства, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Аналогічні приписи закріплені й у статті 526 ЦК України.

Як встановлено частиною першою статті 16 Закону України «Про рекламу», розміщення зовнішньої реклами у населених пунктах проводиться на підставі дозволів, що надаються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад на підставі типових правил, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 32 Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2003 № 2067 плата за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності, встановлюється у порядку, визначеному органами місцевого самоврядування, а місцем, що перебуває у державній або приватній власності, - на договірних засадах з його власником або уповноваженим ним органом (особою).

Порядок внесення плати за тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів, що перебувають у комунальній власності, визначено в Положенні про порядок розміщення зовнішньої реклами на території м. Маріуполя, затвердженого рішенням Виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 15.06.2011 № 178.

Згідно з п. 6.3 зазначеного Положення оплата за тимчасове користування місцями розташування спеціальних конструкцій здійснюється на договірних засадах з їх власником або уповноваженими органами.

Відповідно до частини третьої статті 631 ЦК України сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

Однак, за умовами п. 1.6 Договору місця розташування рекламних засобів вважаються переданими Виконкомом і прийнятими Розповсюджувачем з моменту укладення цього Договору, а Договір набирає чинності з дня його укладання, тобто з 17.07.2014.

Крім того, колегія суддів зауважує, що сама лише наявність дозволу, передбаченого статтею 16 Закону України «Про рекламу», не є підставою для нарахування плати за користування місцями розташування рекламних засобів, адже, як передбачено п. 32 Типових правил розміщення зовнішньої реклами та п. 6.3 Положення про порядок розміщення зовнішньої реклами на території м. Маріуполя, таке нарахування провадиться на договірних засадах, а докази користування відповідачем місцями розташування рекламних засобів у період до укладення спірного Договору відсутні.

Не надано таких доказів як суду першої так і апеляційної інстанцій.

З наведеного вбачається, що хоча пунктом 3.5 Договору і встановлено, що його дія поширюється на зобов'язання щодо внесення плати за користування місцями розміщення рекламних засобів за попередній період, однак до моменту укладення спірного Договору таке зобов'язання в розумінні статті 509 ЦК України не виникло, а тому обов'язок відповідача зі внесення такої плати у період до 17.07.2014 відсутній та недоведений відповідачем.

Викладене вище також не спростовується і умовами п. 3.9 Договору, відповідно до якого плата за тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів вноситься Розповсюджувачем незалежно від факту встановлення спеціальних конструкцій зовнішньої реклами, оскільки, згідно з п. 5.1 Договору, він набирає чинності з моменту його укладання, тобто з 17.07.2014.

З цих же мотивів не може вважатися підставою для стягнення плати за тимчасове користування місцями розміщення рекламних засобів до набрання чинності Договором і встановлення у п. 3.3 загальної суми Договору за 5 років, розрахованої з дня отримання дозволу на тимчасове користування місцями розміщення рекламних засобів (Додаток № 1 до Договору).

Отже, колегія суддів вважає, що ФОП ОСОБА_6 зобов'язаний вносити плату за тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів в порядку п. 3.5 Договору, тобто сплатити 4 806, 34 грн. протягом п'яти робочих днів з дня укладання Договору (у період з 17 по 24 липня 2014 року) та вносити наступні платежі авансом до 10 числа місяця, що передує місяцю, за який здійснюється оплата.

Таким чином судова колегія вважає, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню плата за тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів за період з липня 2014 року по червень 2015 року в розмірі 57 676, 08 грн., а в іншій частині рішення місцевого господарського суду про стягнення 24 031, 70 грн. підлягає скасуванню за недоведеністю та необґрунтованістю позовних вимог.

Також на підставі п. 6.4 Договору прокурором заявлена до стягнення з відповідача на користь позивача пеня за період з 27.07.2014 по 10.01.2015 в сумі 5 074, 70 грн., розрахована наростаючим підсумком.

Згідно з пунктом 1 статті 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Частиною першою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Частиною шостою статті 232 ГК України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Колегія суддів, перевіривши розрахунок штрафних санкцій, здійснений позивачем, доходить висновку, що він є арифметично невірним, оскільки позивач неправильно визначив суму основної заборгованості, на яку нараховується пеня, та вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня в розмірі 2 192, 87 грн. за період з 27.07.2014 по 10.01.2015, а в задоволенні позовних вимог про стягнення пені в сумі 2 881, 83 грн. відмовляє за безпідставністю.

В апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_6 також стверджує, що він не отримував копію позовної заяви та не був повідомлений про розгляд справи належним чином.

Перевіривши матеріали справи судова колегія зазначає, що в справі містяться докази надсилання на адресу відповідача як позовної заяви з додатками (а. с. 8), так і отримання ним ухвали Господарського суду Донецької області про відкладення розгляду справи від 04.08.2015 (а. с. 47), а тому колегія суддів відхиляє доводи відповідача і вважає, що підстави для скасування рішення місцевого господарського суду з мотивів порушення норм процесуального права відсутні.

Що стосується інших доводів викладених в апеляційній скарзі, то вони судовою колегією до уваги не приймаються за безпідставністю.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ФОП ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню, а рішення Господарського суду Донецької області від 08.09.2015 у справі № 905/544/15 - скасуванню в частині задоволення позовних вимог про стягнення основного боргу в розмірі 24 031, 70 грн. та пені в сумі 5 074, 70 грн. з наведених вище підстав, а в іншій частині рішення залишається без змін.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати за подання позовної заяви та апеляційної скарги покладаються на сторін пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 102, 103, 105 ГПК України, Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_6, м. Маріуполь Донецької області, на рішення Господарського суду Донецької області від 08.09.2015 у справі № 905/554/15 задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Донецької області від 08.09.2015 у справі № 905/544/15 скасувати в частині задоволення позовних вимог про стягнення суми основного боргу в розмірі 24 031, 70 грн. та пені в сумі 2 881, 83 грн.

Резолютивну частину рішення Господарського суду Донецької області від 08.09.2015 у справі № 905/544/15 викласти в такій редакції:

«Позовні вимоги прокурора Приморського району міста Маріуполя, м. Маріуполь Донецької області, в інтересах держави в особі Виконавчого комітету Маріупольської міської ради, м. Маріуполь Донецької області, задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_6 (АДРЕСА_1, код ЄДРПОУ НОМЕР_1) на користь Виконавчого комітету Маріупольської міської ради (87500, Донецька область, м. Маріуполь, пр. Мира, 70, ) основний борг у розмірі 57 676, 08 грн., пеню в сумі 2 192, 87 грн. та судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1 260, 40 грн.

В іншій частині позов залишити без задоволення.»

Стягнути з Виконавчого комітету Маріупольської міської ради (87500, Донецька область, м. Маріуполь, пр. Мира, 70, ) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_6 (АДРЕСА_1, код ЄДРПОУ НОМЕР_1) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 623, 26 грн.

Господарському суду Донецької області видати відповідні накази.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.А. Скакун

Судді: О.В. Стойка

Н.В. Ломовцева