ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" квітня 2016 р.Справа № 922/784/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Байбака О.І.

при секретарі судового засідання Рученко К.Д.

розглянувши справу

за позовом Комунального підприємства "Харківські теплові мережі", м. Харків
до Приватного малого підприємства "Васильок", м. Харків
про стягнення 31518,53 грн.
за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1 (довіреність № 38-2071/471 від 10.05.2012 р.);

відповідача - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство "Харківські теплові мережі", м. Харків (далі за текстом позивач; енергопостачальна організація) звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Приватного малого підприємства "Васильок", м. Харків (далі за текстом відповідач; споживач) заборгованість за укладеним між сторонами договором про постачання теплової енергії № 4419 від 01.03.2002 р. у розмірі 31518,53 грн., з яких:

23973,86 грн. - заборгованості за неналежне виконання договірних зобов'язань;

5909,11 грн. - інфляційних втрат;

444,80 грн. - 3% річних;

1190,75 грн. - пені.

Позов обґрунтовано з посиланням на неналежне виконання відповідачем зобов'язань за договором про постачання теплової енергії № 4419 від 01.03.2002 р.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 21.03.2016 р. зазначений позов прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 12.04.2016 р.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 12.04.2016 р. розгляд справи відкладено на 26.04.2016 р. в звязку з неявкою на судове засідання представника відповідача та ненаданням учасниками судового процесу витребуваних документів в повному обсязі.

Відповідач відзиву на позов не надав.

На судове засідання 26.04.2016 р. прибув представник позивача, який підтримує позицію, викладену в позовній заяві, просить її задовольнити.

Відповідач на судове засідання 26.04.2016 р. свого представника не направив, про причини неявки представника не повідомив.

В пункті 3.9.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. Про деякі питання практики застосування господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції, зокрема, зазначено, що особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Суд зазначає, що законодавство України, в тому числі ГПК України, не зобов'язує й сторону у справі, зокрема позивача, з'ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі (якщо воно не співпадає з її місцезнаходженням, визначеним згідно із статтею 93 ЦК України та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.

В разі коли фактичне місцезнаходження юридичної особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

З метою повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, судом засобами поштового звязку направлялася ухвала від 21.03.2016 р. на адресу відповідача, зазначену в позовній заяві, та яка зазначена як юридична адреса підприємства відповідача в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців (а. с. 37-40), проте вона повернулася на адресу суду з відміткою пошти за закінченням терміну зберігання (а.с. 63-66).

На ту ж адресу судом направлено копію ухвали від 12.04.2016 р.

З урахуванням викладеного, судом виконано процесуальний обов'язок щодо повідомлення учасників процесу про дату, час та місце розгляду справи відповідно до вимог пункту 2.6. Інструкції з діловодства в господарських судах України, погодженої листом Вищого господарського суду України від 19.02.2013 р. та затвердженої наказом Державної удової адміністрації України від 20.02.2013 р. № 28.

Оскільки неявка на судове засідання представника відповідача не перешкоджає розгляду справи по суті, суд вважає за необхідне розглядати справи за відсутності останнього, за наявними в матеріалах справи документами та матеріалами, як це передбачено ст. 75 ГПК України.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані суду докази та доводи, суд встановив:

Як свідчать матеріали справи, 01.03.2002 р. між сторонами укладено договір постачання теплової енергії № 4419 від 01.03.2002 р. (далі за текстом договір), відповідно до умов якого енергопостачальна організація бере на себе зобов'язання постачати споживачеві теплову енергію в гарячій воді в потрібних йому обсягах, а споживач оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим договором (п. 1.1 договору).

Відповідно до п.6.2 договору розрахунковим періодом є календарний місяць, по результатам якого підписується акт (в 3-х примірниках) на відпуск-получення теплової енергії.

Згідно з п.6.3 договору споживач за 3 дні до початку розрахункового періоду сплачує енергопостачальній організації попередню оплату вартості, необхідного обсягу теплової енергії, що і є заявкою на наступний розрахунковий період, з урахуванням залишкової суми (сальдо) розрахунків на початок розрахункового періоду.

Якщо споживач розраховується за показниками приладів обліку:

- при перевищенні фактичного використання теплової енергії понад заявлену та сплачену до початку розрахункового періоду, це перевищення окремо оплачується споживачем не пізніше 25-го числа поточного місяця;

- у випадку, коли фактичне використання теплової енергії нижче від заявленого та сплаченого до початку розрахункового періоду, залишок (сальдо) розрахунків визначається за фактичними показниками приладів обліку (п.6.4 договору).

За умовами п. 6.5 договору для споживачі, що не мають приладів обліку, кількість фактично спожитої теплової енергії визначають згідно з договірними навантаженнями з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія від теплових джерел енергопостачальної організації та кількості годин (діб) роботи теплоспоживального обладнання споживача в розрахунковому періоді. Різниця між заявленою та фактично спожитою тепловою енергією сплачується споживачем не пізніше як в термін 5 банківських днів з часу отримання рахунку на оплату.

Пунктом 6.6 договору встановлено, що при несплаті споживачем за отриману теплову енергію попередньої оплати, в указаний в договорі термін, подальший відпуск теплової енергії здійснюється на умовах товарного кредиту. Відпуск теплової енергії на умовах товарного кредиту починається з першого дня наступного розрахункового періоду. Відсоток за товарний кредит встановлюється в розмірі 1,5 облікової ставки НБУ.

Відповідно до п. 7.2.3 договору в разі несвоєчасної сплати за спожиту теплову енергію нараховується пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ належної до сплати суми за кожний день прострочення.

За змістом п. 10.1 та 10.4 договору він набуває чинності з дня його підписання та діє до 31.12.2002 р.

Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін.

Матеріали справи також свідчать про те, що опалювальний сезон 2014-2015 років розпочато з 20.10.2014 р. на підставі розпорядження міського голови № 75/1 (а.с. 17).

Завершено опалювальний сезон 2014-2015 років на підставі розпорядження міського голови № 21/1 від 14.04.2015 р. (а.с. 17).

Опалювальний сезон 2015-2016 років розпочато на підставі розпорядження міського голови № 72/1 від 07.10.2015 р. (а.с. 18).

За період з лютого 2014 р. по лютий 2016 р. позивач поставив відповідачу теплову енергію на суму 24358,02 грн.

Факт постачання теплової енергії у наведених вище опалювальних сезонах підтверджується актами про підключення/відключення споживача за адресою розташування відповідача від 23.10.2014 р. № 171/1212, від 14.04.2015 р. № 171/2357, від 13.10.2015 р. № 171/3279 (а.с. 16-18).

Матеріали справи також свідчать, що з метою оплати відповідачем заборгованості, позивач засобами поштового звязку направляв відповідачу відповідні рахунки (а.с. 20-21; 23-25; 27-28; 30-32).

Суд зазначає, що відповідно до Нормативів та нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.1 1.2013 р. № 958:

- місцева письмова кореспонденція (листи, картки, бандеролі, секограми) - письмова кореспонденція, що пересилається у межах населеного пункту, а в сільській місцевості - у межах території, яка обслуговується одним об'єктом поштового зв'язку;

- нормативні строки пересилання простої письмової кореспонденції операторами поштового зв'язку (без урахування вихідних днів об'єктів поштового зв'язку) становлять для місцевої письмової кореспонденції - Д+2, пріоритетної - Д+1.

Таким чином, слід зважати, що відповідач отримав рахунки позивача не пізніше наступного дня після їх надсилання. Саме такий підхід щодо отримання поштових відправлень з урахуванням нормативних строків їх пересилання підтримано у постанові ВГСУ від 28.10.2013 р. у справі № 910/7641/13.

Проте, відповідач, всупереч умовам договору, свої зобовязання щодо оплати заборгованості в повному обсязі не виконав, його заборгованість перед позивачем за послуги, спожиті у вказаний період часу становить 23973,86 грн.

Обставини щодо несплати зазначеної заборгованості стали підставою для звернення позивача до суду з позовом по даній справі.

Крім того, в звязку з простроченням відповідачем своїх зобовязань за договором, позивачем на підставі умов договору та відповідних вимог чинного законодавства нараховано до стягнення з відповідача 1190,75 грн. пені, 5909,11 грн. Інфляційних та 444,80 грн. 3% річних.

Надаючи правову кваліфікацію відносинам, що стали предметом спору, суд виходить з наступного:

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до вимог ст. ст. 32, 34 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», комунальні послуги це результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи в забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

За змістом ст. 20 цього ж закону, до обовязків споживача належить зокрема оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом.;

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Враховуючи викладене, а також те, що відповідач не надав суду доказів сплати існуючої заборгованості за послуги, спожиті в лютому 2014 р. лютому 2016 р., з нього на користь позивача підлягають стягненню 23973,86 грн. заборгованості за договором про постачання теплової енергії № 4419 від 01.03.2002 р.

Згідно з ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вже було зазначено вище, в звязку з простроченням відповідачем виконання своїх зобовязань з оплати теплової енергії, позивачем нараховано до стягнення з відповідача інфляційні та річні на підставі ст. 625 ЦК України.

Розглянувши здійснений позивачем розрахунок інфляційних та річних (а. с. 13-14), суд приходить до висновку, що при його виготовленні останнім допущено певні арифметичні помилки та неточності; при здійсненні розрахунку інфляційних не враховано рекомендацій, які містить п. 3.2. постанови Пленуму ВГСУ № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань». Крім того, позивачем в розрахунку невірно визначено дати, з яких відповідач прострочував виконання своїх зобовязань з оплати спожитих послуг.

Зокрема, безпідставними є доводи позивача про те, що відповідач прострочив виконання зобовязань з 1 числа місяця, наступного за місяцем в якому споживав відповідні послуги, з посиланням при цьому на обовязок відповідача вносити попередню оплату за послуги згідно з п. 6.3. договору, оскільки за змістом п. 6.6. договору, при несплаті споживачем за отриману теплову енергію попередньої оплати, в указаний в договорі термін, подальший відпуск теплової енергії здійснюється на умовах товарного кредиту з відсотком, визначеним даним пунктом договору. Тобто при невнесенні відповідачем попередньої оплати за послуги, прострочення не настає. Тим більше, за змістом п. 6.5 договору, в разі несплати відповідачем попередньої оплати до початку розрахункового періоду, зобовязання останнього з оплати спожитої теплової енергії виникають не пізніше як в термін 5 банківських днів з часу отримання рахунку на оплату.

Як вже було зазначено вище, відповідні рахунки направлялися позивачем подекуди зі сплином значного проміжку часу з моменту підписання між сторонами відповідного акту на відпуск-получення теплової енергії.

Однак, саме з моменту несплати відповідного рахунку в термін 5 банківських днів з часу отримання рахунку на оплату, відповідач вважається таким, що прострочив виконання своїх зобовязань.

З урахуванням викладеного, заявлений позивачем позов в частині стягнення інфляційних та річних підлягає задоволенню частково, а саме: з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 2461,99 грн. інфляційних та 358,77 грн. річних. В решті позову про стягнення зазначених санкцій слід відмовити в звязку з безпідставністю їх нарахування до стягнення.

Згідно з вимогами ст. 610-611 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Пунктом 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 ст. 551 ЦК України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

За змістом ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що

встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч. 5 ст. 25 Закону України «Про теплопостачання», у разі несвоєчасної сплати платежів за споживання теплової енергії споживач сплачує пеню за встановленими законодавством або договором розмірами.

Аналогічні положення щодо оплати пені містяться і в п. 10 ч. З ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» яким передбачено, що споживач зобов'язаний у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги сплачувати пеню у встановлених законом чи договором розмірах.

Враховуючи те, що умовами укладеного між сторонами договору (п. 7.2.3) передбачено відповідальність відповідача за прострочення своїх зобовязань з оплати спожитих послуг у вигляді сплати пені, вимоги позивача про її стягнення з відповідача за прострочення виконання зобовязань є правомірними.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені (а.с.14-15), суд констатує що позивачем в даному розрахунку також частково невірно визначено дати, з якої відповідач прострочив виконання своїх зобовязань, та при його виготовленні допущено певні арифметичні помилки та неточності.

Враховуючи викладене, позов в цій частині підлягає задоволенню частково, а з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня в сумі 1050,79 грн., тоді як в решті позову про стягнення пені слід відмовити в звязку з безпідставністю її нарахування до стягнення.

З урахуванням вимог ст. 44, 49 ГПК України, з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню судовий збір в сумі 1217,41 грн.

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 4-5, 22, 44, 49, 75, 84, 85 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Приватного малого підприємства "Васильок" (адреса: 61140, м. Харків, пр.-т ОСОБА_2, буд. 1; ) на користь Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" (адреса: 61037, м. Харків, вул. Доброхотова, 11; ) 23973,86 грн. основного боргу, 2461,99 грн. інфляційних, 358,77 грн. річних, 1050,79 грн. пені, 1217 грн. судового збору.

В решті позову відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя ОСОБА_3