номер провадження справи 33/17/16
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.05.2016 Справа № 908/631/16

за позовом Приватного акціонерного товариства «ОСОБА_1 компанія «Українська страхова група» (юридична адреса: 03038, м. Київ, вул. І. Федорова, буд. 32-А; адреса для листування: 03150, м. Київ, вул. Горького, буд. 169)

до відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Бердянський Кабельний Завод» (71101, Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Корабельників, буд. 3 - Д)

про стягнення 140057,33грн.

Суддя Мірошниченко М.В.

Секретар судового засідання Хилько Ю.І.

За участю представників сторін:

від позивача : не зявився;

від відповідача: ОСОБА_3 довіреність № 8/01.2-133 від 24.03.2016р.

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «ОСОБА_1 компанія «Українська страхова група» звернулося в господарський суд Запорізької області із позовною заявою про стягнення з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Бердянський Кабельний Завод» страхового відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в порядку регресу у сумі 140057,33 грн.

Обґрунтовуючи позов позивач посилався на наступні обставини.

17.12.2012 року між ПАТ «СК «Українська страхова група» (страховик) та ОСОБА_4 (страхувальник) було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 28-1702-12-00422, згідно якого позивач прийняв на себе зобов'язання відшкодувати збитки, що може зазнати страхувальник у результаті пошкодження, знищення або втрати транспортного засобу «Scania Р 114 LB» д. н. АК 6397 СА (застрахований автомобіль).

27.12.2012 року на дорозі Т-05-23 /Н-20/ - Кременівка Ялта 17 км.800м. сталася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого позивачем транспортного засобу «Scania Р 114 LB» д. н. АК 6397 СА під керуванням ОСОБА_4 та транспортного засобу «КАМАЗ 65116» д. н. АР 0154 ВІ під керуванням ОСОБА_5 (водій ТОВ «Азовкабель Донелектро», правонаступником якого є відповідач).

Постановою Київського районного суду м Донецька № 257/689/13-а від 28.01.2013 року ОСОБА_5 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого КУпАП за порушення вимог п.п.12.1, 12.3 Правил дорожнього руху України.

28.12.2012 року страхувальник звернувся до позивача із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодуванні й надав всі необхідні документи.

11.02.2013р. позивач на виконання умов договору страхування, на підставі Звіту № 26 від 11.01.2013р. склав ОСОБА_1 акт № ССКА-1598 та розрахунок до нього.

11.02.2013р. позивач платіжним дорученням № 2154 виплатив страхувальнику суму 189557,33грн. страхового відшкодування.

Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «КАМАЗ 65116» (винної сторони) була застрахована в ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» за полісом обовязкового страхування № АВ/3864306. Ліміт за шкоду за цим полісом становить 50000грн. (франшиза 500грн.).

Таким чином сума, що не покривається полісом становить 140057,33грн. (189557,33грн. збиток 50000грн. ліміт за полісом 500грн. франшиза = 140057,33грн.).

Рішенням господарського суду м.Києва від 10.02.2014р. у справі № 910/24713/13 з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ПрАТ СК «Українська страхова група» (позивача) було стягнуто суму 49500грн. і 29.04.2014р. ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» фактично сплатила позивачу суму 49500грн., що підтверджується платіжним дорученням № 39457.

Внаслідок того, що залишок виплаченої суми страхового відшкодування 140057,33грн. не покривається полісом цивільної відповідальності, позивач 02.07.2014р. звернувся до відповідача з претензією про виплату коштів, однак з боку відповідача претензія задоволена не була.

Посилаючись на приписи норм ст.ст. 1172, 1187, 1191, 1194 Цивільного кодексу України, ст. 27 Закону України «Про страхування» позивач просить позов задовольнити.

Також позивачем до позовної заяви додано заяву про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності та поновлення зазначеного строку. При цьому позивач посилається на ч.2 ст. 264 Цивільного кодексу України і зазначає, що позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач, а також на ч.3 ст. 264 ЦК України, згідно з якою після переривання перебіг позовної давності починається наново. Зазначає, що оскільки ПАТ СК «Українська страхова група» зверталась до одного з боржників із позовом, а саме до ПрАТ «Украпїнська пожежно-страхова компанія», що підтверджено рішенням господарського суду м.Києва від 10.02.2014р. у справі № 910/24713/13, просить визнати поважними причини пропуску строку позовної давності, поновити цей строк і позов задовольнити.

ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Бердянський Кабельний Завод» (відповідач у справі) у повному обсязі заперечив проти позову, зазначивши у відзиві на позовну заяву та письмових поясненнях наступні обставини.

Відповідачем на претензію позивача була надана письмова відповідь № 08/01.2-392 від 15.07.2014р., в якій було зазначено на відсутність у відповідача відповідних документів, необхідних для розгляду претензії. Також відповідач вказав на необхідність надання йому копій документів, підтверджуючих обгрунтованість вимог позивача, оскільки копії документів, які були додані позивачем до претензії є неналежної якості та їх неможливо прочитати. Однак, позивач (до моменту подачі позову до суду) більше не звертався до відповідача із будь-якими вимогами.

Відповідач не погоджується зі Звітом про оцінку транспортного засобу № 26 від 11.01.2013р., оскільки за його доводами Звіт складений з порушенням нормативно встановлених вимог, що підтверджується Рецензією від 24.03.2016р. на Звіт про оцінку № 26 від 11.01.2013р., проведеною субєктом оціночної діяльності ОСОБА_6 Згідно до Рецензіїі, Звіт про оціну № 26 від 11.01.2013р. не відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, є неякісним та непрофесійним.

Відповідач вказує, що крім Звіту про оцінку майна № 26 від 11.01.2013р., мають місце наступні істотні порушення при складанні інших документів: протокол огляду транспортного засобу від 28.12.2012р. і Звіт про оціну № 26 мають невірно визначене місце огляду пошкодженого транспортного засобу м.Донецьк, СТО «Донбас Скан». Однак, офіційний дилер автотранспортних засобів Scania у Донецькій та Луганській областях ТОВ «Донбас Скан Сервіс» розташований у м.Макіївка Донецької області; позивач не надав жодного доказу факту реального продажу транспортного засобу Сканія, який належав ОСОБА_4; згідно до п.11.5 договору добровільного страхування транспортних засобів № 28-1702-12 від 17.12.2012р., серед документів, які необхідно надати страховику у разі настання страхового випадку, є калькуляція рекомендованої (або погодженої) страховиком, СТО із зазначенням переліку відновлювальних робіт, їх вартості, вартостей деталей, що підлягають заміні, вартості витратних матеріалів. Проте відповідної калькуляції, належним чином підписаної та затвердженої, позивачем не надано; ОСОБА_1 № ССКА 1598 від 11.02.2012р. був затверджений начальником управління врегулювання нестандартних та спеціальних збитків ОСОБА_7М, діючим на підставі довіреності, проте жодних реквізитів довіреності у ОСОБА_1 не зазначено, що не надає змоги пересвідчитись у наявності повноважень вказаної особи на його підписання; Всупереч умовам п.11.9.1 договору страхування від 17.12.2012р. страхове відшкодування суми 189557,33грн. було здійснено позивачем на користь ОСОБА_4 11.02.2013р., тобто раніше, аніж була отримана Довідка ДАІ про пошкодження транспортного засобу від 07.03.2013р.; В порушення п.5.2 ОСОБА_3 товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів (затв. Наказом 24.07.2009р. № 1335/5/1159), володільцем пошкодженого транспортного засобу не був викликаний представник іншої сторони ДТП для технічного огляду транспортного засобу.

Відповідач також зазначив, що відповідно до ст.ст. 512, 514 ЦК України кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Згідно із положеннями ст. 993 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Статтями 256, 257 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогами про захист свого порушеного цивільного права або інтересу; загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України). Заміна сторін у зобовязанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності (ч.1 ст. 262 ЦК України). Оскільки перебіг позовної давності почався від дня настання страхового випадку 27.12.2012р., строк позовної давності за позовною вимогою про стягнення з ТОВ «Бердянський Кабельний Завод» суми 140057,33грн., сплив відповідно 27.12.2015р.

За таких обставин відповідач подав заяву про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин у відповідності до ч.3 ст. 267 ЦК України і просить у позові відмовити.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 04.03.2016 р. порушено провадження у справі № 908/631/16, розгляд якої призначено на 29.03.2016 р.

Ухвалою господарського суду від 29.03.2016р. у звязку з неявкою представника позивача та необхідністю витребування доказів, необхідних для вирішення спору, на підставі ст. 77 ГПК України розгляд справи було відкладено на 19.04.2016р.

Ухвалою господарського суду від 19.04.2016р. у звязку з неявкою представника позивача та необхідністю витребування доказів, необхідних для вирішення спору, на підставі ст. 77 ГПК України розгляд справи було відкладено на 04.05.2016р.

Представник позивача до судових засіданнь не зявився; натомість позивач надіслав письмові заяви про розгляд справи без участі його представника за наявними у справі доказами. Зокрема, позивач направив до суду заяви вих. № 3513 від 21.03.2016р., вих. № 3721/1943-УСТ від 28.04.2016р. про розгляд справи № 908/631/16 без участі представника позивача. При цьому суд констатує, що ухвали господарського суду від 04.03.2016р., від 29.03.2016р. та від 19.04.2016р. направлялись судом на адресу позивача, зазначену ним у позовній заяві. Про обізнаність позивача із часом та місцем судового розгляду справи в судових засіданнях свідчать факти подання ним заяв про розгляд справи без участі представника позивача та подання інших доказів, що надавались до матеріалів справи шляхом поштового (або електронного ) відправлення.

Тобто, про час та місце судового розгляду даної справи позивач був повідомлений належним чином.

Відповідно до п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи, що останнім днем встановленого статтею 69 ГПК України процесуального строку вирішення спору у справі № 908/631/16 є 04.05.2016р., суд дійшов висновку про можливість розгляду справи по суті спору за відсутності представника позивача.

Представник відповідача в судових засіданнях у повному обсязі заперечив проти заявленого позову з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву та письмових поясненнях, а також підтримав заяву про застосування строку позовної давності. Просив у задоволенні позову відмовити.

За клопотанням представника відповідача розгляд справи здійснювався із застосуванням технічних засобів фіксації судового процесу, а саме програмно-апаратного комплексу «Оберіг».

В судовому засіданні 04.05.2016 р. прийнято і оголошено на підставі ст. 85 ГПК України вступну і резолютивну частини судового рішення.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Матеріали справи свідчать, що 17.12.2012 року між ПАТ «СК «Українська страхова група» (страховик) та ОСОБА_4 (страхувальник) було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 28-1702-12-00422, згідно якого позивач прийняв на себе зобов'язання відшкодувати збитки, що може зазнати страхувальник у результаті пошкодження, знищення або втрати транспортного засобу «Scania Р 114 LB» д. н. АК 6397 СА (застрахований автомобіль).

27.12.2012 року на дорозі Т-05-23 /Н-20/ - Кременівка Ялта 17 км.800м. сталася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого позивачем транспортного засобу «Scania Р 114 LB» д. н. АК 6397 СА під керуванням ОСОБА_4 та транспортного засобу «КАМАЗ 65116» д. н. АР 0154 ВІ під керуванням ОСОБА_5 (водій ТОВ «Азовкабель Донелектро», правонаступником якого внаслідок зміни найменування є відповідач).

Постановою Київського районного суду м Донецька № 257/689/13-а від 28.01.2013 року ОСОБА_5 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП за порушення вимог п.п.12.1, 12.3 Правил дорожнього руху України та застосоване адміністративне стягнення у вигляді штрафу у сумі 425грн.

Відповідно до Звіту про оцінку транспортного засобу № 26 від 11.01.2013р. розмір матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу Scania, д. н. АК6397СА, становить суму 240557,33грн.

28.12.2012 року страхувальник звернувся до позивача із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування.

11.02.2013р. позивач на виконання умов договору страхування, на підставі Звіту № 26 від 11.01.2013р. склав ОСОБА_1 акт № ССКА-1598 та розрахунок до нього.

11.02.2013р. ПрАТ «СК «Українська страхова група» (позивач) платіжним дорученням № 2154 виплатив страхувальнику суму 189557,33грн. страхового відшкодування.

Згідно ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобовязується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобовязується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ст. 988 ЦК України страховик зобовязаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Згідно приписів ст.ст. 525, 526 ЦК України, ст. 193 Господарського кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших правових актів, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач виконав свої зобовязання і виплатив страхове відшкодування в сумі 189557,33грн грн., що підтверджується платіжним дорученням № 2154 від 11.02.2013 р.

Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «КАМАЗ 65116» (винної сторони) була застрахована в ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» за полісом обовязкового страхування № АВ/3864306. Ліміт за шкоду за цим полісом становить 50000грн. (франшиза 500грн.).

Рішенням господарського суду м.Києва від 10.02.2014р. у справі № 910/24713/13 з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ПрАТ СК «Українська страхова група» (позивача) було стягнуто суму 49500грн. страхового відшкодування в порядку регресу і 29.04.2014р. ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» фактично сплатила позивачу суму 49500грн., що підтверджується платіжним дорученням № 39457.

Таким чином сума, що не покривається полісом становить 140057,33грн. (189557,33грн. збиток 50000грн. ліміт за полісом 500грн. франшиза = 140057,33грн.).

Внаслідок того, що залишок виплаченої суми страхового відшкодування 140057,33грн. не покривається полісом цивільної відповідальності, позивач звернувся із даним позовом до господарського суду у справі № 908/631/16.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до п. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Згідно з п. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Пунктом 5 зазначеної статті визначено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Згідно ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Аналогічну норму містить ст. 993 Цивільного кодексу України.

В розумінні ст. 27 Закону України «Про страхування», ст. 993 ЦК України відповідальною особою є відповідач.

Таким чином, до позивача, який сплатив страхове відшкодування, в межах фактичних витрат перейшло право вимоги до відповідальної особи, якою є відповідач.

З огляду на досліджені докази, встановлені обставини та вищезазначені приписи норм чинного законодавства України, а також з урахуванням викладеного, суд констатує правомірність заявленої позивачем вимоги про стягнення з відповідача шкоди в сумі 140057,33 грн.

При цьому, посилання відповідача на неналежний професійний рівень виконання Звіту про оціну № 26 від 11.01.2013р. та інші недоліки, що мали місце при складанні документів, необхідних для здійснення страхового відшкодування, не мають істотного значення при вирішенні спору у справі № 908/631/16 в силу припису ч.3 ст. 35 ГПК України, якою передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, рішенням господарського суду м. Києва від 10.02.2014р. у господарській справі № 910/24713/13, яке набрало законної сили, встановлено обставину правомірності виплати Приватним акціонерним товариством «ОСОБА_1 компанія «Українська страхова група» суми 189557,33грн. страхового відшкодування на користь ОСОБА_4 При цьому, господарський суд встановив, що з правового аналізу норм ст. 27 Закону України «Про страхування», ч.1 ст. 1191 ЦК України, які регулюють регресні відносини (та які є відмінними від відносин страховика та страхувальника під час сплати страхового відшкодування), слідує, що до позивача перейшло право регресної вимоги до відповідача (відповідальної особи) у розмірі фактично виплаченого відшкодування (урозмірі понесених витрат), тобто у спірній сумі, що виключає будь-яку залежність вказаного розміру від оцінки відновлювального ремонту. Про таку позицію вказує Вищий господарський суд України у постановах від 14.05.2013р. по справі № 5011-7/16471 та від 19.08.2013р. по справі № 910/5734/13. Крім того, господарським судом м.Києва встановлено обставину заподіянні шкоди ОСОБА_5 (працівником відповідача).

Таким чином, вказані обставини, встановлені рішенням суду у господарській справі № 910/24713/13, стосовно позивача ПрАТ «СК «Українська страхова група» та ОСОБА_5, є звільненими від доказування при розгляді справи № 908/631/16.

В той же, час, слід зазначити наступні обставини.

У відповідності до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

В частині 1 статті 261 ЦК України вказано, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У відповідності до ч.5 ст. 261 Цивільного кодексу України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

Відповідно до ст.ст. 512, 514 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно до норм статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування», до страховика (Позивача), який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Отже, у даних правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика та останній виступає замість потерпілого у деліктному зобов'язанні. І таким чином, до позивача у межах фактичних витрат і суми страхового відшкодування потерпілій особі перейшло право вимоги до особи, відповідальної за завдання матеріального збитку.

Заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності (ч. 1 ст. 262 ЦК України).

Таким чином, від дня страхового випадку, внаслідок заміни кредитора у зобов'язанні відшкодування шкоди, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах загального строку позовної давності переходить право вимоги до особи, яка відповідальна за завдані страхувальнику збитки.

Страхувальник, який зазнав майнової шкоди в деліктному правовідношенні, набуває право вимоги відшкодування до заподіювача і строк такої вимоги починає спливати у момент заподіяння шкоди. При цьому, у зв'язку з погашенням шкоди коштами страхового відшкодування до страховика переходить право вимоги (права кредитора) до винної особи із залишком строку позовної давності, оскільки, відповідно до ст. 262 ЦК України заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Враховуючи, що у спірному зобов'язанні відбулася заміна кредитора, оскільки -страхувальник передав страховикові, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки, то позовна давність у цьому випадку є загальною (три роки), а її перебіг починається від дня настання страхового випадку.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 23.03.2016р. у справі № 6-2598цс15, від 25.12.2013 року у справі № 6-112пс13, від 23.09.2015 року у справі № 3-303гс15, а також у постанові Вищого господарського суду України від 23.12.2015 року у справі № 910/12679/15.

Так, у постанові від 23.03.2016р. у справі № 6-2598цс15 Верховним судом зазначено наступні обставини.

Усуваючи розбіжності в застосуванні судом касаційної інстанції норм матеріального права, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України виходить з такого.

Перехід права вимоги за нормами статті 993 ЦК України та статгі 27 Закону України «Про страхування» слід відрізняти від зворотної вимоги (регресу), яка регулюється положеннями статті 1191 ЦК України, статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Так, відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Системний аналіз цієї норми дає підстави для висновку про її застосування за таких умов:

1. Право регресної вимоги до винної особи має третя особа після виконання нею зобов'язання перед потерпшим.

2. Регрес застосовується після припиненні зобов'язання з відшкодування шкоди.

За регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання, зокрема виплати страхового відшкодування (частина шоста статті 261 ЦК України).

Разом з тим статтею 993 ЦК передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

При цьому заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності (частина перша статті 262 ЦК України).

Отже, страхувальник, який зазнав майнової шкоди в деліктному правовідношенні, набув право вимоги сплаченого страхового відшкодування до заподіювача і строк такої вимоги починає спливати з моменту заподіяння шкоди.

У зв'язку з погашенням шкоди коштами страхового відшкодування до страховика перейшло право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобов'язанні є потерпілий) до заподіювача із залишком строку позовної давності.

Крім того, у правовідносинах майнового страхування страховик, що виплатив страхове відшкодування, не може звернутися до страхувальника чи іншої особи, яка одержала страхове відшкодування.

Натомість регрес у правовідносинах страхування характеризується тим, що страховик одержує право стягнути суму виплаченого відшкодування не лише з третьої особи, а й із самого страхувальника. Право страховика на пред'явлення регресної вимоги передбачене, зокрема, Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», тобто виникає з правовідносин страхування відповідальності.

Право подати регресний позов до самого страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, виникає у страховика лише з припиненням основного деліктного зобов'язання за фактом здійснення ним виплати страхового відшкодування на користь сторони потерпілого - кредитора в деліктному зобов'язанні.

За таких обставин, саме з моменту настання дорожньо-транспортної пригоди (тобто з моменту заподіяння шкоди) у позивача виникло право подати позов до суду.

З огляду на те, що дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої було завдано майнової шкоди, відбулася 27.12.2012 року, строк позовної давності за позовною вимогою Приватного ціонерного товариства «ОСОБА_1 компанія «Українська страхова група» до ТОВ «Бердянський Кабельний Завод» про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, сплив 28.12.2015 р.

Позивач за захистом свого порушеного права у справі № 908/631/16 звернувся до суду із позовом 01.03.2016 р., що підтверджується відповідним штемпелем відділення ДП «Укрпошта» на поштовому конверті, тобто після спливу строку позовної давності, що свідчить про пропущення Позивачем трирічного строку позовної давності та є підставою для відмови у задоволенні позову у відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України, якою встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За таких підстав у задоволенні позову слід відмовити.

При цьому, слід зазначити, що в заяві вих. № 3394 від 01.03.2016р. про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності та його поновлення (доданої до позовної заяви), а також в інших письмових поясненнях, позивачем не вказано будь-яких поважних причин пропуску строку позовної давності на звернення до суду із позовом про стягнення з ТОВ «Бердянський кабельний завод» суми 140057,33грн. Також в порушення вимог ст.ст. 33, 34 ГПК України позивачем не надано до суду будь-яких доказів, які б свідчили б про наявність таких поважних причин пропуску строку позовної давності.

При розгляді справи № 908/631/16 судом таких причин не виявлено, що свідчить про їх відсутність.

Крім того, доводи позивача стосовно перебігу позовної давності є суперечними. Так, звернувшись із заявою про визнання причин пропуску строку позовної давності поважними, позивач, у той же час, послався в Запереченнях (вих. № 3600 від 06.04.2016р.) на відзив відповідача, на ч.2 ст. 264 ЦК України, згідно з якою позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач, а також на ч. 3 ст. 264 ЦК України, згідно з якою після переривання перебіг позовної давності починається заново. При цьому позивач вказав, що ПАТ СК «Українська страхова група» зверталась із позовом до одного з боржників ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», що підтверджується рішенням господарського суду м.Києва від 10.02.2014р. у справі № 910/24713/13, а тому строк позовної давності перервався з моменту винесення рішення судом і з 10.02.2014р. його перебіг почався заново.

З приводу доводів позивача про переривання строку позовної давності на підставі ст. 264 ЦК України внаслідок подання позивачем позову у справі № 910/24713/13, слід зазначити наступне.

Згідно до ч. 2, ч. 3 ст. 264 ЦК України - позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Проте, аналізуючи зміст вищевказаної норми (ч. 2 ст. 264 ЦК України) слід зазначити, що в даному випадку мова йде не просто про кількох боржників, а саме про кількох боржників у неподільному зобов'язанні.

ТОВ «Бердянський Кабельний Завод» та ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» (відповідач у справі № 910/24713/13) не є боржниками у неподільному зобов'язанні, оскільки ТОВ «Бердянський Кабельний Завод» по відношенню до Позивача є особою, яка може відповідати (за умови встановлення зазначеного факту рішенням суду) за заподіяну шкоду (позадоговірні зобов'язання між позивачем та відповідачем, що регулюються нормами чинного законодавства - позивач в порядку суброгації набув право вимоги в межах фактичних витрат відповідно до ст. 993 ЦК України та ст. 27 ЗУ «Про страхування»).

В той же час, ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», в свою чергу, жодним чином не відноситься до позивача (немає з ним господарських взаємовідносин), а лише частково покриває майнову відповідальність ТОВ «Бердянський Кабельний Завод» (відповідача) в межах ліміту, встановленого Полісом страхування (за договірними зобов'язаннями між ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» та ТОВ «Бердянський Кабельний Завод»). ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» не має жодних договірних зобов'язань з позивачем - позивач має договірні взаємовідносини зі своїм страхувальником, а ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» з ТОВ «Бердянський Кабельний Завод», проте між собою вони ніяк не пов'язані.

Із урахуванням викладеного, оскільки у ТОВ «Бердянський Кабельний Завод» та ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» різні види зобов'язань (деліктне та договірне), норми зазначеної позивачем ч. 2 ст. 264 ЦК України не можуть бути застосовані при розгляді справи № 908/631/16 з наступних підстав:

Так, згідно ст. 27 Закону України «Про страхування» із змінами та доповненнями, ст. 993 ЦК України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Таким чином, з огляду на викладені норми стає очевидним, що особою відповідальною за завдану шкоду, що була завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди від 27.12.2012 р. в даному випадку може бути тільки ТОВ «Бердянський Кабельний Завод», яке на відповідній правовій основі володіло транспортним засобом (з причепом) марки КАМАЗ 65116, номерний знак НОМЕР_1.

Тоді як страхова компанія, у якій зазначений вище транспортний засіб марки КАМАЗ 65116, номерний знак НОМЕР_1 був застрахований за Полісом обов'язкового страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів № АВ/3864306 - ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», лише покриває відповідальність страхувальника (ТОВ «Бердянський Кабельний Завод») в межах ліміту, встановленого Полісом (договірне зобов'язання між ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» та відповідачем у справі, що регулюється Договором).

Згідно до ст. 5 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Тобто, стягнення позивачем з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» згідно рішення Господарського суду м. Києва від 10.02.2014 р. у справі № 910/24713/13 суми 49500,00 грн. є стягненням за іншими правовідносинами по своїй правовій природі ніж ті, які наявні у справі № 908/631/16. А тому, звернення Приватного акціонерного товариства «ОСОБА_1 компанія «Українська страхова група» із позовом до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» не може бути підставою для переривання строку позовної давності (згідно ч. 2 ст. 264 ЦК України) відносно вимог про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП від 27.12.2012 р. (за позовом до ТОВ «Бердянський Кабельний Завод»), оскільки ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» не є особою відповідальною за завдану шкоду внаслідок ДТП та має своє окреме (інше за правовою природою) зобов'язання.

Крім того, слід зазначити, що з предявленням позову в установленому порядку до одного з кількох боржників переривається перебіг позовної давності саме щодо вимог до цього боржника (в даному випадку строк перервався відносно - ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» у справі № 910/24713/13). Так само, коли предявлено позов щодо частини вимоги (боргу), право на яку має позивач, перебіг позовної давності щодо цієї частини вимоги переривається і починає спливати заново. Що ж до вимог до інших боржників ( в даному випадку відносно ТОВ «Бердянський Кабельний Завод») або частини боргу, які не охоплюються предявленим позовом, то позовна давність щодо них не переривається.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Вищого господарського суду України від 16.05.2011р. у справі № 3/43/10, від 09.09.2013р. у справі № 910/3341/13.

Оскільки ТОВ «Бердянський Кабельний Завод» та ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» мають різні види правових зобовязань та враховуючи, що предявлення позову у справі № 910/24713/13 має наслідком лише переривання строку позовної давності відносно відповідача у зазначеній справі - ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» , тому звернення позивача із позовом до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» у справі № 910/24713/13 не має наслідком переривання строку позовної давності за позовом до ТОВ «Бердянський кабельний завод» у справі № 908/631/16.

Доводи позивача про переривання строку позовної давності відносно ТОВ «Бердянський Кабельний Завод» є необгрунтованими та безпідставними.

Суд зазначає, що ПАТ «СК «Українська страхова група» (позивач) з моменту отримання права (суброгації згідно до ст. 993 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування») ніяким чином не було позбавлене процесуальної можливості на звернення із позовом до господарського суду про стягнення з ТОВ «Бердянський Кабельний Завод» суми 140057,33грн. в межах встановленого трирічного строку загальної позовної давності.

Вказані обставини у їх сукупності свідчать про необхідність застосування судом позовної давності за заявою відповідача та наявність підстав для відмови у позові.

Відповідно до статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 22, 44 49, 82 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення оформлено у повному обсязі та підписано згідно із вимогами ст.84 ГПК України 06.05.2016р.

Суддя М.В. Мірошниченко