ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

27.04.2016р. Справа № 905/1313/16

за позовом ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "VIP Бетон", , м.Донецьк

до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Шахта 1-3 Новогродівська,

, м.Новогродівка

про стягнення заборгованості в сумі 384816 грн. 98 коп.

Суддя Левшина Г.В.

Представники:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

В засіданні суду брали участь:

СУТЬ СПРАВИ:

ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "VIP Бетон", м.Донецьк, позивач, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Шахта 1-3 Новогродівська, м.Новогродівка, про стягнення заборгованості в сумі 384816 грн. 98 коп., у тому числі основний борг в сумі 145344,00 грн., три проценти річних в сумі 9029,24 грн., інфляція в сумі 115010,30 грн. та пеня в сумі 115433,44 грн.

В обгрунтування своїх вимог позивач посилається на невиконання відповідачем своїх зобовязань за договором поставки №111/13-С від 18.11.2013р., специфікації №5 від 07.02.2014р., №6 від 20.02.2014р., видаткові накладні №40 від 07.02.2014р., №39 від 10.02.2014р., №43 від 10.02.2014р., №44 від 12.02.2014р., №67 від 20.02.2014р., №71 від 22.02.2014р., №75 від 25.02.2014р., акт звірки взаємних розрахунків.

Відповідач надав відзив на позовну заяву №146 від 25.04.2016р., в якому підтвердив наявність несплаченого боргу перед позивачем в сумі 145344,00 грн. Одночасно, відповідачем заявлено суду про застосування позовної давності при розгляді вимог щодо стягнення пені.

Розглянувши матеріали справи, господарський суд встановив:

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання згідно із ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України виникають, зокрема, з договору та інших правочинів.

18.11.2013р. сторонами було підписано договір поставки №111/13-С, за умовами якого позивач зобовязався передати у власність відповідача товар, найменування, кількість, ціна якого визначена в специфікаціях, які є невід'ємною частиною договору, а відповідач прийняти та оплатити товар на умовах, передбачених цим договором.

Сторонами було підписано специфікації №5 від 07.02.2014р., №6 від 20.02.2014р. до договору поставки, в яких узгоджено найменування продукції, кількість та вартість продукції, строк та умови поставки, строк оплати за продукцію, що має бути поставлена позивачем відповідачу.

Умови поставки товару згідно специфікацій до договору: ІНКОТЕРМС-2010: DDP м.Новогродівка Донецької області (склад ОП "Шахта 1-3 Новогродівська, ДП "Селидовугіль). Поставка продукції здійснюється автотранспортом.

Як встановлено судом, згідно з наданими до матеріалів справи накладними №40 від 07.02.2014р., №39 від 10.02.2014р., №43 від 10.02.2014р., №44 від 12.02.2014р., №67 від 20.02.2014р., №71 від 22.02.2014р., №75 від 25.02.2014р. позивачем було поставлено відповідачу товар на суму 145344,00 грн.

Факт отримання від позивача товару за договором на вказану суму з боку відповідача підтверджено.

Згідно вимог ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобовязання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За приписом ст.526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до п.4.8.1 договору №111/13-С від 18.11.2013р. на підставі специфікації та заявки покупця на відвантаження, постачальник формує рахунок на передоплату на кожну окрему партію товару, з оплатою якого постачальник становиться зобовязаним поставити товар, а покупець прийняти його та оплатити.

Згідно п.4.8.4 договору постачальник (позивач) має право відвантажити товар покупцю (відповідачу) без його передоплати. У цьому випадку покупець зобовязаний сплатити за поставлений товар та витрати на його транспортування у строк не пізніше трьох календарних днів з моменту поставки, якщо інше не передбачено у відповідних специфікаціях.

Умовами специфікацій №5 від 07.02.2014р., №6 від 20.02.2014р. до договору передбачений строк оплати продукції, який становить 15 календарних днів з моменту відвантаження.

За висновками суду, свої зобов`язання щодо своєчасної та повної сплати позивачу грошових коштів в сумі 145344,00 грн. всупереч ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України відповідач не виконав.

Відповідач у відзиві на позов підтвердив наявність несплаченого боргу перед позивачем в сумі 145344,00 грн.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Крім суми основного боргу, позивачем на підставі ст.625 Цивільного кодексу України нараховано та предявлено до стягнення три проценти річних в сумі 9029,24 грн. за період з 22.02.2014р. по 28.03.2016р. та інфляцію в сумі 115010,30 грн. за період з березня 2014р. по січень 2016р.

За висновками суду, розрахунок трьох процентів річних є арифметично вірним, таким, що відповідає законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи.

Щодо вимог про стягнення інфляції за березень 2014р. суд вважає за необхідне зазначити наступне:

Відповідно до п.3.2 постанови пленума Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Таким чином, враховуючи, що за умовами підписаного між сторонами договору відповідач мав сплатити вартість отриманого від позивача товару на суму 8601,60 грн. в строк до 06.03.2014р., на суму 48516,00 грн. в строк до 08.03.2014р., на суму 15067,20 грн. в строк до 11.03.2014р., нарахування позивачем інфляції за березень 2014р. є невірним.

Як наслідок, за результатами проведеного судом перерахунку інфляції стягненню з відповідача на користь позивача підлягає інфляція в сумі 112226,69 грн., а решта вимог щодо стягнення інфляції в сумі 2783,61 грн. є неправомірною.

Статтею 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями у цьому кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Стаття 611 Цивільного кодексу України встановлює такий правовий наслідок порушення зобов'язання як сплата неустойки.

За приписом ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з п.6.2 договору №111/13-С від 18.11.2013р. у разі несвоєчасної оплати продукції відповідач сплачує неустойку у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення оплати від вартості своєчасно несплаченої продукції.

Позивачем на підставі п.6.2 договору №111/13-С від 18.11.2013р. нараховано та предявлено до стягнення з відповідача пеню в сумі 115433,44 грн. за період з 22.02.2014р. по 28.03.2016р.

За висновками суду, позивачем при нарахуванні суми пені помилково не враховано приписи ч.6 ст.232 Господарського кодексу України, згідно якої період часу, за який нараховується пеня не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане.

Як наслідок, правомірним є нарахування пені за період з 22.02.2014р. (як заявлено позивачем у позові) по 12.09.2014р.

Одночасно, відповідачем в заяві від 25.04.2016р. заявлено про необхідність застосування до вказаних позовних вимог строків позовної давності.

Згідно з вимогами п.1 ч.2 ст.258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За вимогами у частині стягнення пені в сумі 115433,44 грн. позивач звернувся з позовом до господарського суду 01.04.2016р., тобто після спливу терміну спеціальної позовної давності.

За таких обставин, позовні вимоги у частині стягнення пені в сумі 115433,44 грн., розрахованої позивачем за період з 22.02.2014р. по 28.03.2016р. є такими, що задоволенню не підлягають.

За таких обставин, враховуючи, що позов доведений позивачем та обгрунтований матеріалами справи, проте в частині вимог про стягнення інфляції в сумі 2783,61 грн. та пені в сумі 115433,44 грн. є неправомірним, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за поставлений товар підлягають частковому задоволенню в сумі 266599,93 грн., у тому числі основний борг в сумі 145344,00 грн., три проценти річних в сумі 9029,24 грн. та інфляція в сумі 112226,69 грн.

Судовий збір підлягає розподілу між сторонами пропорційно задоволеним позовним вимогам.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4-3, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "VIP Бетон", м.Донецьк до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Шахта 1-3 Новогродівська, м.Новогродівка про стягнення заборгованості в сумі 384816 грн. 98 коп., у тому числі основний борг в сумі 145344 грн. 00 коп., три проценти річних в сумі 9029 грн. 24 коп., інфляція в сумі 115010 грн. 30 коп. та пеня в сумі 115433 грн. 44 коп., задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Шахта 1-3 Новогродівська (85483 Донецька область, м.Новогродівка, вул.Гагаріна, 3, р/р 301 в ПАО ОСОБА_2 Дніпро м.Дніпропетровськ, МФО 305749, ) на користь ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "VIP Бетон" (83052 м.Донецьк, вул.Владичанського, 32, р/р 8 в АТ ОСОБА_3 Аваль, м.Київ, МФО 380805, ) основний борг в сумі 145344 грн. 00 коп., три проценти річних в сумі 9029 грн. 24 коп. та інфляцію в сумі 112226 грн. 69 коп., всього заборгованість в сумі 266599 грн. 93 коп., судовий збір в сумі 3998 грн. 43 коп.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

В судовому засіданні 27.04.2016р. оголошено повний текст рішення.

Суддя Г.В. Левшина