ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

10 травня 2016 р. Справа № 902/254/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Логістик Груп" (02660, проспект Визволителів, буд. 5 м. Київ)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тульчинм`ясо" (23600, вул. Желюка, буд. 22, м. Тульчин Вінницької області)

про стягнення 75381,50 грн.

Головуючий суддя Баранов М.М.

Cекретар судового засідання Сидоренко О.О.

Представники сторін:

позивача: ОСОБА_1, за довіреністю №29 від 23.03.2016 року;

відповідача: ОСОБА_2, за довіреністю № 45 від 04.01.2016 року.

ВСТАНОВИВ :

Товариство з обмеженою відповідальністю "Логістик Груп" звернулось з позовом до господарського суду Вінницької області про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Тульчинм`ясо" 137316,33 грн., в т.ч. 78991,33 грн. основної заборгованості по договору № 17 від 05.12.2014 року, 8644,20 грн. пені, 29796,95 грн. втрат від інфляції, 2595,35 грн. 3% річних, 17288,40 грн. штрафу.

Ухвалою суду від 30.03.2016 року за вказаним позовом порушено провадження у справі № 902/254/16 та призначено судове засідання на 18.04.2016 року.

На визначену дату в судове засідання з'явився представник позивача, який подав заяву "про уточнення позовних вимог", де просив стягнути з відповідача на користь позивача 93308,21 грн. основної заборгованості, 8644,20 грн. пені, 35197,53 грн. втрат від інфляції, 3065,74 грн. 3% річних, 17288,40 грн. штрафу.

Дана заява фактично була збільшенням позовних вимог в частині стягнення сум основного боргу, втрат від інфляції та 3% річних. Оскільки до заяви додано докази її направлення відповідачу, розрахунок та докази сплати судового збору в сумі 278,71 грн., дана заява прийнята судом до розгляду відповідно до ст. 22 ГПК України і станом на 18.04.2016 року ціна позову становила 157504,08 грн.

Відповідач в судове засідання 18.04.2016 року не з'явився, однак 18.04.2016 року до суду надійшло клопотання (лист № 149 від 18.04.2016 року) за підписом генерального директора ТОВ "Тульчинм`ясо" ОСОБА_3 про відкладення судового засідання на іншу дату в зв'язку з неможливістю забезпечити явку представника 18.04.2016 року.

Також 18.04.2016 року до суду надійшов відзив на позов (лист № 147 від 14.04.2016 року) де вказано про визнання позовних вимог позивача на суму 78991,33 грн. та достовірність наданих позивачем документів, що підтверджують суму заборгованості.

Ухвалою суду від 18.04.2016 року розгляд справи відкладено на 10.05.2016 року.

29.04.2016 року із супровідним листом № 79 від 26.04.2016 року до суду надійшла письмова заява представника позивача "про уточнення позовних вимог", в якій позивач, посилаючись на те, що відповідач 20.04.2016 року частково погасив свою заборгованість на суму 20000,00 грн., заявив про зменшення позовних вимог та просив стягнути з відповідача 40442,00 грн. основного боргу, 13260,81 грн. пені, 35197,53 грн. втрат від інфляції, 3065,74 грн. 3% річних, 17288,40 грн. штрафу. Дана заява судом прийнята до розгляду відповідно до ст. 22 ГПК України.

В судове засідання 10.05.2015 року прибули представники обох сторін.

Представник позивача в судовому засіданні подав заяву, якою зменшив позовні вимоги, посилаючись на те, що відповідач частково сплатив основний борг, і в зв'язку з цим просить стягнути з останнього 6569,02 грн. - залишок суми основного боргу, 13260,81 грн. пені, 35197,53 грн. втрат від інфляції, 3065,74 грн. 3% річних, 17288,40 грн. штрафу. Відповідно нова ціна позову складає 75381,50 грн.

Відповідно до ч. 4 статті 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі зменшити розмір позовних вимог.

Зменшення позовних вимог є процесуальним правом сторони, тому дана заява судом прийнята до розгляду.

10.05.2016 року через канцелярію суду надійшов другий відзив на позовну заяву (лист № 188 від 06.05.2016 року) в якому відповідач зазначив про те, що сплатив повністю сплатив основну заборгованість; відповідач також не заперечував факт поставки позивачем товару на суму 86442,00 грн. Несвоєчасна оплата пояснена важким фінансовим станом в державі та на підприємстві.

За відсутності відповідного клопотання справа розглядається без фіксації судового процесу технічними засобами.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи та оцінивши наявні в ній докази, суд встановив, що 05.12.2014 року між позивачем - ТОВ "Логістик Груп" та відповідачем - ТОВ "Тульчинм`ясо" було укладено договір купівлі-продажу №17, відповідно до якого позивач як продавець взяв на себе зобов'язання передати відповідачу товар (комплект стаціонарного стелажа металевого) відповідно до визначених специфікацією комплектності, кількості та ціни товару.

Вартість договору на момент підписання визначена сторонами в сумі 86442,00 грн. з ПДВ (п. 1.2. договору).

Розрахунки за товар здійснюються покупцем наступним чином: покупець здійснює перший платіж в сумі 25932,60 грн. не пізніше 15.12.2014 року; наступний платіж в сумі 17288,40 грн. не пізніше 15.01.2015 року; наступний платіж в сумі 21610,50 грн. не пізніше 15.02.2015 року; остаточний платіж в сумі 21610,50 грн. не пізніше 15.03.2015 року.

Як підтверджується видатковою накладною № РН-0000008 від 15.12.2014 року, позивач передав, а відповідач по довіреності № 2647 від 12.12.2014 року одержав, 1 комплект стаціонарного металевого стелажу вартістю 86442,00 грн. Передача товару підтверджується наданими у справу документами і не заперечується відповідачем.

Відповідач за отриманий товар розраховувався частково, сплативши 26000,00 грн. (перший платіж по договору) згідно банківської виписки від 11.12.2014 року.

В зв'язку з тим, що відповідач своєчасно не здійснив з позивачем подальших розрахунків за отриманий товар, позивач звернувся з даним позовом до суду.

З урахуванням встановлених обставин справи суд дійшов наступних висновків.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і ст.173 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

З моменту укладення сторонами договору № 17 від 05.12.2014 року між ними виникли зобов'язання, які мають елементи правової природи договору купівлі-продажу.

В силу ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст.692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно зі ст.526 та ч.1 ст.530 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 ст.14 та ст.629 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 692 Цивільного кодексу України встановлено обовязок покупця оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобовязаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

З урахуванням останньої, поданої в судовому засіданні 10.05.2016 року заяви про зменшення позовних вимог, позивач просить стягнути з відповідача залишок основної заборгованості в сумі 6569,02 грн.

Перевіривши проведені відповідачем часткові розрахунки суд встановив, що залишок несплаченої основної заборгованості за товар, одержаний по договору № 17 від 05.12.2014 року складає 6569,02 грн.

Так, відповідач, вказуючи на повне погашення суми основної заборгованості надав суду 6 платіжних доручень: № 4514 від 11.12.2014 року на суму 26000,00 грн., №13175 від 26.01.2016 року на суму 6569,02 грн., № 2414 від 20.04.2016 року на суму 20000,00 грн., № 2626 від 26.04.2016 року на суму 20000,00 грн., № 2679 від 27.04.2016 року на суму 10000,00 грн., № 3079 від 06.05.2016 року на суму 3872,98 грн.

Часткова оплата згідно платіжного доручення № 4514 від 11.12.2014 року на суму 26000,00 грн. була врахована позивачем при визначенні суми боргу в позовній заяві.

Щодо оплати, проведеної згідно платіжного доручення №13175 від 26.01.2016 року на суму 6569,02 грн., позивач зазначив, що вона була здійснена згідно іншого договору. Суд погоджується з доводами позивача та не приймає як доказ часткової оплати платіжне доручення №13175 від 26.01.2016 року на суму 6569,02 грн., оскільки в якості призначення платежу в даному платіжному дорученні вказано "оплата за підшипник згідно рахунку № 65 від 21.01.16 р. у т.ч. ПДВ 20% 1094,84 грн.", що не є предметом даного позову.

Отже, з врахуванням суми здійснених відповідачем часткових проплат по договору № 17 від 05.12.2014 року на суму 26000,00 грн. (до звернення позивача з позовом) та на суму 53872,98 грн. (після подачі позову) залишок основної заборгованості складає 6569,02 грн.

Таким чином, зменшені позовні вимоги позивача про стягнення основної заборгованості в сумі 6569,02 грн. є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

З врахуванням поданої позивачем в судовому засіданні 10.05.2016 року заяви про зменшення позовних вимог, також судом розглядаються по суті вимоги про стягнення з відповідача 13260,81 грн. пені, 35197,53 грн. втрат від інфляції, 3065,74 грн. 3% річних, 17288,40 грн. штрафу.

Розглянувши дані вимоги, суд прийшов до наступних висновків:

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (частина друга статті 193, частина перша статті 216 та частина перша статті 218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій, згідно з частиною другою статті 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання, або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов'язання, як пеня та її розмір, встановлено частиною третьою статті 549 ЦК України, частиною шостою статті 231 ГК України, статтями 1, 3 ОСОБА_4 України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та частиною шостою статті 232 ГК України.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 ГК України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 ГК України.

Так, пунктами 7.3.-7.5. договору купівлі-продажу № 17 від 05.12.2014 року сторони передбачили, що у випадку порушення покупцем строків оплати вартості одержаного від постачальника товару, покупець зобов'язаний сплатити продавцю пеню у розмірі 0,1% за кожен день прострочки, але не більше 10% вартості товару, а у випадку необґрунтованої відмови від виконання умов даного договору після його підписання сторонами, покупець сплачує постачальнику штраф у розмірі 20% від загальної суми договору.

Оскільки відповідач не здійснив своєчасних розрахунків за одержаний товар, позивачем з посиланням на Закон України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", нараховано та заявлено до стягнення 13260,81 грн. пені.

При цьому зазначено, що на момент виникнення заборгованості облікова ставка НБУ була встановлена на рівні 22%. Позивач просить стягнути з відповідача 13260,81 грн. пені за 182 дні прострочення, виходячи із існуючої в період нарахування пені суми заборгованості в розмірі 60442,00 грн.

Разом з тим, пунктом 7.3. договору купівлі-продажу № 17 від 05.12.2014 року передбачено, що розмір пені не може перевищувати 10% вартості товару. Оскільки вартість товару складає 86442,00 грн., то відповідно розмір пені не може перевищувати 8644,20 грн.

Наданий позивачем розрахунок пені здійснений невірно, однак враховуючи встановлене умовами договору купівлі-продажу обмеження розміру пені в 10% вартості товару, і що загальна сума вірно обрахованої пені (виходячи з подвійної облікової ставки НБУ та періоду прострочки боргу, за який її може бути правомірно стягнуто), перевищує 10% вартості товару, з відповідача належить стягнути пеню в граничному, передбаченому договором купівлі-продажу розмірі, що складає 10% вартості товару, а саме в сумі 8644,20 грн.

За цих підстав у стягненні 4616,61 грн. пені позивачу слід відмовити.

Також суд зазначає, що інша умова пункту 7.3. договору купівлі-продажу № 17 від 05.12.2014 року, якою передбачено стягнення пені у розмірі 0,1% від неоплаченої суми за кожен день прострочки, не відповідає вимогам ОСОБА_4 України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", оскільки така ставка є більшою за подвійну облікову ставку НБУ, передбачену цим ОСОБА_4.

Встановлюючи правомірність нарахування штрафу у розмірі 20% від загальної суми договору, що складає 17288,40 грн., суд розцінює несвоєчасну оплату, допущену відповідачем, як його необґрунтовану відмову від виконання умов договору. Пунктом 7.5. сторони передбачили, що в такому випадку покупець сплачує продавцю штраф у розмірі 20% від загальної суми договору.

Так як загальна сума договору (вартість товару) складає 86442,00 грн., а відповідачем допущено необґрунтовану відмову від виконання його умов у вигляді неоплати, позовні вимоги про стягнення 17288,40 грн. штрафу є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Окрім того, позивачем відповідно до поданої в судовому засіданні 10.05.2016 року заяви про зменшення позовних вимог, з посиланням на ч. 2 ст. 625 ЦК України, нараховано та заявлено до стягнення 35197,53 грн. втрат від інфляції та 3% річних в сумі 3065,74 грн.

Розглянувши позовні вимоги про стягнення 35197,53 грн. втрат від інфляції та 3% річних в сумі 3065,74 грн., суд зазначає наступне:

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок позовних вимог про стягнення 35197,53 грн. втрат від інфляції та 3% річних в сумі 3065,74 грн. за допомогою калькулятора системи "Ліга: ОСОБА_4", а також на предмет відповідності вимогам чинного законодавства, зокрема, ст.ст. 253-255, 549, 611, 625 ЦК України, ст.ст. 230-231 ГК України, суд встановив, що наданий позивачем розрахунок вказаних сум є невірним. У розрахунку 3% річних по дату 23.03.2016 року, позивач невірно зазначає дату початку прострочення заборгованості. Так, прострочення платежів починається відповідно з 16.01.2015 року, 16.02.2015 року та з 16.03.2015 року, а не з 15.01.2015 року, 15.02.2015 року, 15.03.2015 року, як вказує позивач в розрахунку.

Пунктами 2.1.-2.4. договору передбачено, що розрахунки проводяться не пізніше 15.01.2015 року, 15.02.2015 року, 15.03.2015 року, відповідно вказані дати є останнім днем оплати, а період прострочення починається з наступного дня.

Оскільки позивачем вказано кінцевий період нарахування 3% річних по 23.03.2016 року, судом самостійно здійснено перерахунок 3% річних з дня прострочення по вказану дату і встановлено, що загальна сума 3% річних за прострочення оплати трьох платежів, з врахуванням здійсненої 11.12.2014 року часткової оплати в сумі 26000,00 грн. складає 1991,21 грн., виходячи з того, що:

- в період з 16.01.2015 року по 23.03.2016 року із суми заборгованості 17221,00 грн., 3% річних складають 612,88 грн.;

- в період з 16.02.2015 року по 23.03.2016 року із суми заборгованості 21610,50 грн., 3% річних складають 714,03 грн.;

- в період з 16.03.2015 року по 23.03.2016 року із суми заборгованості 21610,50 грн., 3% річних складають 664,30 грн.

Тому позовні вимоги про стягнення 3065,74 грн. 3% річних підлягають задоволенню частково, на суму 1991,21 грн. В стягненні 1074,53 грн. 3% річних слід відмовити як необґрунтованих.

Розглянувши позовні вимоги про стягнення 35197,53 грн. втрат від інфляції, суд констатує, що наданий позивачем розрахунок (а.с.92, т.1) здійснений невірно: не зазначено чітко період нарахування (зазначено про розміри інфляції на лютий місяць 2016 року по відношенню до січня, лютого та березня 2015 року відповідно; невірно вказані суми заборгованості.

В судовому засіданні позивач пояснив, що розраховував розміри втрат від інфляції станом на лютий місяць 2016 року.

В зв'язку з допущеними позивачем помилками в розрахунках втрат від інфляції, судом за допомогою калькулятора системи "Ліга: ОСОБА_4" було здійснено власний розрахунок втрат від інфляції, яким встановлено, що загальний розмір інфляційного збільшення з моменту настання прострочення боргу по трьом неоплаченим згідно договору платежам включно по лютий 2016 року складає 18158,40 грн., а саме:

- по другому платежу в період з 16.01.2015 року по 29.02.2016 року, виходячи із суми заборгованості 17221,00 грн., втрати від інфляції складають 6835,68 грн.;

- по третьому платежу в період з 16.02.2015 року по 29.02.2016 року, виходячи із суми заборгованості 21610,50 грн., втрати від інфляції складають 7058,59 грн.;

- по останньому платежу в період з 16.03.2015 року по 29.02.2016 року, виходячи із суми заборгованості 21610,50 грн., втрати від інфляції складають 4264,13 грн.

Тому позовні вимоги про стягнення втрат від інфляції, підлягають задоволенню на суму 18158,40 грн. В стягненні 17039,13 грн. втрат від інфляції слід відмовити, як необґрунтованих.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується положеннями ст. 49 ГПК України, а тому враховуючи часткове задоволення позовних вимог, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно задоволеним вимогам.

В судовому засіданні 10.05.2016 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Керуючись ст.ст. 1,2, 33-34, 43,49, 82-85, 115, 116 ГПК України,-

ВИРІШИВ :

1. Зменшені позовні вимоги про стягнення 75381,50 грн., в т.ч. 6569,02 грн. основного боргу, 13260,81 грн. пені, 35197,53 грн. втрат від інфляції, 3065,74 грн. 3% річних, 17288,40 грн. штрафу, задовільнити частково, в сумі 52651,23 грн.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Тульчинмясо" (23600, м. Тульчин Вінницької області, вулиця Желюка, 22, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Логістик Груп" (02660, м. Київ, проспект Визволителів буд. 5, ) 6569,02 грн. основного боргу, 18158,40 грн. втрат від інфляції, 1991,21 грн. 3% річних, 8644,20 грн. пені, 17288,40 грн. штрафу, 962,48 грн. на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. В решті позовних вимог на суму 22730,27 грн. відмовити.

5. Копію рішення направити сторонам.

Повне рішення складено 12 травня 2016 р.

Суддя Баранов М.М.

віддрук. 3 прим.:

1 - до справи

2 - позивачу 02660, проспект . Визволителів, буд. 5 м. Київ

3 - відповідачу 23600, вул. Желюка, буд. 22, м. Тульчин Вінницької області