КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" квітня 2016 р. Справа№ 910/31740/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Тищенко А.І.

Іоннікової І.А.

при секретарі судового засідання - Захарчук Н.С.

за участю представників: відповідно до протоколу судового засідання від 27.04.2016р.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕХНОХІМРЕАГЕНТ"

на рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2016 року. (повний текст якого складено 27.01.16р.)

у справі № 910/31740/15 (суддя: Спичак О.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕХНОХІМРЕАГЕНТ"

до Державної казначейської служби України

про стягнення 23 657,57 грн.

СУТЬ СПОРУ І СКАРГИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ТЕХНОХІМРЕАГЕНТ" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державної казначейської служби України про стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України 23 657,57 грн. матеріальної шкоди, завданої протиправним рішенням Запорізької митниці Державної митної служби України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Запорізькою митницею було прийнято протиправне рішення про визначення митної вартості № 112000006/2010/002398/1 від 23.11.2010р., позивачем було сплачено в дохід державного бюджету 27 419,49 грн. В подальшому, рішення Запорізької митниці № 112000006/2010/002398/1 від 23.11.2010р. було скасовано в судовому порядку, а постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 31.03.2014р., яке набрало законної сили, присуджено до стягнення з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області на користь ТОВ "Технохімреагент" 27419,49 грн. грошових коштів, надміру сплачених при митному оформленні товару за вантажно-митною декларацією 112000010/2010/009710 від 26.11.2010р., проте, Державною казначейською службою України судове рішення по поверненню коштів було виконано лише 30.07.2015, і в період з 23.11.2010 по 30.07.2015р. позивач був позбавлений права використовувати належні йому кошти, чим на його думку, йому завдано матеріальної шкоди внаслідок протиправного рішення митного органу в сумі 23 657,57 грн., що складає суму нарахованих у наведений період інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.01.2016 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "ТЕХНОХІМРЕАГЕНТ" звернулося з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2016 по справі №910/31740/15 та стягнути Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕХНОХІМРЕАГЕНТ" 23 657,57 грн. матеріальної шкоди, завданої протиправним рішенням Запорізької митниці Державної митної служби України.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення Господарського суду міста Києва прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні обставинам справи.

На підставі апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕХНОХІМРЕАГЕНТ" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2016, згідно ст. 98 ГПК України, Київським апеляційним господарським судом ухвалою від 29.02.2016 порушено апеляційне провадження та призначено розгляд справи на 27.04.2016 колегією суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Власов Ю.Л., Тищенко А.І.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 27.04.2016 у зв'язку з перебуванням судді Власова Ю.Л. у відпустці, визначено новий склад суду: головуючий суддя: Тищенко О.В, судді: Тищенко А.І., Іоннікова І.А.

Ухвалами Київського апеляційного господарського суду від 27.04.16р. справу №910/31740/15 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі головуючий суддя: Тищенко О.В, судді Тищенко А.І., Іоннікова І.А.

В судове засідання 27.04.16р. представники сторін у судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомлено, про час та дату судового засідання повідомлені належним чином.

Через загальний відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду 22.03.16р. представником позивача подано клопотання про розгляд справи без його участі.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 77 ГПК України у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Дослідивши матеріали справи, які містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, з метою дотримання процесуальних строків вирішення спору, судова колегія вважає можливим розглянути справу за наявними у ній матеріалами, за відсутності представників сторін, оскільки їх неявка не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні в матеріалах справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, Київський апеляційний господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 31.03.2014р. в справі №808/336/14 задоволено позов ТОВ "ТЕХНОХІМРЕАГЕНТ" до Запорізької митниці Міндоходів, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Державної казначейської служби в Запорізькій області, а саме: присуджено до стягнення з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області на користь ТОВ "ТЕХНОХІМРЕАГЕНТ" 27 419,49 грн. грошових коштів, надміру сплачених при митному оформленні товару за вантажно-митною декларацією 112000010/2010/009710 від 26.11.2010.

Судове рішеня мотивоване тим, що 08.10.2010 між фірмою "Majestic Chemicals Ltd." (Великобританія) та ТОВ "Технохімреагент" було укладено контракт № 10044/ІМ, відповідно до якого та відповідно Додатку №1 до контракту №10044/м, фірма "Majestic Chemicals Ltd" взяла на себе зобов'язання щодо поставки ТОВ "Технохімреагент" продукту МС 6500 за ціною 1,15 Євро за кілограм. При митному оформлені зазначеного товару, до Запорізької митниці товариством була подана ВМД №12000010/2010/008951 від 03.11.2010р. для митного оформлення вантажу у режимі імпорт. Митна вартість товару була визначена декларантом відповідно до ст.266, 267 Митного кодексу України в розмірі відповідно до ціни угоди у розрахунку 1,15 Євро за кілограм та з урахуванням транспортних витрат. Рішенням №112000006/2010/002398/1 від 23.11.2010р. Запорізька митниця визначила митну вартість товару за резервним методом відповідно до ст. 273 Митного кодексу України.

Позивачем в порівнянні з заявленою митною вартістю було надмірно сплачено митні платежі в розмірі 27419,49 грн., у зв'язку з застосуванням митним органом резервного методу.

Рішення №112000006/2010/002398/1 від 23.11.2010р. було оскаржене позивачем, внаслідок чого постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 03.09.2013р. по справі №2а-0870/3064/11 задоволено повністю позов ТОВ "Технохімреагент" до Запорізької митниці Міндоходів, Кабінету Міністрів України про визнання протиправним та скасування рішення, визнано протиправним та скасовано рішення Запорізької митниці про визначення митної вартості №112000006/2010/002398/1 від 23.11.2010р.

Після прийняття постанови Запорізького окружного адміністративного суду від 03.09.2013р. по справі №2а-0870/3064/11 позивач звернувся до Запорізької митниці з заявою від 17.09.2013р. про повернення надмірно сплачених до бюджету коштів;

Листом від 26.09.2013р. №07-1-01-10-24/2877 позивачу було відмовлено в поверненні надмірно сплачених до бюджету коштів, в обґрунтування відмови митний орган послався на те, що постанова Запорізького окружного адміністративного суду від 03.09.2013р. по справі №2а-0870/3064/11, якою скасовано рішення №112000006/2010/002398/1 від 23.11.2010р., не набрала законної сили.

19.11.2013р. ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу Запорізької митниці Міндоходів по справі №2а-0870/3064/11 залишено без задоволення, а постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 03.09.2013р. - без змін.

25.12.2013р. позивач звернувся з заявою до Запорізькою митниці про повернення надмірно сплачених до бюджету коштів, у відповідь на який остання листом від 09.01.2014 №61/08-70-52-01-24 повідомила про відмову у поверненні надмірно сплачених бюджетних коштів, в обґрунтування відмови митним органом зазначено, що повернення митних платежів в розмірі 27419,49 грн. не було предметом розгляду адміністративної справи №2а-0870/3064/11.

Судом при розгляді справи встановлено, що сума надмірно сплачених позивачем платежів в розмірі 27419,49 грн. склалася з різниці між заявленою ТОВ "Технохімреагент" митної вартості імпортованого товару та сумою митної вартості товару, визначеної митним органом рішенням №112000006/2010/002398/1 від 23.11.2010р. Разом з тим, оскільки рішенням суду, яке набрало законної сили, скасовано рішення №112000006/2010/002398/1 від 23.11.2010р., яким позивачу збільшено суму митних платежів, то відповідно скасована підстава для сплати позивачем грошових коштів визначених митним органом в розмірі 27419,49 грн.

Відповідно до ст. 35 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Беручи до уваги викладене, місцевий господарський суд вірно зазначив, що обставини, встановлені постановою Запорізького окружного адміністративного суду в справі № 808/336/14 не потребують повторного доказування при вирішенні спору у даній справі, зокрема: обставини скасування рішення митного органу №112000006/2010/002398/1 від 23.11.2010р., яке стало підставою для сплати позивачем 27419,49 грн. грошових коштів, надміру сплачених при митному оформленні товару за вантажно-митною декларацією 112000010/2010/009710 від 26.11.2010р.

В позовній заяві позивач посилається на те, що Державною казначейською службою України судове рішення в справі № 808/336/14 по поверненню коштів було виконано лише 30.07.2015р., що підтверджується зокрема банківською випискою по рахунку позивача, і в період з 23.11.2010р. по 30.07.2015р. позивач був позбавлений використовувати належні йому кошти, чим на його думку, йому завдано матеріальної шкоди внаслідок протиправного рішення митного органу в сумі 23 657,57 грн., що складає суму нарахованих у наведений період інфляційних втрат, у зв'язку з чим позивачем з посиланням на припис ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України, заявлено вимогу про стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України 23 657,57 грн. матеріальної шкоди, завданої протиправним рішенням Запорізької митниці Державної митної служби України.

Оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судових засіданнях з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, є законним і обґрунтованим з наступних підстав.

Указом Президента України від 13.04.2011р. № 460/2011 "Про Положення про Державну казначейську службу України", було затверджено відповідне Положення та встановлено, що Державна казначейська служба України є правонаступником прав та обов'язків Державного казначейства України - урядового органу державного управління, що діяв у системі Міністерства фінансів України.

У відповідності до Положенням про Державну казначейську службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 № 215 "Про затвердження Положення про Державну казначейську службу України", Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Пунктом 24 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011р. № 845 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30.01.2013р. № 45), стягувачі, на користь яких прийняті рішення про стягнення коштів з рахунків боржника, подають до органу Казначейства, в якому обслуговується боржник, документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку, а саме: заяву про виконання такого рішення із зазначенням реквізитів банківського рахунка, на який слід перерахувати кошти, або даних про перерахування коштів у готівковій формі через банки або підприємства поштового зв'язку, якщо зазначений рахунок відсутній; оригінал виконавчого документа; судові рішення про стягнення коштів (у разі наявності); оригінал або копію розрахункового документа (платіжного доручення, квитанції тощо), який підтверджує перерахування коштів до відповідного бюджету.

Також, до заяви можуть додаватися інші документи, які містять відомості, що сприятимуть виконанню рішення про стягнення коштів (довідки та листи органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, або органів місцевого самоврядування, рішення органів досудового розслідування та прокуратури тощо).

Статтями 1166, 1167, 1173 Цивільного кодексу України наведено загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної майнової та немайнової (моральної) шкоди.

Згідно з ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 1166 Цивільного кодексу України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальна норма статті 1173 Цивільного кодексу України допускає можливість відшкодування шкоди незалежно від вини державних органів.

Згідно зі ст. 1173 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю, зокрема, органу державної влади при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цих органів.

Для відшкодування шкоди за правилами ст. 1173 Цивільного кодексу України необхідно довести такі факти:

- неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії.

- наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров'я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов'язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом статті 1173 Цивільного кодексу України завдана шкода відшкодовується в повному обсязі.

- причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

Наявність всіх вищезазначених умов є обов'язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди.

Разом з тим, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою полягає у тому, що наслідки у вигляді шкоди настають лише в результаті неправомірної поведінки відповідача, і є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень..

Вказане положення Основного Закону України реалізується нормами статті 1173 Цивільного кодексу України, якими закріплено спеціальний випадок відшкодування шкоди, що має певні особливості порівняно з загальними правилами про деліктну відповідальність.

Таким чино, зазначеною правовою нормою встановлено відповідальність за завдання шкоди особливим суб'єктом, здійснення ним особливих функцій, тощо.

Суб'єктом відповідальності за даною статтею є держава, Автономна Республіка Крим, орган місцевого самоврядування, які відшкодовують шкоду, завдану безпосереднім заподіювачем шкоди - органом державної влади, органом Автономної Республіки Крим та органом місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

У цивільному праві під шкодою розуміється пошкодження чи знищення суб'єктивного цивільного права, блага чи інтересу.

Як встановлено ст. 175 ч.1 Господарського кодексу України, майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно з ч. 1 п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Як визначено ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема відшкодування збитків (шкоди) та інші способи відшкодування майнової шкоди.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем з посиланням на припис ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України, заявлено вимогу про стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України 23 657,57 грн. матеріальної шкоди, завданої протиправним рішенням Запорізької митниці Державної митної служби України, що складає суму нарахованих позивачем у період з 23.11.2010 по 30.07.2015р. інфляційних втрат згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Як передбачено ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Разом з тим, інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (п.п. 3.1, 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. за №14, постанови Верховного Суду України від 06.06.2012р. у справі №6-49цс12, від 24.10.2011р. у справі №6-38цс11).

Обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (ст. 612 Цивільного кодексу України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (ст. 1212 Цивільного кодексу України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Беручи до уваги вищевикладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що нарахування відсотків та суми інфляційних втрат стосується прострочення саме грошових зобов'язань, а поняття "грошове зобов'язання" згідно з положеннями Цивільного кодексу України позначає будь-яке зобов'язання, яке складається, в тому числі, з правовідносини, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Тобто стаття 625 Цивільного кодексу України поширюється на порушення саме грошового зобов'язання, що існувало між сторонами до прийняття рішення суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Цивільного кодексу України, в якій йдеться про те, що цивільні права та обов'язки у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 Цивільного кодексу України у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов'язань.

Разом з тим, апеляційний суд відзначає, що із рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст. 11 Цивільного кодексу України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить в них ясність та визначеність.

Таким чином, постанова Запорізького окружного адміністративного суду в справі № 808/336/14 від 31.03.2014р. не встановила між позивачем та відповідачем будь-яких зобов'язальних відносин, а підтвердило і визначило правовідносини сторін у сфері повернення зайво сплаченого митного платежу.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що дія ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, не поширюється на правовідносини між позивачем та відповідачем, оскільки між ними відсутні будь-які договірні зобовґязальні правовідносини, а відшкодовані позивачу судовим рішенням кошти в сумі 27 419,49 грн. відновили його порушене право, тобто, фактично, шкода позивачу відшкодована присудженням на його користь зайво сплачених ним при митному оформлені коштів в сумі 27 419,49 грн., а нарахування інфляційних втрат на вказану суму суперечить як приписам ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, так і приписам ч. 3 ст. 11 вказаного Кодексу і не може вважатись шкодою в розумінні статті 22 Цивільного кодексу України.

Аналогічна позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 22 вересня 2015 року в справі № 910/983/14.

При цьому, згідно з п. п. 5.2 п. 5 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.13 № 14, обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках, зокрема, відшкодування збитків та шкоди, оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Беручи до уваги вищенаведене, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 23 657,57 грн. матеріальної шкоди, що складає суму нарахованих позивачем у період з 23.11.2010 по 30.07.2015р. інфляційних втрат згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України - задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно частини 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що доводи Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕХНОХІМРЕАГЕНТ", викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, а тому господарський суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2016р. у справі № 910/31740/15 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Крім того, колегія суддів зазначає, що п. 13 ч. 2 статті 3 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що судовий збір не справляється за подання позовної заяви по відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями або бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового слідства, прокуратури або суду.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕХНОХІМРЕАГЕНТ" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2016р. у справі № 910/31740/15 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2016р. у справі №910/31740/15 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/31740/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді А.І. Тищенко

І.А. Іоннікова