ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

28.04.2016 Справа № 907/75/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коларес» м.Київ

До відповідача Фізична особа - підприємець ОСОБА_2 с.С.Водяне, Рахівського району

За участі 3-ї особи на стороні відповідача: Приватне транспортно-торгове унітарне підприємство «Ибертон» м.Брест, Білорусь

про стягнення 20982.09 грн. боргу.

Суддя - Йосипчук О.С.

представники:

Позивача - Пилипенко Г.М. - представник

Відповідача - ОСОБА_4 - представник

Від 2-ї особи: представник не з'явився

СУТЬ СПОРУ: Товариством з обмеженою відповідальністю «Коларес» м.Київ заявлено позов до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 с.С.Водяне Рахівського району про стягнення 20982,09 грн. заборгованості по оплаті за надані послуги згідно Договору про надання юридичних послуг 427/218-ю від 01.07.2015р. у тому числі 19125 грн. основного боргу, суми 133,88 грн. інфляційних збитків, суми 1613,33 грн. пені за прострочення платежу та суму 109,88 грн. 3% річних від простроченої суми.

Позивач стверджує, що на підставі Договору про надання юридичних послуг 427/218-ю від 01.06.2015р. ним було надано відповідачу юридичні послуги, за які останній розрахувався частково, здійснивши авансовий платіж у розмірі 70 відсотків від обумовленої договором суми вартості послуг, а іншу частину в обумовлений строк не сплатив, внаслідок чого утворився борг у сумі 19258,88 грн. з яких сума 19125 грн. основний борг а сума 133,88 грн. інфляційні збитки, який і підлягає стягненню у судовому порядку.

Зважаючи на факт прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання, позивач просить додатково стягнути на його користь суму 1613,33 грн. пені за прострочення платежу та суму 109,88 грн. 3% річних від простроченої суми.

Відповідач проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Зокрема стверджує, що на виконання Договору про надання юридичних послуг 427/218-ю від 01.07.2015р. ним було вчинено авансовий платіж у сумі 39550 грн. що становить 70 відсотків вартості послуг та сплачено суму 32070 грн., яку помилково зараховано в якості збільшення вартості послуг, відповідно до додаткової угоди 1 від 13.08.2015р. до Договору про надання юридичних послуг 427/218-ю від 01.07.2015р.

Таким чином, позивач на виконання спірного договору отримав від відповідача 71620 грн. в той час, як обумовлена загальна вартість робіт в гривневому еквіваленті становить суму 58808,88 грн. Далі, зважаючи на те, що другий платіж у сумі 32070 грн. ним було вчинено безпідставно, позаяк додаток 1 до спірного договору, яким обгрунтований платіж, належним чином не було підписано сторонами договору, відповідач у ході судового розгляду спору заявив клопотання про зарахування частини цього платежу у погашення частини вартості послуг за Договором про надання юридичних послуг 427/218-ю від 01.07.2015р., яка залишилась неоплаченою, в порядку ст.601 ЦК України.

Приватне підприємство «Ибертон», залучене до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача, свого представника у засідання суду не направив, однак надав суду письмові пояснення у яких повідомив про відсутність факту укладання будь-яких додатків до Договору про надання юридичних послуг 427/218-ю від 01.07.2015р., та заявив про невиконання позивачем обумовлених договором послуг у повному обсязі.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін,

суд встановив:

Як вбачається із матеріалів справи, підставами позовних вимог позивача є невиконання відповідачем грошового зобов'язання по оплаті послуг, що виконані відповідно до Договору про надання юридичних послуг 427/218-ю від 01.07.2015р.

Згідно з цим договором позивач зобов'язався перед відповідачем надати юридичні послуги, пов'язані із зняттям спеціальних санкцій, передбачених ст.37 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» із приватного транспортно-торгового унітарного підприємства «Ибертон» м.Брест, Білорусь (п.1.1. договору).

Відповідно до п.2 спірного договору, вартість послуг позивача оцінено у сумі, що еквівалентна 2500 доларів США і має бути сплачена відповідачем двома траншами - аванс у розмірі 70 відсотків вартості послуг (п.2.6.1. договору) та післяплата у розмірі 30 відсотків від обумовленої вартості послуг, яка має бути сплачена протягом 3 банківських днів з моменту винесення Наказу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України про скасування спеціальних санкцій накладених на ПП «Ибертон» (третя особа) відповідно до Наказу Міністерства економічного розвитку та торгівлі України 194 від 27.02.2015р.(п.2.6.2. договору).

Отже у спірній ситуації між учасниками спору: позивачем -ТОВ «Коларес», як виконавець, відповідачем -ФОП ОСОБА_2, як замовником та третьою особою ПТТУП «Ибертон», як зацікавлена особа, було укладено тристоронній договір надання послуг, що регламентується Главою 63 ЦК України, зокрема нормами статті 901 Цивільного кодексу України, яким визначено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Розглядаючи цей спір по суті, судом було враховано, що згідно зі ст.ст. 626, 629 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У ході судового розгляду справи було встановлено, що на виконання спірного договору відповідачем 02.07.2015р. в адрес позивача було здійснено авансовий платіж у сумі 39550 грн., що є еквівалентом 1750 доларів США і 70% вартості послуг.

Далі, як вбачається із матеріалів справи, результат, який закладено в основу предмета спірного договору, було досягнуто, 24.11.2015року, а саме: спеціальні санкції накладені на ПП «Ибертон» (третя особа) відповідно до Наказу Міністерства економічного розвитку та торгівлі України 194 від 27.02.2015р. були скасовані, що підтверджено Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України 1528 від 24.11.2015р., який у свою чергу було скеровано відповідачу у справі, згідно поштового опису вкладення від 02.02.2016р. та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення від 10.02.2016р.

Зважаючи на таке, у відповідності до п.2.6.2. спірного договору, у термін до 27.11.2015р. відповідач повинен був сплатити позивачу 30% вартості вже наданих послуг у сумі, еквівалентній 750 доларів США, однак не виконав цього, а надіслані позивачем акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 15.01.16р. залишив без відповіді та підписання у порушення п.3.5. спірного договору і, відповідно, підставою для фіксування факту виконання робіт у повному обсязі без оформлення цього факту актом приймання-передачі, відповідно до п.3.6. цього ж договору.

Згідно пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом.

Відповідно до вимог статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Враховуючи вимоги статей 530,611,614 ЦК України, суд погоджується із обґрунтуваннями позивача те, що несплата заборгованості по договору є порушенням зобов'язання що підтверджує правомірність нарахування інфляційних втрат пені та три проценти річних на суму боргу за період прострочення виконання відповідачем за позовом грошового зобов'язання за договором, оскільки обов'язковість сплати таких втрат на вимогу кредитора встановлена статтею 625 Цивільного кодексу України.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарського кодексу України (ч.1 ст. 175 Господарського кодексу України).

В ст. 193 Господарського кодексу України визначені загальні умови виконання господарських зобов'язань, згідно з якими суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України).

В ст.526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст.525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

В ст.599 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до положень ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Таким чином, виходячи із наведеного вище, суд констатує факт прострочення відповідачем грошового зобов'язання у сумі, що еквівалентна 750 доларів США, що є підставою для примусового стягнення боргу (19258,88 грн. з яких сума 19125 грн. - основний борг, а сума 133,88 грн. - інфляційні збитки,) і застосування передбачених договором та законом санкцій у сумі 1613,33 грн. пені за прострочення платежу та суму 109,88 грн. 3% річних від простроченої суми, які розраховані за період прострочення, починаючи з 28.11.2015р. у відповідності до ст.ст.549, 625 ЦК України.

Поряд з цим, судом встановлено, що відповідно до квитанції 13060800 від 13.08.15р. відповідач перерахував позивачу суму 32070 грн. в якості плати за юридичні послуги згідно додатку 1 до договору 427/218-ю, яким, як слідує із пояснень позивача, було збільшено вартість послуг за спірним договором через збільшення обсягу надаваних послуг.

Позивач стверджує, що саме на виконання грошових зобов'язань взятих на себе відповідачем згідно додаткової угоди 1 від 31.08.15р. до договору 427/218-ю від 01.07.2015р. Водночас, на вимогу суду сторонами спору не було надано оригінал, або належним чином завірену копію додаткової угоди 1 від 31.08.15р. до договору 427/218-ю від 01.07.2015р., скріплену усіма трьома контрагентами договору 427/218-ю від 01.07.2015р.

Окрім того, судовим розглядом справи не підтверджено і факт надіслання позивачем примірника додатку 1 та його погодження контрагентами (учасниками спору); відповідач та третя особа заперечують факт отримання та узгодження із ними додаткової угоди 1 від 31.08.15р. до договору 427/218-ю від 01.07.2015р.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що твердження позивача про укладання додаткової угоди 1 від 31.08.15р. до договору 427/218-ю від 01.07.2015р. в належній формі, що було правовою підставою отримання від відповідача у сумі 32070 грн. по квитанції 13060800 від 13.08.15р., не підтверджено належними та допустимими доказами а тому є необгунтованим.

Згідно ч.1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно ст.628 Цивільного кодексу України зміст договору становить умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти догововори у тому числі і багатосторонні договори.

Відповідно до чч.1-2 ст.651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.ст. 33, 36 Господарського процесуального кодексу України обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. При цьому, відповідно до норм діючого господарського процесуального законодавства обов'язок доведення обставин, викладених у позові, покладається саме на позивача.

Позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів укладання додаткової угоди 1 від 31.08.15р. до договору 427/218-ю від 01.07.2015р. в належній формі.

Таким чином, наведені доводи скаржника є безпідставними з огляду на те, що останнім на підтвердження існування інших договірних взаємовідносин, належних доказів суду надано не було.

Водночас судом враховано, що у спірному договорі про надання послуг сторони погодили, що всі зміни чи доповнення до договору є належними, коли вони складені у письмовій формі на підписані сторонами (п.п.10.5, 10.6 договору).

Тому доводи позивача про те, що електронні листи можуть бути належним доказом укладання додаткової угоди до основного договору є помилковим і спростовуються правилами Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг».

У відповідності до абзацу2 частини 1 статті 207 Цивільного кодексу України під час здійснення правочину воля сторін може бути виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Поряд з цим, спірний договір, якому сторони підпорядкували свою взаємодію, не містить положень щодо можливості застосування електронного документу при внесення змін до договору, а навпаки, заперечують його, зобов'язуючи всі зміни та доповнення до нього здійснювати в письмовій формі і підписані сторонами договору не залежно від форми надсилання пропозиції про зміну умов правочину (п.10.5 та п.10.6. спірного договору).

Після порушення провадження у цій справі, Листом від 04.04.2016р. 254/16 відповідач, посилаючись на безпідставне перерахування позивачу коштів у сумі 32070 грн. (оскільки додаткову угоду 1 до спірного договору укладено не було) заявив останньому вимогу про повернення цих коштів, а Листом від 11.04.2016р. 258/16 звернувся до позивача із вимогою про зарахування частини безпідставно перерахованих коштів у сумі 19125 грн. у погашення основної заборгованості за спірним договором шляхом зарахування зустрічним однорідних вимог, а залишок безпідставно перерахованої суми повернути відповідачу протягом 3 днів до 14.04.16р. Докази надіслання позивачу означених листів додано відповідачем до матеріалів справи.

Статтею 601 ЦК України передбачено можливість припинення зобов'язання зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк виконання якої настав, не встановлений або визначений моментом витребування, для чого достатньо звернутись до сторони із заявою.

Зважаючи на вищеприведене та на те, що вимоги відповідача про зарахування у погашення суми основного боргу не пов'язана із обставинами, щодо яких є неможливим зарахування зустрічних вимог (ст.602 ЦК України), вимоги відповідача є такими, що породжують юридичні наслідки у формі припинення грошового зобов'язання по сплаті позивачу 30 відсотків вартості послуг, що надані за Договором про надання юридичних послуг 427/218-ю від 01.07.2015р. у сумі 19125 грн. основного боргу, зарахуванням зустрічних однорідних вимог, відповідно до правил ст.601 ЦК України.

За таких обставин, в частині вимог про стягнення суми 19125 грн. основного боргу за Договором про надання юридичних послуг 427/218-ю від 01.07.2015р. провадження у справі належить припинити в порядку п.1.1. ст.80 ГПК України.

В іншій частині вимог вимоги позивача є обґрунтованими і такими що підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 34, 44, 49, п.1.1. ст.80, ст.ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України,

СУД ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_1 код НОМЕР_1) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Коларес» (м.Київ, вул.Якіра, б.13, оф.306 код 34965238) суму 133,88 грн. інфляційних збитків, суму 1613,33 грн. пені за прострочення платежу та суму 109,88 грн. 3% річних від простроченої суми, а також суми 1378 грн. витрат на сплату судового збору.

3. В частині вимог про стягнення суми 19125 грн. основного боргу провадження у справі припинити.

4. Рішення набирає законної сили в порядку ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 05.05.2016 року

Суддя Йосипчук О.С.