РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.05.2016Справа №910/18407/15

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Камянка Глобал Вайн»

до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр правової допомоги

«Барістор»

до відповідача-2: Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Лиманський»

про: стягнення 790 597,84 грн.

Суддя Ващенко Т.М.

Представники:

позивача: Собко Л.В. - по дов.

відповідача-1: не з'явився

відповідача-2: Мойсенко В.М. - по дов., Мироненко К.Б. - по дов.

СУТЬ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Камянка Глобал Вайн» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр правової допомоги «Барістор» (далі - відповідач-1), Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Лиманський» (далі - відповідач-2) про стягнення 790 997,84 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.09.2015р. у справі № 910/18407/15 (залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 01.12.2015р.) в позові відмовлено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 11.02.2016р. вищезазначені рішення та постанову скасовано, справу направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Скасовуючи рішення попередніх інстанцій Вищим господарським судом було зазначено, що Господарським судом міста Києва та Київським апеляційним господарським судом не було враховано тих обставин, що з припиненням строку дії договору, зобов'язання сторін за правочином, які не були виконані протягом його дії, не припиняються. Одночасно, судом касаційної інстанції наголошено, що судами при вирішенні спору не було досліджено питання стосовно того, коли у відповідача 2 настав строк поставки товару за договором, з у рахуванням всіх дій, що передуються поставці продукції.

Вищим господарським судом України зазначено, що при новому розгляді справи судам слід встановити, чи виник у постачальника обов'язок поставити товар за договором №12/11-2012 від 12.11.2012р., строк виконання якого настав.

Розпорядженням № 04-23/292 від 17.02.16. було призначено повторний автоматичний розподіл справи, відповідно до якого справу № 910/18407/15 передано для розгляду судді Ващенко Т.М.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 19.02.2016р. прийнято справу №910/18407/15 до свого провадження та призначено її до розгляду на 09.03.2016р. о 10:20.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.03.2016р. на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи було відкладено на 12.04.2016р.

11.04.2016р. до суду надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Камянка Глобал Вайн» про зміну предмету позову, в якій останній просив стягнути з відповідача неустойку в розмірі 790 597,84 грн.

Враховуючи, що заява позивача відповідає приписам ст.22 Господарського процесуального кодексу України, остання прийнята судом.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.04.2016р. на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи було відкладено на 26.04.2016р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.04.2016р. продовжено строк вирішення спору у справі № 910/18407/15 на п'ятнадцять днів.

В судовому засіданні 26.04.2016р. на підставі ч. 3 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України судом оголошено перерву до 26.04.2016р.

21.04.2016р. позивач через відділ діловодства Господарського суду міста Києва подав письмові пояснення по справі.

Представник відповідача-2 в судовому засіданні подав документи по справі.

Представник відповідача-1 вкотре судове засідання 26.04.2016р. не з'явився, вимоги попередніх ухвал Господарського суду міста Києва у справі № 910/18407/15 не виконав, про поважні причини неявки суд не повідомив, про час і місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином.

Враховуючи те, що представник відповідача-1 вкотре в судове засідання 26.04.2016. не з'явився, вимоги попередніх ухвал Господарського суду міста Києва у справі № 910/18407/15 не виконав, ухвалою віл 26.04.2016р. розгляд справи було відкладено на 10.05.2016р.

У судовому засіданні 10.05.2016р. представником позивача було підтримано заявлені позовні вимоги з урахуванням заяви про зміну предмету позову.

Представники відповідача 2 проти задоволення позовних вимог надали заперечення.

Відповідач 1 у судове засідання 10.05.2016р. не з'явився, представника не направив, всіма правами, що передбачені Господарським процесуальним кодексом України не скористався.

Наразі, з огляду на неявку відповідача 1 у судове засідання 10.05.2016р. господарський суд зазначає наступне. Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

За висновками суду, незважаючи на те, що відповідач 1 не з'явились у судове засідання 10.05.2016р., справа може бути розглянута за наявними у ній документами у відповідності до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка вказаного учасника судового процесу не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача 2, дослідивши всі представлені докази, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ст.712 Цивільного кодексу України).

12.11.2012р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Камянка Глобал Вайн» (покупець) та Сільськогосподарським виробничим кооперативом «ЛИМАНСЬКИЙ» (постачальник) було укладено договір №12/11-2012 поставки виноматеріалів, відповідно до п.1.1 якого постачальник зобов'язується поставити, а покупець прийняти та оплатити виноматеріали врожаю 2012р. у кількості, асортименті та за цінами, наведеними у специфікаціях, що підписані обома сторонами, що є невід'ємною частиною правочину.

Загальна сума договору складає суму всіх партій продукції, поставлених, згідно специфікацій, що підписані сторонами (п.5.1 договору №12/11-2012 від 12.11.2012р.).

У п.10.1 укладеного між сторонами правочину зазначено, що договір укладено строком на один рік та вступає в силу з моменту підписання сторонами. Моментом підписання є дата, наведена в правому куті договору.

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №12/11-2012 від 12.11.2012р. як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача 2 взаємних цивільних прав та обов'язків з постачання товару.

За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм статті 712 Цивільного кодексу України та статей 264-271 Господарського кодексу України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють правила купівлі-продажу (статті 655-697 Цивільного кодексу України).

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

За приписами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов'язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов'язання. Строк (термін) виконання зобов'язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Відповідно до ч.1 ст.662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

За приписами ст.663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

У п.2.1 договору №12/11-2012 від 12.11.2012р. кількість продукції, що поставляється постачальником за вказаним договором, відображається у специфікації, що є невід'ємною частиною договору. Відносно кількості, цін та строків поставки виноматеріалів: столове біле, столове червоне, - сторони визначаться у лютому 2013р., про що буде підписано додаткову угоду. Найменування, асортимент, кількість, одиниця виміру, вартість (ціна продукції) і кількість продукції, що поставляється постачальником покупцю, на кожну поставку наводиться у специфікації до договору.

У розділі 3 договору №12/11-2012 від 12.11.2012р. сторонами погоджено строки та умови поставки.

За умовами п.3.1 укладеного між сторонами правочину покупець надає постачальнику замовлення на покупку у письмовій формі факсом, поштою чи з застосуванням мережі Інтернет (e-mail) чи в усній формі (з подальшим обміном документами з наведенням найменування, кількості та ціни продукції, а також очікуваної дати постачання за десять днів до дати відвантаження).

У договорі №12/11-2012 від 12.11.2012р. сторонами погоджено, що замовленням на покупку є документ покупця, в якому покупець визначає необхідну кількість та асортимент продукції на майбутню поставку, а також її дату.

У п.3.2 спірного правочину зазначено, що постачальник зобов'язаний представити покупцю підтвердження замовлення на покупку протягом десяти календарних днів з моменту її отримання, в якому навести строки відвантаження продукції. Наведені документи передаються електронною або кур'єрською поштою чи з застосування факсимільного зв'язку.

У преамбулі до договору контрагентами визначено, що підтвердження замовлення - це документ постачальника, в якому він підтверджує виконання замовлення на покупку.

Відповідно до п.3.6 договору №12/11-2012 від 12.11.2012р. поставка здійснюється партіями згідно специфікацій на відвантаження.

Згідно п.3.7 вказаного правочину постачальник зобов'язаний сповістити покупця по факсу і по телефону про відвантаження продукції протягом 24 годин з моменту відвантаження.

У п.4.1 укладеного договору зазначено, що товар приймається покупцем: по кількості - згідно товарно-транспортної накладної; по якості - згідно документів, що підтверджують якість товару сертифікати відповідності, посвідчення якості), що видаються виробником продукції - постачальником.

Право власності на продукцію переходить від постачальника до покупця в момент отримання продукції останнім на складі. Датою оплати вважається дата зарахування суми грошових коштів на рахунок постачальника (п.4.4 договору №12/11-2012 від 12.11.2012р.).

У п.п.5.2, 5.3 укладеного між сторонами правочину зазначено, що умови та порядок оплати відображається у специфікаціях, що підписуються сторонами. Розрахунок за продукцію, що постачається за договором, здійснюється в національній валюті України - гривні.

У п.6.3 договору вказано, що у випадку прострочення постачальником поставки продукції, проти строків погоджених сторонами у специфікації, постачальник сплачує на вимогу покупця штраф у розмірі 0,5% від вартості недопоставленого товару за кожен день прострочення.

З наявних в матеріалах справи документів вбачається, що у межах договору №12/11-2012 від 12.11.2012р. сторонами було підписано специфікацію №1 від 12.11.2012р. та №2 від 16.05.2013р.

Зокрема, у специфікації №1 сторонами було погоджено постачання товару на загальну сум 7 417 980 грн., в тому числі, податок на додану вартість в розмірі 1236330 грн., а саме: виноматеріали «Каберне» на суму 1746000 грн. строком поставки 01.2013р. - 10.2013р.; виноматеріали «Мерло» на суму 523 800 грн. строком поставки 01.2013р. - 10.2013р.; виноматеріали «Сапераві» на суму 436500 грн. строком поставки 01.2013р. - 10.2013р.; виноматеріали «Ркацителі» на суму 1478400 грн. строком поставки 01.2013р. - 10.2013р.; виноматеріали «Шардоне» на суму 2313000 грн. строком поставки 01.2013р. - 10.2013р.; виноматеріали «Мускат» на суму 665 280 грн. строком поставки 01.2013р. - 10.2013р.; виноматеріали «Ізабелла» на суму 255000 грн. строком поставки 01.2013р. - 10.2013р.

У п.3 наведеної специфікації зазначено, що оплату за товар покупець здійснює на наступних умовах: 10% від загальної суми поставки - 741 798 грн. покупець сплачує до 31.01.2013р.; 90% покупець вносить на умовах відстрочення платежу 60 календарних днів з моменту поставки кожної партії товару.

У відповідності до змісту специфікації №2 від 16.05.2013р. постачальник зобов'язався поставити покупцю виноматеріали «Столовий червоний» на загальну суму 159 000 грн., в тому числі, податок на додану вартість 26500 грн. Оплата наведеної продукції проводиться на умовах відстрочення платежу на 60 календарних днів з моменту поставки партії товару.

З представлених до матеріалів справи документів вбачається, що у межах договору №12/11-2012 від 12.11.2012р. за специфікаціями №1 від 12.11.2012р. та №2 від 16.05.2013р. Сільськогосподарським виробничим кооперативом «ЛИМАНСЬКИЙ» було поставлено, а Товариством з обмеженою відповідальністю «Камянка Глобал Вайн» прийнято продукцію на загальну суму 1 839 568,78 грн., що підтверджується видатковими накладними: РН-0000060 від 01.03.2013р., № РН-0000092 від 27.03.2013р., № РН-0000121 від 11.04.2013р., № РН - 0000139 від 24.04.2013р., № РН-0000157 від 16.05.2013р., № РН-0000159 від 17.05.2013р., № РН-0000169 від 22.05.2013р. та № РН-0000179 від 28.05.2013р.

Одночасно, в матеріалах справи також наявна видаткова накладна №РН-0000160 від 17.05.2013р., за якого відповідачем 2 було поставлено, а позивачем прийнято товар, найменування якого не відповідає жодному з зазначених в представлених суду специфікаціях.

З наявних в матеріалах справи документів вбачається, що господарським судом міста Києва розглядалась справа №910/21793/14 за позовом Сільськогосподарського виробничого кооперативу "ЛИМАНСЬКИЙ" до Товариства з обмеженою відповідальністю "КАМЯНКА ГЛОБАЛ ВАЙН" по стягнення, в тому числі, заборгованості за договором №12/11-2012 від 12.11.2012р. в розмірі 839628,03 грн.

Рішенням від 24.11.2014р. Господарського суду міста Києва по справі №910/21793/14, яке залишене без змін постановою від 15.04.2015р. Київського апеляційного господарського суду та постановою від 25.06.2015р. Вищого господарського суду України, позовні вимоги Сільськогосподарського виробничого кооперативу "ЛИМАНСЬКИЙ" задоволено в повному обсязі.

У рішенні від 24.11.2014р. судом встановлено факт поставки Сільськогосподарським виробничим кооперативом «ЛИМАНСЬКИЙ» товару Товариству з обмеженою відповідальністю «Камянка Глобал Вайн» за наведеними вище видатковими накладними в межах специфікацій №1 від 12.11.2012р. та №2 від 16.05.2013р.

Статтею 35 Господарського процесуального кодексу України передбачено підстави звільнення від доказування. Зокрема, господарським процесуальним законодавством визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

При цьому, не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Аналогічну позицію щодо преюдиціальної дії рішень суду наведено у п.2.6 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Преюдиціальність - це обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Наведеної позиції також дотримується Вищий господарський суд України у постановах від 30.01.2013р. по справі №5020-660/2012 та від 06.03.2014р. по справі №910/11595/13.

Отже, рішення від 24.11.2014р. Господарського суду міста Києва по справі №910/21793/14, яке залишене без змін постановою від 15.04.2015р. Київського апеляційного господарського суду та постановою від 25.06.2015р. Вищого господарського суду України, має преюдиціальне значення, а встановлені ним факти, зокрема, щодо у поставки товару за договором №12/11-2012 від 12.11.2012р. повторного доведення не потребують.

За твердженнями позивача, які з боку відповідача 2 не заперечувались, в повному обсязі постачальником поставку продукції за договором №12/11-2012 від 12.11.2012р., а саме за специфікаціями №1 від 12.11.2012р. та №2 від 16.05.2013р. до нього здійснено не було. Зокрема, за поясненнями Товариство з обмеженою відповідальністю «Камянка Глобал Вайн», постачальником безпідставно не було передано покупцю товару на загальну суму 5784251,91 грн., що і стало підставою для нарахування неустойки за порушення строків поставки та звернення до суду з розглядуваним позовом.

Наразі, за твердженнями відповідача 2, останнім було призупинено постачання товару за договором з огляду на неналежне виконання покупцем своїх обов'язків в частині оплати поставлених партій продукції. З означеного приводу, господарський суд зазначає наступне.

Як зазначалось вище, ст.663 Цивільного кодексу України передбачено, що продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов'язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу (ч.ч.1, 2 ст.693 Цивільного кодексу України).

Частиною 3 ст.538 вказаного нормативно-правового акту передбачено, що у разі невиконання однією із сторін у зобов'язанні свого обов'язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов'язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

У п.6.5 договору №12/11-2012 від 12.11.2012р. визначено, що у разі неоплати або несвоєчасної оплати поставленої продукції, в строки та у порядку, визначеному специфікаціями, постачальник має право призупинити постачання продукції на строк спів розмірний строку затримання платежів. У такому випадку штрафні санкції до постачальника не застосовуються.

Наразі, обставини щодо порушення покупцем строків оплати партій продукції, що були поставлені постачальником на підставі договору №12/11-2012 від 12.11.2012р. було встановлено у рішенні від 24.11.2014р. господарського суду міста Києва по справі №910/21793/14, яке залишене без змін постановою від 15.04.2015р. Київського апеляційного господарського суду та постановою від 25.06.2015р. Вищого господарського суду України, яке має преюдиціальне значення, а встановлені ним факти, повторного доведення не потребують.

За поясненнями представників сторін, постачальник скористався своїм правом на призупинення поставки товару за договором №12/11-2012 від 12.11.2012р.

Однак, за твердженнями позивача, після погашення покупцем заборгованості за раніше поставлений товар (за даними заявника, 25.05.2015р.), у постачальника відпали підстави для затримання поставки товару, а отже, на думку заявника, з наведеного моменту відповідачем 2 повинно було бути відновлено поставку виноматеріалів.

На виконання вказівок Вищого господарського суду України, які у відповідності до ст.11112 Господарського процесуального кодексу України є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи, судом з'ясовано таке.

Судом зазначалось, що у розділі 3 договору №12/11-2012 від 12.11.2012р. сторонами погоджено строки та умови поставки.

За умовами п.3.1 укладеного між сторонами правочину покупець надає постачальнику замовлення на покупку у письмовій формі факсом, поштою чи з застосуванням мережі Інтернет (e-mail) чи в усній формі (з подальшим обміном документами з наведенням найменування, кількості та ціни продукції, а також очікуваної дати постачання за десять днів до дати відвантаження.

У договорі №12/11-2012 від 12.11.2012р. сторонами погоджено, що замовленням на покупку є документ покупця, в якому покупець визначає необхідну кількість та асортимент продукції на майбутню поставку, а також її дату.

У п.3.2 спірного правочину зазначено, що постачальник зобов'язаний представити покупцю підтвердження замовлення на покупку протягом десяти календарних днів з моменту її отримання, в якому навести строки відвантаження продукції. Наведені документи передаються електронною або кур'єрською поштою чи з застосування факсимільного зв'язку.

У преамбулі до договору контрагентами визначено,що підтвердження замовлення - це документ постачальника, в якому він підтверджує виконання замовлення на покупку.

Одночасно, у специфікації №1 до укладеного між сторонами правочину контрагентами було досягнуто згоди щодо внесення попередньої оплати за товар.

Тобто, з наведеного вбачається, що на підставі вільного волевиявлення сторін у договорі №12/11-2012 від 12.11.2012р. було погоджено передумови здійснення поставки товару, виконання яких може вказувати на настання строків постачання виноматеріалів покупцю.

Проте, оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, у господарського суду відсутні підстави вважати, що строк виконання відповідачем 2 свого обов'язку з поставки залишку товару за договором №12/11-2012 від 12.11.2012р. та специфікаціями до нього настав.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору (ч.1 ст.32 Господарського процесуального кодексу України).

За приписами ст.36 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Згідно зі ст.34 вказаного нормативно-правового акту господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи (п.2.5 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Проте, наразі, заявником не представлено до матеріалів справи належних та допустимих доказів того, що у відповідності до умов та у строки, що наведені у специфікації №1 від 12.11.2012р., покупцем було переховано попередню оплату в розмірі 741 798 грн.

При цьому, представлені до матеріалів справи картки субконто: контрагенти Сільськогосподарський виробничий кооператив «Лиманський» за 01.10.2010р. по 31.12.2014р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Камянка Глобал Вайн» суд до уваги не приймає в якості належного та допустимого у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказу перерахування грошових коштів в якості попередньої оплати за спірним договором.

Одночасно, у судовому засіданні 24.06.2016р. на виконання вимог суду відповідачем 2 було представлено до матеріалів справи банківські виписки з рахунку Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Лиманський" щодо розрахунків між сторонами за договором №12/11-2012 від 12.11.2012р.

Однак, в означених документах відомості щодо перерахування покупцем попередньої оплати за товар у строк до 31.01.2013р. відсутні.

Інші належні та допустимі докази виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Камянка Глобал Вайн» своїх обов'язків за договором №12/11-2012 від 12.11.2012р. в частині внесення попередньої оплати позивачем не представлено.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що стягнення за рішенням від 24.11.2014р. Господарського суду міста Києва по справі №910/21793/14, яке залишене без змін постановою від 15.04.2015р. Київського апеляційного господарського суду та постановою від 25.06.2015р. Вищого господарського суду України, заборгованості в розмірі 839 698 грн. не є беззаперечним свідченням того, що позивачем було належним чином виконано свої зобов'язання з внесення попередньої оплати.

У даному випадку слід зазначити, що фактична поставка заявнику частини товару за договором №12/11-2012 від 12.11.2012р. також не дає суду підстави достеменно вважати, що заявником було в повному обсязі внесено попередню оплату, оскільки ані умовами укладеного між сторонами договору, ані нормами чинного законодавства України не передбачено заборони передчасного виконання зобов'язання.

До того ж, у наведеному судовому акті судом не встановлено обсягів та періодів перерахування Товариством з обмеженою відповідальністю «Камянка Глобал Вайн» грошових коштів на рахунок Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Лиманський".

Крім того, судом зазначалось, що за умовами договору №12/11-2012 від 12.11.2012р. постачанню товару передують замовлення покупця та їх підтвердження постачальником.

Наразі, твердження позивача про передання таких замовлень в усній формі. Суд не приймає в якості виконання умов п.3.1 спірного правочину, оскільки дійсно наведеним пунктом передбачено можливість передання замовлення в усній формі, проте, зазначено, що сторони у будь-якому випадку повинні обмінятись документацією з наведенням кількості, асортименту продукції за десять днів до поставки. Однак, доказів вчинення покупцем означених дій матеріали справи не містять.

До того ж, спірним правочином також передбачено, що всі замовлення покупця повинні підтверджуватись постачальником протягом 10 днів з моменту їх отримання, доказів чого сторонами також не представлено суду.

Тобто, з огляду на умови укладеного між сторонами правочину, приймаючи всі вищенаведене у сукупності, суд зазначає, що нівелювання підстави для призупинення поставки товару не є беззаперечним свідченням автоматичного настання строків поставки за договором №12/11-2012 від 12.11.2012р., оскільки контрагентами при укладанні правочину було погоджено певний перелік, порядок та послідовність вчинення дій, що передують поставці виноматеріалів.

До того ж, суд вважає за необхідне зазначити, що статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

У ст.11 Міжнародного пакту про політичні та громадянські права, який ратифіковано Указом №2148-08 від 19.10.1973р. Президії Верховної Ради Української РСР, кожен має право при визначенні його прав і обов'язків у будь-якому цивільному процесі на справедливий і публічний розгляд справи компетентним, незалежним і безстороннім судом, створеним на підставі закону.

Одночасно, у рішенні №7-рп/2013 від 11.07.2013р. Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» визначено, що зобов'язання повинні ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004р. Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м'якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов'язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

У даному випадку, виходячи з умов спірного правочину, враховуючи принципи справедливого розгляду справи, слід зазначити, що належному виконанню постачальником своїх зобов'язань за договором №12/11-2012 від 12.11.2012р. передує добросовісне виконання покупцем своїх обов'язків, чого в свою чергу, останнім здійснено не було.

Наразі, посилання відповідача 2 на припинення строку дії договору №12/11-2012 від 12.11.2012р. суд до уваги не приймає в якості обставини, що свідчить про припинення невиконаних за договором зобов'язань. При цьому, суд виходить з наступного.

Судом зазначалось, що відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів.

За змістом ст. ст. 525, 526 цього Кодексу зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного (господарського) законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Окремим видом зобов'язання є договір поставки, до якого застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін ( ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

Статтею 663 Цивільного кодексу України визначено, що продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 цього Кодексу.

Таким чином, двосторонній характер договору купівлі-продажу зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов'язків. Тобто, з укладенням такого договору продавець приймає на себе обов'язок передати покупцеві певну річ і водночас набуває права вимагати її оплати, а покупець у свою чергу зобов'язаний здійснити оплату придбаної речі та водночас набуває права вимагати від продавця її передачі.

Насамперед, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України ). Належним є виконання зобов'язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

За загальним правилом зобов'язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (ст. 598 Цивільного кодексу України , ст. 202 Господарського кодексу України). Ці підстави наведено у ст. ст. 599 - 601, 604-609 Цивільного кодексу України.

Системний аналіз зазначених норм приводить до висновку, що закон не передбачає такої підстави для припинення зобов'язання, що лишилось невиконаним, як закінчення строку дії договору.

Отже, саме по собі закінчення строку дії двостороннього правочину, виконання якого здійснено тільки однією стороною, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін цього правочину та не звільняє другу сторону такого правочину від відповідальності за невиконання нею свого обов'язку. Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом України у постанові від 24.06.2015р. по справі №3-192гс15.

Проте, висновки суду стосовно необґрунтованості та юридичної неспроможності заперечень відповідача 2, не спростовують обставин щодо ненастання строків поставки товару після того, як відпали підстави для призупинення постачання виноматеріалів за договором №12/11-2012 від 12.11.2012р.

Таким чином, враховуючи все вищезазначене у сукупності, суд дійшов висновку, що нарахування позивачем штрафних санкцій за порушення строків поставки товару за договором №12/11-2012 від 12.11.2012р. є необґрунтованим, а отже, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Камянка Глобал Вайн» до Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Лиманський» є доказово необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Камянка Глобал Вайн» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр правової допомоги «Барістор» підлягають залишенню без задоволення як похідні.

Всі інші доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Судовий збір згідно із ст.49 Господарського процесуального кодексу України залишається за позивачем.

Одночасно, за приписами п.4.4 Постанови №7 від 21.02. 2013р. «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» у випадках скасування рішення господарського суду і передачі справи на новий розгляд розподіл судового збору у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги або заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Враховуючи результати апеляційного та касаційного оскарження рішень по справі, враховуючи кінцеві висновки суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, судові витрати за оскарження судових актів залишаються за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

Відмовити в задоволенні позову.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 13.05.16.

Суддя Т.М. Ващенко