ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" травня 2016 р.Справа № 916/2274/15
Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді: Лисенко В.А.

Суддів: Ліпчанської Н.В., Разюк Г.П.

Секретар судового засідання: Молодов В.С.

За участю представників сторін:

від відповідача - ОСОБА_1, за довіреністю № 290 від 05.06.2015р.

Представник позивача в судове засідання не з'явився. Про час, дату та місце судового засідання повідомлений належним чином.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства Міністерства оборони України Одеський завод будівельних матеріалів

на рішення господарського суду Одеської області від 20.07.2015р.

по справі № 916/2274/15

за позовом Малого підприємства Теком у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю

до Державного підприємства Міністерства оборони України Одеський завод будівельних матеріалів

про стягнення 142 377,49 грн.

Встановила:

У червні 2015 року Мале підприємство „Теком у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю звернулось до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Державного підприємства Міністерства оборони України „Одеський завод будівельних матеріалів про стягнення заборгованості в сумі 142 377,49 грн., з яких: основний борг становить 76 562,35 грн., неустойка у сумі 5 310,12 грн. 3% річних в сумі 5 267,71 грн. та інфляційні втрати у розмірі 55 237,31 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням з боку відповідача умов договору підряду № 87/12/50 від 31.07.2012р. в частині оплати вартості замовлених ним робіт.

Рішенням господарського суду Одеської області від 20.07.2015р. (суддя Петров В.С.) позовну заяву задоволено частково; стягнуто з Державного підприємства Міністерства оборони України „Одеський завод будівельних матеріалів на користь Малого підприємства „Теком у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю суму основного боргу за договором підряду в розмірі 76 562,35 грн., 3% річних в сумі 5 267,71 грн., інфляційні втрати в сумі 55 136,97 грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 2 739,34 грн. У задоволенні решти частини позовних вимог Малого підприємства „Теком у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю до Державного підприємства „Одеський завод будівельних матеріалів відмовлено.

Приймаючи рішення в частині стягнення сум, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог з огляду на те, що з матеріалів справи підтверджується факт порушення прострочення виконання відповідачем обумовлених договором підряду № 87/12/50 робіт.

Позовні вимоги щодо стягнення інфляційних втрат суд задовольнив частково, посилаюсь на власний розрахунок.

Також, місцевий господарський суд відмовив у задоволенні вимоги щодо стягнення пені у звязку пропуском строку позовної давності.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Державне підприємство Міністерство оборони України Одеський завод будівельних матеріалів звернулось з апеляційною скаргою, в якій просило його скасувати в повному обсязі посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу сторона посилається на те, що виконані роботи були відображені лише на підписаних актах виконаних робіт, а по факту не виконувались.

Крім того, апелянт у скарзі просив призначити по справі судову експертизу щодо виконання умов договору підряду.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 15 вересня 2015 року зупинено провадження у справі № 916/2274/15 та призначено будівельно-технічну експертизу, провадження якої було доручено Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз.

21 жовтня 2015 року до Одеського апеляційного господарського суду від експерта надійшло клопотання щодо надання додаткових матеріалів необхідних для проведення експертизи.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 26.01.2016р. клопотання судового експерта Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз ОСОБА_2 задоволено. Зобов'язано сторін надати експертній установі додаткові матеріали. На підставі ст. 6 Закону України «Про судову експертизу» та п.3.9 «Інструкції про призначення та проведення судових експертиз», зобовязано доставити експерта і забезпечити безперешкодного доступу до обстеження досліджуваної покрівлі бойлерної, котельного залу №№1,2 Одеського заводу будівельних матеріалів Міністерства оборони України, яке повинно відбуватися в присутності замовника будівництва та підрядника.

Листом від 18.03.2016 року провідний судовий експерт Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз ОСОБА_2 повідомив про те, що додаткові матеріали сторонами не надано, що унеможливлює проведення експертизи, у звязку з чим повернув матеріали справи без виконання на підставі пункту 1.13,2.2.,4.11 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 18.03.2016р. поновлено апеляційне провадження по справі № 916/2274/15 після повернення матеріалів справи з Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз без виконання.

В судове засідання, призначене на 10 травня 2016 року, представник позивача не з'явився, про час розгляду справи повідомлений належним чином. Судова колегія розглядає справу за відсутності представника цієї сторони, оскільки явка сторін не визнавалась обов'язковою та неявка його у судове засідання не перешкоджає вирішенню спору.

У судовому засіданні представником відповідача було заявлено клопотання про направлення справи для проведення будівельно-технічної експертизи та надання додаткових документів до справи.

Клопотання про залучення додаткових матеріалів відхилено у звязку з наявністю цих документів у матеріалах справи.

Клопотання про направлення справи для проведення експертизи відхилено у звязку з невиконанням сторонами ухвали суду, якою задоволено клопотання експертної установи про витребування додаткових документів.

Заслухавши пояснення представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Одеської області, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступників висновків.

Відповідно до приписів ст.101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи, 31.07.2012 року між Державним підприємством Міністерства оборони України „Одеський завод будівельних матеріалів (замовник) та Малим підприємство „Теком у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю (підрядник) укладено договір підряду № 87/12/50, відповідно п. 1.1. якого відповідач як замовник доручає, а підрядник приймає на себе зобовязання виконати комплекс робіт по ремонту покрівлі бойлерної, котельної та будівлі пропарювальної камери розташованих за адресою: м. Одеса, пров. 4-й Басейний, 7.

Згідно з п. 2.1. договору договірна ціна робіт складає 128 756,40 грн., в тому числі ПДВ 21 459,40 грн. Розрахунок договірної ціни вказується в додатку № 1 до договору (п. 2.1.1 договору).

Відповідно до п. 2.2. договору в строк 7 банківських днів після підписання договору замовник проводить попередньо сплату на придбання матеріалів в розмірі 48 000,00 грн., в т.ч. ПДВ 8 000,00 грн.

За умовами п. 2.4. договору перегляд договірної ціни обґрунтовується розрахунками, оформлюється сторонами шляхом укладання додаткових угод.

Відповідно до п. 3.1. договору підрядник зобовязаний виконати роботи, вказані в п. 1.1. договору в термін 35 робочих днів з моменту перерахування авансу. Закінчення робіт оформлюється сторонами шляхом підписання акту виконаних робіт та акту здачі обєкту в експлуатацію. За згодою сторін проміжні етапи виконання робіт можуть також оформлюватися окремими проміжними актами виконаних робіт.

Згідно з п. 3.2. договору право власності на виконання підрядником робіт переходить до замовника після закінчення розрахунку за виконання робіт, за виключенням в тій частині робіт, яка сплачена сумою авансу згідно п. 2.2. договору.

В п. 4.1. договору передбачено, що остаточна оплата здійснюється у безготівковій формі шляхом перерахування замовником грошових коштів на поточний рахунок підрядника на підставі рахунку, виставленого згідно з актами виконаних робіт, підписаних уповноваженими особами замовника, який за умовами даного договору є його директор. Кінцеві розрахунки за виконані роботи з підрядником здійснюються через п'ять днів після підписання акту виконаних робіт. Замовник вправі затримати кінцеві розрахунки за роботи, виконанні з недоліками та дефектами, виявленими при підписанні акту виконаних робіт до їх повного усунення (п. 4.2 договору).

Строк дії договору визначено в п. 10.1 договору, а саме договір вступає в силу з моменту його підписання обома сторонами та діє до повного його виконання.

На виконання умов вказаного договору позивачем були виконані обумовлені сторонами роботи з поточного ремонту покрівлі бойлерної, котельної та будівлі пропарювальної камери, розташованих за адресою: м. Одеса, пров. 4-й Басейний, 7, що підтверджується складеними між сторонами актами приймання виконаних будівельних робіт за формою КБ-2В за жовтень 2012 року на суму 40 294,73 грн. і за травень 2013 року на суму 36 267,62 грн., а також довідками про вартість виконаних будівельних робіт за жовтень 2012 року на суму 40 294,73 грн. і за травень 2013 року на суму 36 267,62 грн., які підписані належним чином уповноваженими представниками сторін, підписи яких скріплено печатками сторін.

Так, загальна вартість виконаних позивачем робіт за вказаними актами склала 76 562,35 грн.

Оскільки розмір заборгованості відповідача підтверджено обставинами й матеріалами справи, доказів оплати за виконану роботу відповідач до суду не надав, таким чином, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції щодо існування заборгованості відповідача перед позивачем у розмірі 76 562,35 грн., що підлягає стягненню.

Статтею 509 Цивільного кодексу встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії. а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України - цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В силу ч.1 ст. 193 ГК України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 837 ЦК України встановлено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

За приписами ч. 1 ст. 853 ЦК України замовник зобов'язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові.

Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.

Частиною 4 ст. 882 ЦК України передбачено, що передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною.

Відповідно до частини 1 ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 229 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання: зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Відповідно до ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися зокрема неустойкою (ч. 1 ст. 546 ЦК України). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник зобов'язаний передати кредитору у випадку порушення боржником зобов'язання (ч. 1 ст. 549 ЦК України).

Так, в п. 8.3 договору передбачено, що у разі порушення передбачених договором строків оплати виконаних підрядником робіт замовник сплачує неустойку у розмірі 0,05 % від невиплаченої суму за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).

Статтею 3 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань встановлено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Так, з огляду на несвоєчасне виконання відповідачем зобовязань за вказаним договором підряду № 87/12/50 щодо здійснення оплати за виконані роботи позивачем нараховано відповідачу пеню за період з 06.11.2012р. по 06.05.2013 року (182 дн.) в сумі 3 013,83 грн. за неоплату виконаних робіт по акту за жовтень 2012 року, а також за період з 06.06.2013р. по 06.12.2013р. (183 дн.) в сумі 2 296,29 грн. за неоплату виконаних робіт по акту за травень 2013 року, виходячи з діючої у спірний період облікової ставки НБУ.

Перевіривши розрахунок пені здійснений позивачем, судова колегія дійшла висновку щодо правильності нарахування суми.

Між тим відповідач в обґрунтування своїх заперечень на позов послався на пропущення позивачем строку позовної давності для звернення позивача із заявленими вимогами про стягнення неустойки.

Відповідно до частини першої статті 223 ГК України при реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення у сфері господарювання застосовуються загальний та скорочені строки позовної давності, передбачені ЦК України, якщо інші строки не встановлено ГК України.

Позовною давністю, в силу положень ст. 256 ЦК України, є строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За змістом пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) передбачено спеціальну позовну давність в один рік.

Ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України передбачено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Порядок обчислення позовної давності в силу вимог частини другої статті 260 ЦК України не може бути змінений за домовленістю сторін.

Як зазначено в п. 4.2 постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.2013 р. № 10 „Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів, у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане.

Отже, враховуючи викладене, позивач мав право звернутися до суду з вимогами до відповідача про стягнення нарахованої неустойки за період з 06.12.2012р. по 06.05.2013 р. в сумі 3 013,82 грн. не пізніше 06.05.2014 р., а за період з 06.06.2013 р. по 06.12.2013 р. в сумі 2 296,29 грн. не пізніше 06.12.2014 р., тоді як заявлений позов подано у червні 2015 року, тобто з пропуском позовної давності. Наразі поважних причин пропущення строку позовної давності позивач не навів.

Відповідно до п. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи усі вищенаведені обставини судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимоги щодо стягнення пені у звязку пропуском строку позовної давності.

Частина 2 ст.625 ЦК України закріплює, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні збитки є наслідком інфляційних процесів в економіці, а тому їх слід вважати складовою частиною основного боргу, стягнення яких передбачене статтею 625 Цивільного кодексу України. Передбачене законом право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів.

За розрахунком позивача, розмір сум з урахуванням встановленого індексу інфляції становить 55 237,31 грн.

Перевіривши розрахунок місцевого господарського суду нарахованих відповідачу сум інфляційних втрат, колегія суддів дійшла висновку, що їх зроблено методологічно та арифметично правильно.

Таким чином, за вказаним розрахунком з відповідача на користь позивача підлягає стягненню інфляційні втрати в розмірі 55 136,97.

Враховуючи викладені обставини та приписи ст. 625 ЦК України колегія суддів дійшла висновку, що місцевий суд правомірно задовольнив частково позовні вимоги в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат.

Апеляційний господарський суд приймає до уваги розрахунок 3 % річних як обґрунтований та такий, що здійснений згідно з вимогами діючого законодавства.

Отже, судом першої інстанції правомірно стягнуто з відповідача на користь позивача 3 % річних у сумі 5 267,71 грн.

За ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 33 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Колегія суддів зауважує, що відповідачем не надано до суду жодних доказів, в розумінні ст.ст.32-33 ГПК України, в підтвердження недійсності актів виконаних робіт або договору, що є підставою для оплати виконаних робіт.

Апелянтом не наведено суду будь-яких доводів та не надано будь-яких належних та допустимих доказів в підтвердження своїх заперечень стосовно рішення суду та доводили б помилковість оскаржуваного рішення.

Отже, судова колегія доходить до висновку про те, що судом першої інстанції цілком вірно встановлені обставини справи, ним дана правильна юридична оцінка із застосуванням належних норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права.

За таких обставин, оскаржуване рішення господарського суду Одеської області відповідає вимогам закону та обставинам справи, а тому підстав для його скасування не вбачається. У звязку з чим, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.99, 101, 103 п.1, 105 ГПК України, судова колегія -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Державного підприємства Міністерства оборони України Одеський завод будівельних матеріалів залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Одеської області від 20.07.2015р. по справі № 916/2274/15 залишити без змін.

Постанова в порядку ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Повний текст постанови підписано 10.05.2016р.

Головуючий суддя В.А. Лисенко

Суддя Н.В. Ліпчанська

Суддя Г.П. Разюк