РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" квітня 2016 р. Справа № 903/1291/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Мельник О.В.

суддя Розізнана І.В. ,

суддя Грязнов В.В.

при секретарі судового засідання Клімук Л.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофрукт" ЛТД на рішення господарського суду Волинської області від 29.02.2016 року у справі №903/1291/15

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофрукт" ЛТД

про стягнення 214 640, 71 грн.

За участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_2,

відповідача - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області від 29.02.2016 р. у справі №903/1291/15 (суддя Пахолюк В.А.) позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофрукт" ЛТД про стягнення 214640,71 грн. задоволено.

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції з посиланням на ст.ст. 6, 11, 509, 530, 599, 610-612, 625-628 Цивільного кодексу України та ст.ст.174, 193 Господарського кодексу України, вказав, що у встановлені договором строки відповідач взяті на себе зобов'язання щодо оплати отриманого товару не виконав, у зв'язку з чим порушив (прострочив виконання) зобов'язання. З огляду на що, сплата трьох процентів річних від простроченої суми, так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування коштами, належними до сплати кредиторові. Суд, беручи до уваги, що кредитор вправі вимагати сплати боржником сум інфляційних нарахувань та трьох процентів річних як разом зі сплатою за користування ним коштами, так і окремо від неї, дійшов висновку про задоволення позовних вимог та стягнення 214640, 71 грн. інфляційних втрат.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофрукт" ЛТД звернулось до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржене рішення скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апелянт, зокрема, зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою ту обставину, що накладна на отримання матеріалів від імені ТОВ "Агрофрукт" ЛТД підписана не уповноваженою на те особою, а відповідно до п. 6.2. спірного договору купівлі-продажу від 30.03.2011 р. сторони не несуть відповідальності за порушення своїх зобов'язань, якщо воно сталося не з їх вини. Крім того, скаржник звертає увагу, що суд першої інстанції вказує на недоведеність відповідачем ТОВ "Агрофрукт" ЛТД неотримання товару від ФОП ОСОБА_1, однак не акцентує увагу, що позивач не довів в суді, де він купив цей товар.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а рішення господарського суду Волинської області від 29.02.2016 р. у справі №903/1291/15 залишити без змін.

У відзиві вказує на те, що рішенням господарського суду Волинської області від 07.10.2014 р. у справі №903/679/14, яке має відповідно до ч.3 ст.35 ГПК України преюдиційне значення, було стягнено 322767,98 грн. заборгованості за товар відпущений по накладній №1104 від 30.03.2011 р. на підставі договору купівлі-продажу від 30.03.2011 р. та 29050,35 грн. відсотків річних. Посилаючись на п.5.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013 р., позивач зазначив, що кредитор має право вимагати сплати боржником сум інфляційних втрат, як разом зі сплатою суми основного боргу, так і окремо від неї.

22.04.2016 р. від товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофрукт" ЛТД надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з неможливістю забезпечити явку представника в судове засідання та з метою належного представництва інтересів апелянта.

Колегія суддів з приводу заявленого клопотання вважає за необхідне зазначити, що стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до абз.1 п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 від 26.12.2011 р., у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Водночас, згідно ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог ч. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

З врахуванням вищенаведеного, судова колегія визнала за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача.

Розглянувши апеляційну скаргу та відзив на неї, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням господарського суду Волинської області від 07.10.2014 р., залишеним без змін постановою Вищого господарського суду України від 11.06.2015 р. у справі №903/679/14 за позовом приватного підприємця ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофрукт" ЛТД встановлено, що 30.03.2011 р. сторони уклали договір купівлі-продажу будівельних матеріалів, цегли будівельної, залізобетонних виробів, елементів будівельних конструкцій (п.2.1 договору) на загальну суму 350000,00 грн. (п.4.1 договору).

Пунктом 1.1 вказаного договору передбачено, що продавець (приватний підприємець ОСОБА_1) зобов'язується передати належний йому товар у власність покупцеві (товариству з обмеженою відповідальністю "Агрофрукт" ЛТД), а покупець зобов'язується прийняти товар та сплатити за нього на умовах договору. Оплата здійснюється після отримання товару (п.4.2.)

Однак відповідач неналежним чином виконав свої договірні зобов'язання перед позивачем з оплати поставленого товару, внаслідок чого виникла заборгованість.

Вказаним судовим рішенням господарського суду Волинської області присуджено до стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофрукт" ЛТД на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 322767,98 грн. заборгованості та 29050,35 грн. відсотків річних.

Відповідно до ч.3 ст.35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішенні Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року у справі за заявою №48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Зважаючи на вищенаведене, судом першої інстанції вірно застосовано положення ч. 2 ст. 35 ГПК України та визнано встановленим факт невиконання відповідачем основного зобов'язання за договором, відповідно апеляційний суд не досліджував у даній справі ті факти та обставини, що були досліджені судом першої інстанції у справі №903/679/14.

Натомість, як правильно встановлено судом першої інстанції, рішення господарського суду Волинської області від 07.10.2014 р. у справі №903/679/14 відповідач виконав у повному обсязі, сплативши 18.08.2015 р. - 358854,72 грн., що підтверджується випискою з особового рахунку позивача НОМЕР_1 (а.с.26) та не заперечується сторонами.

З огляду на несвоєчасне виконання відповідачем грошового зобов'язання в сумі 322767,98 грн., позивач звернувся із вимогою про стягнення з ТОВ "Агрофрукт" ЛТД інфляційних втрат на підставі ст.625 Цивільного кодексу України та постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013 р.

Визначаючи правову природу грошового зобов'язання, необхідно, перш за все виходити з правил ч. 1 ст. 509 ЦК України та ч.1 ст.173 ГК України, відповідно до яких зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України та ст. 174 ГК України, зокрема, з договорів та інших правочинів (угод).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За правилами ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічні вимоги до виконання господарських зобов'язань закріпленні в статті 193 Господарського кодексу України, за приписами якої суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч.1 ст.530 ЦК України).

Згідно зі ст.599 ЦК України за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Якщо зобов'язання не виконано належним чином, то воно не припиняється, а навпаки на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові обов'язки, у тому числі передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, оскільки остання унормовує, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до приписів ч. 2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, судом першої інстанції правомірно враховано, що саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст.625 ЦК України сум.

Як роз'яснено в пп. 1.3, 4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013 р. (далі - постанова Пленуму), з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

З огляду на те, що згадану статтю 625 ЦК України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов'язання", ця стаття застосовується до всіх грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов'язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов'язань.

Крім того, п.п.5.1 постанови Пленуму передбачає, що кредитор вправі вимагати, у тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом зі сплатою суми основного боргу, так і окремо від неї.

Слід зазначити, що передбачене законом право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору (постанова Вищого господарського суду України від 01.11.2012 р. у справі №5011-32/5219-2012).

Тобто, приписи частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України поширюються на правовідносини з прострочення виконання основного грошового зобов'язання, а відтак інфляційні втрати і відсотки річних нараховуються саме на суму основного боргу.

Проаналізувавши обставини справи та вимоги чинного законодавства, перевіривши наведений представником позивача розрахунок інфляційних втрат, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача 214640,71 грн.

Апеляційний суд не приймає до уваги твердження апелянта про залишення поза увагою суду першої інстанції обставини щодо відкриття кримінального провадження з приводу вчинення ФОП ОСОБА_1 шахрайських дій щодо ТОВ "Агрофрукт"ЛТД, за ч.1 ст.190 Кримінального кодексу України, та підписання накладної на отримання матеріалів від імені ТОВ "Агрофрукт" ЛТД №1104 від 30.03.2011 р. не уповноваженою на те особою, оскільки доказів наявності вироку суду, який набрав законної сили щодо вказаних обставин матеріали справи не містять.

Статтею 94 ГПК України передбачено, що апеляційна скарга повинна містити вимоги особи, яка її подає, а також підстави, з яких порушено питання про перегляд рішення, з посиланням на законодавство і матеріали, що є у справі або подані додатково.

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що у разі встановлення факту вчинення ФОП ОСОБА_1 щодо ТОВ "Агрофрукт" ЛТД шахрайських дій в кримінальному порядку, відповідач не позбавлений права звернутися до суду з заявою про перегляд рішення за нововиявленими обставинами відповідно до ст.112 ГПК України.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Волинської області від 29.02.2016 року у справі №903/1291/15 залишити без змін, апеляційну скаргу відповідача товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофрукт" ЛТД - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи №903/1291/15 повернути до господарського суду Волинської області.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Розізнана І.В.

Суддя Грязнов В.В.