ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"27" квітня 2016 р. Справа № 926/241/16
За позовом публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 Кредит в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ ОСОБА_1 кредит ОСОБА_2, м. Київ

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м. Чернівці

про стягнення заборгованості в сумі 39675,65 грн.

Суддя Т.І. Ковальчук

Представники:

Позивача ОСОБА_4, дов. № 5 від 02.09.2015 р.

Відповідача не зявився

СУТЬ СПОРУ:

Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ ОСОБА_1 Кредит ОСОБА_2 звернувся з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 05.1-173ю/2014/2-1 від 11.06.2014 р. у сумі 39675,65 грн., у тому числі 14529,55 грн. боргу за кредитом, 2548,46 грн. процентів за користування кредитом, 354,23 грн. пені за несвоєчасну сплату процентів, 3560,69 грн. пені за несвоєчасне повернення кредиту, 30,12 грн. 3% річних від простроченої суми процентів, 275,78 грн. 3% річних від простроченої суми процентів, 116,82 грн. інфляційних у звязку з простроченням сплати процентів, 760,00 грн. інфляційних у звязку з простроченням повернення кредиту, 2500 грн. штрафу за прострочку по кредиту та 15000,00 грн. штрафу за прострочку процентів.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що, уклавши з ПАТ ОСОБА_1 Кредит договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 05.1-173ю/2014/2-1 від 11.06.2014 р. та отримавши кредитні кошти у розмірі 50000 грн., відповідач неналежним чином виконував зобовязання за вказаним договором щодо строків повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом, унаслідок чого допустив заборгованість зі сплати зазначених платежів, за що йому нараховано пеню та штрафи відповідно до умов договору і три проценти річних за користування чужими коштами та інфляційні збитки згідно зі ст. 625 Цивільного кодексу України.

Провадження у справі порушено ухвалою від 19.02.2016 р., розгляд справи в судовому засіданні призначено на 03.03.2016 р. за участю представників сторін, позивача зобовязано надати додаткові докази по справі, відповідача відзив на позов та докази на його обгрунтування.

Ухвалою від 03.03.2016 р. розгляд справи в судовому засіданні відкладено на 11.03.2016 р. у звязку з неявкою представників сторін, за клопотанням представника позивача ухвалено розгляд справи здійснювати в режимі відеоконференції, проведення якої покладено на Шевченківський районний суд м. Києва.

У судове засідання 11.03.2016 р. відповідач повторно не зявився без повідомлення причин неявки, докази про вручення ФОП ОСОБА_3 ухвал від 19.02.2016 р. та від 03.03.2016 р. у матеріалах справи відсутні, відзиву на позов не надійшло, у звязку з чим ухвалою від 11.03.2016 р. розгляд справи в судовому засіданні відкладено на 14.04.2016 р., зазначеною ухвалою також викладено назву позивача в правильній редакції публічне акціонерне товариство ОСОБА_1 Кредит в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ ОСОБА_1 кредит ОСОБА_2, ухвалено проводити судове засідання 14.04.2016 р. у режимі відеоконференції та зобовязано відповідача забезпечити особисту явку чи явку уповноваженого представника в судове засідання в господарському суді Чернівецької області й надати відзив на позов.

Ухвалою від 14.04.2016 р. за клопотанням відповідача ФОП ОСОБА_3 продовжено строк вирішення спору на 15 днів до 04.05.2016 р. включно, розгляд справи в судовому засіданні відкладено на 27.04.2016 р. за участю представників сторін у режимі відеоконференції, відповідача зобовязано забезпечити особисту явку чи явку уповноваженого представника в судове засідання в господарському суді Чернівецької області, надати відзив на позов, попереджено про можливі наслідки невиконання вимог суду.

У судове засідання 14.04.2016 р. відповідач ФОП ОСОБА_3 не зявився без повідомлення причин неявки, однак це не перешкоджає розгляду справи, оскільки відповідача належним чином повідомлено про місце, дату і час розгляду справи та від нього через канцелярію суду 26.04.2016 р. надійшов відзив на позов з додатковими документами.

У відзиві ФОП ОСОБА_3 позовні вимоги визнав частково у розмірі 14529,55 грн. боргу по тілу кредиту, 2548,46 грн. боргу за процентами, 3914,92 грн. пені за прострочку повернення кредиту і сплати процентів, проти решти вимог заперечив, зазначивши, що інфляційні і три проценти річних не передбачені укладеним між ним і банком договором, а вимоги про стягнення штрафів у розмірі 2500 грн. та 15000 грн. дублюють його відповідальність за прострочення платежів, що суперечить конституційному положенню про заборону подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення. Окрім того, у відзиві відповідач зазначив, що не мав можливості вчасно завершити всі виплати по кредиту через те, що в звязку з неплатоспроможністю банку його рахунки були заблоковані, а з претензією позивач до нього не звертався, чим позбавив можливості добровільно врегулювати спір, як це передбачено договором, тому вважає, що спір виник з вини позивача, на якого й слід покласти судовий збір незалежно від результатів розгляду справи (а.с. 93-95).

Представник позивача в судових засіданнях 11.03.2016 р., 14.04.2016 та 27.04.2016 р. позовні вимоги підтримав, пояснив суду що відповідач неналежним чином виконував зобовязання щодо повернення траншів кредиту в установлені строки та допустив прострочку сплати процентів, у звязку з чим йому у відповідності до умов договору нараховано пеню і штрафи, а стягнення інфляційних та трьох процентів річних за користування чужими коштами за період прострочення грошових зобовязань передбачено статтею 625 ЦК України. Також представник позивача вказав, що банк звертався до відповідача з вимогою про добровільну сплату боргу, однак останній її не виконав, тому судовий збір за результатами розгляду спору належить покласти на відповідача.

Заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши матеріали справи, беручи до уваги викладене у відзиві відповідача, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини між сторонами, суд встановив наступне.

11.06.2014 р. між публічним акціонерним товариством ОСОБА_1 Кредит і фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 05.1-173ю/2014/2-1 (далі Кредитний договір), на виконання якого банк надав, а відповідач ФОП ОСОБА_3 отримав кредитні кошти у розмірі 50000,00 грн. з призначенням на придбання платіжних терміналів, поповнення обігових коштів (а.с. 10-19).

Фактичне отримання відповідачем коштів кредиту в розмірі 50000,00 грн. підтверджується меморіальним ордером № 8932082 від 12.06.2014 р. та випискою по особистому рахунку № 2062.6.073109.002 ФОП ОСОБА_3 за період з 11.06.2014 по 26.01.2016 (а.с. 21-37, 71).

Відповідно до умов Кредитного договору відповідач зобовязався:

- повернути отриманий кредит згідно обумовленого графіку щомісячно до 05 числа рівними частинами в розмірі 2083,33 грн., останнього місяця користування кредитом в розмірі 27083,37 грн., кінцевий термін погашення всіх траншів кредиту до 10 червня 2015 року включно (пункт 1.1.1);

- сплачувати щомісячно до 05 числа місяця, наступного за звітним, проценти за користування Кредитом у розмірі 23% річних, які нараховуються щомісячно в останній робочий день поточного місяця за період з останнього робочого дня попереднього місяця по день, що передує останньому робочому дню поточного місяця, а також в день повернення Кредиту в повній сумі (пункти 1.1.1, 2.5, 2.6);

- у разі прострочення повернення заборгованості за Кредитом понад 90 днів сплачувати проценти до моменту повернення заборгованості починаючи з місяця, в якому прострочення перевищило 90 днів, щомісячно в передостанній робочий день відповідного місяця.

Термін дії Кредитного договору сторони визначили з дати його укладення до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобовязань (пункт 7.3).

Як видно з виписки по особистому рахунку № 2062.6.073109.002 ФОП ОСОБА_3 за період з 11.06.2014 по 26.01.2016 та розрахунків позивача, відповідач не виконував належним чином взяті на себе зобовязання за Кредитним договором, а саме: не повернув у встановлений строк 10.06.2015 року, залишок коштів кредиту в розмірі 14529,55 грн. та не сплатив проценти за користування кредитом у розмірі 2548,46 грн., нараховані за період з травня 2015 р. по 21 січня 2016 року (а.с. 21-37, 38-41).

Відповідач у відзиві вказану заборгованість визнає, а причини, з яких, як стверджує ФОП ОСОБА_3, він не мав змоги вчасно завершити виплати за кредитом блокування рахунків позивача в звязку з введенням тимчасової адміністрації, суд до уваги не бере, оскільки на їх підтвердження відповідач не надав належних і допустимих доказів, як того вимагають статті 33, 34 Господарського процесуального кодексу України. Тобто в даному випадку прострочення кредитора суд не вбачає (ст. 613 ЦК України).

Постановою Правління ОСОБА_1 банку України від 28.08.2015 р. № 563 Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 Кредит відкликано з 31 серпня 2015 року банківську ліцензію ПАТ ОСОБА_1 Кредит та вирішено його ліквідувати, згідно з рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 28.08.2015 р. № 159 Про початок процедури ліквідації ПАТ ОСОБА_1 Кредит та делегування повноважень ліквідатора банку розпочато процедуру ліквідації ПАТ ОСОБА_1 Кредит з 31серпня 2015 року по 30 серпня 2016 року, уповноваженою особою фонду на здійснення ліквідації призначено ОСОБА_2 та делеговано йому повноваження ліквідатора ПАТ ОСОБА_1 Кредит, визначені статтями 37 та 38, частинами першою та другою статті 48 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб (а.с. 57-59).

Зазначеним Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, ОСОБА_1 банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відповідно до пункту 17 статті 1 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб уповноважена особа Фонду це працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

У пункті 5 частини 2 статті 37 зазначеного Закону унормовано, що Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право заявляти від імені банку позови майнового та немайнового характеру до суду, у тому числі позови про винесення рішення, відповідно до якого боржник банку має надати інформацію про свої активи. Отже, враховуючи, що відповідні повноваження делеговані Уповноваженій особі Фонду ОСОБА_2 у встановленому Законом порядку, позов заявлено належним позивачем.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України (параграф 2 глави 71 ЦК) встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, які регулюють відносини позики (ст.ст. 1046-1052 Цивільного кодексу).

Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості, а ч. 1 ст. 1048 ЦК встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено обовязок позичальника повернути позику в строк та в порядку, що встановлені договором.

За приписами статті 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 193 Господарського кодексу України також передбачено, що субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статтею 175 Господарського кодексу України встановлено, що майнові зобовязання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

У відповідності до статей 173-174 Господарського кодексу України господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку (ст. 509 ЦК України)

Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 статті 530 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обовязковим до виконання сторонами. Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

У судовому засіданні на підставі досліджених та оцінених у сукупності відповідно до правил статті 43 Господарського процесуального кодексу України належних і допустимих доказів встановлено невиконання відповідачем у визначені Кредитним договором строки зобовязання з повернення коштів кредиту у сумі 14529,55 грн. та сплати 2548,46 грн. процентів за користування кредитом, нарахованих за період з травня 2015 р. по 26 січня 2016 р., тому в цій частині вимог позов підлягає задоволенню.

За приписами ст.ст. 546 та 548 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, якщо це встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобовязань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою ОСОБА_1 банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно зі ст. 1 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Пунктом 4.2 Кредитного договору передбачено, що у разі прострочення позичальником строків сплати процентів та комісій, визначених цим договором та додатком № 1 до нього, а також прострочення строків повернення кредиту, визначених пп. 1.1.1, 2.4, 2.14.3, 4.4 цього договору, позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на суму заборгованості, що діяла у період невиконання зобовязань за цим договором.

Перевіривши розрахунки позивача щодо пені (а.с. 41-44), суд встановив, що позивачем не враховано вимоги ч. 6 ст. 232 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої нарахування санкцій за прострочення виконання зобовязання якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконане.

У пункті 1.12 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань розяснено, що з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має зясовувати обставини, повязані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у звязку з порушенням грошового зобовязання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобовязання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Відтак, оскільки іншого проти норми ч. 6 ст. 232 ГК України положення Кредитним договором не передбачено, з урахуванням дати початку прострочення кінцевого терміну погашення всіх траншів кредиту згідно пункту 1.1.1.2 Кредитного договору (11 червня 2015 року), строків сплати процентів згідно з пунктами 2.6 та 2.8 Кредитного договору і сум сплачених відповідачем процентів (а.с. 41, 98-114), пеня згідно з виконаним судом розрахунком підлягає нарахуванню і стягненню:

- за прострочення погашення всіх траншів кредиту: в сумі 2756,24 грн. за період з 26.07.15 р. по 11.12.15 р. та

- за прострочення сплати процентів: у сумі 334,92 за період з 26.07.2015 р. по 26.01.2016 р. (а.с. 117-118).

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд відхиляє заперечення відповідача, що оскільки Кредитним договором не передбачено сплату процентів річних за користування чужими коштами та інфляційних збитків, то відповідні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

У листі Верховного Суду України від 01.07.2014 р. Аналіз практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві серед іншого зазначено, що зобовязальнi правовiдносини, якi належать до грошових, досить рiзноманiтнi. Вони можуть бути частиною iнших оплатних зобовязань (наприклад, обовязок покупця сплатити грошi за придбаний товар, обовязок наймача оплатити користування майном тощо) або мати самостiйний характер (вiдносини позики, кредиту, банкiвського вкладу i под.).

У названому листі ВСУ також вказано, що за змiстом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування iнфляцiйних витрат на суму боргу та трьох процентiв рiчних входять до складу грошового зобовязання i є особливою мiрою вiдповiдальностi боржника (спецiальний вид цивiльно-правової вiдповiдальностI) за прострочення грошового зобовязання, оскiльки виступають способом захисту майнового права та iнтересу, який полягає у вiдшкодуваннi матерiальних втрат (збиткiв) кредитора вiд знецiнення грошових коштiв внаслiдок iнфляцiйних процесiв та отримання компенсацiї (плати) вiд боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторовi (постанови Верховного Суду України вiд 6 червня 2012 р. у справi № 6-49цс12, вiд 24 жовтня 2011 р. у справi № 6-38цс11).

Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Верховний Суд України також звернув увагу, що проценти, передбаченi ст. 625 ЦК, за своєю природою вiдрiзняються вiд процентiв, якi пiдлягають сплатi за правомiрне користування чужими грошовими коштами. Тому пiд час вирiшення спорiв про стягнення процентiв рiчних суд повинен визначити, чи позивач вимагає сплати процентiв за користування грошовими коштами, що були наданi як позика, кредиту, банкiвського вкладу, чи змiст вимоги полягає в застосуваннi вiдповiдальностi за порушення грошового зобовязання (ст. 625 ЦК).

Отже, повернення позичальником отриманого кредиту і сплата відсотків за користування кредитним коштами відповідно до кредитного договору є грошовим зобовязанням у розумінні ст. 509 Цивільного кодексу України, а тому його невиконання тягне за собою, в тому числі, настання наслідків, передбачених ч. 1 ст. 625 ЦК України.

Перевіривши відповідні розрахунки позивача, суд встановив, що за несвоєчасне повернення кредиту позивач зайво нарахував проценти річних за 10.06.2015 р. останній день погашення всіх траншів кредиту згідно з п. 1.1.1.2 Кредитного договору, тому здійснив відповідний перерахунок, в результаті чого 3% річних за несвоєчасне повернення кредиту за період з 11.06.2015 р. по 26.01.2016 р. складають 274,67 грн., 3% річних у звязку з несвоєчасною сплатою відсотків за користування кредитом в сумі 30,12 грн. за період з 06.07.2014 р. по 26.01.2016 р. нараховані позивачем правильно (а.с. 44-47, 119).

Судом також здійснено перерахунок інфляційних, оскільки позивач застосував неправильну методологію, визначаючи індекс інфляції за формулою: (сума прострочених процентів х індекс інфляції/100 сума прострочених процентів) х кількість днів прострочки (середня кількість днів у місяці).

Відповідно до розяснень, вміщених в пунктах 3.1, 3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань з наступними змінами і доповненнями, інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобовязання.

Згідно з Законом України Про індексацію грошових доходів населення індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті Урядовий курєр. Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України Про інформацію є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою (спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики), за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Враховуючи вказані розяснення пленуму Вищого господарського суду України, судом зроблено розрахунки індексу інфляції, відповідно до яких:

- інфляційні збитки в звязку з несвоєчасним погашенням відповідачем всіх траншів кредиту за період з 11.06.2015 р. по 26.01.2016 р. становлять 461,99 грн., а

- інфляційні збитки в звязку з несвоєчасною сплатою процентів за користування коштами кредиту за період з 06.07.2014 р. по 26.01.2016 р. - 42,48 грн. (розрахунок позивача а.с. 47-50, розрахунок суду а.с. 119-122).

Відтак, вимоги щодо 3% річних та інфляційних підлягають задоволенню в сумах, відповідно, 304,79 грн. (274,67 грн. + 30,12 грн.) та 504,47 грн. (461,99 грн. + 42,48 грн.).

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача штрафів у розмірі 2500 грн. за прострочку по кредиту та 15000 грн. за прострочку процентів, суд зазначає наступне.

Так, пунктом 4.3 Кредитного договору обумовлено, що у разі порушення позичальником вимог пунктів 3.3.2-3.3.16 цього договору позичальник зобовязаний сплатити кредитору штраф у розмірі 5% від суми максимального ліміту кредиту, визначеного п. 1.1.1 цього договору, за кожний випадок.

У наданих на вимогу суду письмових обгрунтуваннях стягнення штрафу позивач вказав, що сума максимального ліміту кредиту складає 50000 грн., відповідно до п. 3.3.5, п. 3.3.7 Кредитного договору Позичальник зобовязаний сплачувати Кредитору проценти в розмірі, передбаченому п. 1.1.1 цього Договору, та комісії в розмірах, зазначених в Додатку № 1 до цього договору, в порядку, визначеному п.п. 2.6, 2.8, 2.9, 2.13 цього Договору, та достроково повернути наявну заборгованість за Кредитом та сплатити нараховані проценти, комісії, можливі штрафні санкції у випадках, визначених п.п. 2.14.3, 3.2.6, 4.4, 5.4 цього Договору (а.с. 68-69).

Враховуючи, що відповідач до 10.06.2015 року не погасив кредит та не сплатив проценти за фактичний час використання кредиту, позивачем було нараховано штраф, який розраховується по формулі: Максимальний ліміт Кредиту Х 5 % Х кількість випадків = розмір штрафу, де «X» - математичний знак множення; «=» - математичний знак дорівнює.

Таким чином, розмір штрафу за прострочку кредиту становить 2500,00 грн. і розраховується:

50000,00 X 5 % X 1 = 2500,00 грн.

Також в письмових обгрунтуваннях позивач зазначив, що відповідно до п. 2.5 Кредитного договору (пункт 2.5 вказано помилково, в дійсності сплату процентів врегульовано в пунктах 2.6, 2.8 Кредитного договору - суд) сплата процентів за користування Кредитом здійснюється у валюті Кредиту щомісячно в останній робочий день поточного місяця за період з останнього робочого дня попереднього місяця, що передує останньому робочому дню поточного місяця, а також в день повернення заборгованості за Кредитом в повній сумі.

Згідно ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Таким чином, згідно пояснень позивача розмір штрафу за прострочку процентів становить 15000,00 гривень і розраховується:

50000,00 X 5 % X 6 =15000,00 грн.

Таким чином, з наведеного випливає, що штраф у розмірі 2500 грн. та 15000 грн. застосовано позивачем за ті ж самі порушення, за які відповідачеві нараховано пеню згідно з пунктом 4.2 Кредитного договору за прострочення строків сплати процентів та строків повернення кредиту.

Однак статтею 61 Конституції України закріплено основоположний принцип, відповідно до якого ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

У постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15 висловлена наступна правова позиція з даного питання.

Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 11128 Господарського процесуального кодексу України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 11116 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Таким чином, беручи до уваги відповідну правову позицію Верховного Суду України, суд дійшов висновку, що в частині вимог про стягнення з відповідача штрафів за прострочки по кредиту та процентах у позові належить відмовити.

В звязку з відмовою в задоволенні частини позовних вимог судовий збір слід покласти на сторони пропорційно задоволеним позовним вимогам зокрема на відповідача 728,55 грн. згідно з розрахунком суду (а.с. 123). При цьому суд не бере до уваги викладені у відзиві відповідача доводи в обгрунтування покладення судового збору в повному обсязі на позивача як на сторону, неправильні дії якої привели до виникнення спору (ч. 2 ст. 49 ГПК України), оскільки в ході розгляду справи встановлено невиконання зобовязань за Кредитним договором саме відповідачем, що й стало підставою для звернення позивача з позовом до господарського суду і часткового задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1, 12, 49, 82, 84, 116 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (58003, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 Кредит (юридична адреса: 04053, м. Київ, вул. Тургеневська, 52/58, , поштова адреса: 01601, м. Київ, площа Спортивна, 3, підїзд ІІ, поверх 4) 14529,55 грн. боргу за кредитом, 2548,46 грн. процентів за користування кредитом, 3091,16 грн. пені, 304,79 грн. три проценти річних, 504,47 грн. інфляційних, 728,55 грн. судового збору.

3. У решті вимог у позові відмовити.

З набранням судовим рішенням законної сили видати наказ.

У судовому засіданні 27.04.2016 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст підписано 28 квітня 2016 року

Суддя Т.І. Ковальчук