КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" травня 2016 р. Справа№ 910/774/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Шапрана В.В.

за участю представників:

позивача: Чернуха Г.О., довіреність № 34 від 23.09.2015,

відповідача: Левицька К.Ю., довіреність б/н від 25.01.2016.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Вайн Хауз Групп"

на рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2016

у справі №910/774/16 (суддя Князьков В.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Провайн"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вайн Хауз Групп"

про стягнення 828984,00 грн

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Провайн" звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вайн Хауз Групп" про стягнення заборгованості за поставлений та не повернений у строк товар в розмірі 778774,72 грн, пені у розмірі 42398,40 грн, інфляційних у розмірі - 4920,08 грн та 3% річних у розмірі 2890,80 грн.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 16.03.2016 позовні вимоги задоволені частково, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Вайн Хауз Групп" на Товариства з обмеженою відповідальністю "Провайн" основний борг у розмірі 778774 (сімсот сімдесят вісім тисяч сімсот сімдесят чотири) грн 72 коп., інфляційні у розмірі 4920 (чотири тисячі дев'ятсот двадцять) грн 08 коп., 3% річних у розмірі 2516 (дві тисячі п'ятсот шістнадцять) грн 21 коп., судовий збір у розмірі 11793 (одинадцять тисяч сімсот дев'яносто три) грн 16 коп. В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням суду, ТОВ "Вайн Хауз Групп" подало апеляційну скаргу, в якій просило суд скасувати рішення Господарського суду м. Києва від 16.03.2016 у справі №910/774/16, прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, апелянт стверджує, що визначена позивачем сума заборгованості не є остаточною, оскільки не доведена належними та допустимими засобами доказування.

Відповідач у своїх письмових запереченнях на апеляційну скаргу просив суд залишити без змін рішення Господарського суду м. Києва від 16.03.2016 у справі №910/774/16, а апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.04.2016 апеляційну скаргу ТОВ "Вайн Хауз Групп" прийнято до провадження та призначено до розгляду на 26.04.2016.

В судове засідання, яке відбулось 26.04.2016 з'явились представники позивача та відповідача. У даному судовому засіданні була оголошена перерва до 10.05.2016. Підставою для оголошення перерві стало письмове клопотання апелянта про відкладення розгляду справи.

У судовому засіданні 10.05.2016 представником апелянта повторно було подано клопотання про відкладення розгляду справи. Вказане клопотання вмотивоване тим, що представник відповідача не може приймати участь у даному судовому засіданні оскільки перебуває за межами України. Розглянувши вказане клопотання, колегія суддів відзначає наступне.

У матеріалах справи міститься довіреність, за якою присутній у судових засіданнях представник відповідача Левицька К.Ю. наділений повноваженнями представляти ТОВ "Вайн Хауз Групп" у суді апеляційної інстанції. З огляду на викладене у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи з підстав, зазначених заявником.

Приписами ст. 99 ГПК України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, розглянувши матеріали апеляційної скарги, дослідивши наявні докази у справі, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню. При цьому судова колегія бере до уваги наступне.

05.03.2014 між ТОВ "Провайн" (постачальник) та ТОВ "Вайн Хауз Групп" (покупець) було укладено Договір поставки №667 (надалі - Договір), згідно із п. 1.1 якого постачальник зобов'язується передати у власність покупця, а покупець прийняти та оплатити алкогольні напої, аксесуари та супутні товари.

Відповідно до п. 1.2. договору повний асортимент Товарів, що постачається в рамках цього договору постачальником покупцю визначається в Специфікації, що є додатком до цього Договору та складає його невід'ємну частину.

Згідно п. 4.1. договору загальна сума договору складається із суми вартостей усіх накладних до даного договору.

Додатковою угодою від 01.10.2014 за №1 до договору поставки №667 від 05.03.2014 сторонами внесено зміни до ч. б., п. 6.2. Розділу 6. Умови розрахунків, а саме: б) в разі поставки товару з наявних складів постачальника: - Оплата вартості товару виконується 1 раз на тиждень шляхом банківського переказу на рахунок постачальника при умові реалізації товару. Покупець зобов'язаний кожну п'ятницю тижня надавати постачальнику звіт стосовно реалізованої продукції на всіх торговельних пунктах шляхом відправлення даних на електронну адресу . Покупець зобов'язаний надавати можливість представнику постачальника здійснювати контроль над звітністю покупця стосовно реалізованої продукції шляхом перерахування залишків продукції в торговельному залі покупця. - пункт 6.5. виключити із тексту договору з подальшим коригуванням нумерації.

Додатковою угодою від 23.10.2015 за №2 до договору поставки №667 від 05.03.2014 (надалі - додаткова угода №2) сторони дійшли згоди достроково припинити (розірвати) Договір поставки з 20 жовтня 2015 року.

Пунктом 2 додаткової угоди №2 сторонами визначено, що заборгованість покупця перед постачальником за реалізований товар на дату підписання цієї додаткової угоди складає 364450,33 грн (триста шістдесят чотири тисячі чотириста п'ятдесят гривень 33 копійок).

Зазначена сума не є остаточною. Остаточно суму заборгованості сторони визначають у акті звірки взаємних розрахунків після повернення товару.

Відповідно до п. 3. додаткової угоди №2 товарні залишки на загальну суму 754081,99 грн (сімсот п'ятдесят чотири тисячі вісімдесят одна гривня 99 копійок, що знаходяться у покупця станом на 20 жовтня 2015 року, повертаються постачальнику на підставі товарних накладних, згідно з графіком повернення, зазначеним у п. 5 цієї Угоди.

Повернення товарних залишків відбувається в магазинах покупця (п. 4 додаткової угоди №2).

У відповідності до умов п. 5 додаткової угоди №2 сторони погодили графік повернення покупцем товарних залишків постачальнику.

Зазначені суми не є остаточними. Остаточні суми товарних залишків сторони визначають у акті звірки взаємних розрахунків після повернення товару, на підставі відкоригованих накладних на повернення товару.

У п. 6. додаткової угоди №2 сторони визначили, що після повернення всіх товарних залишків, вказаних у п. 5 цієї додаткової угоди, сторони підписують акт звірки взаєморозрахунків не пізніше 2 (двох) календарних днів з дати повернення товару з останнього магазину.

Остаточний взаєморозрахунок (погашення заборгованості покупця) має бути проведено не пізніше 10 (десяти) днів з моменту підписання акту звірки (п. 7 додаткової угоди №2).

Додаткова угода №2 набуває чинності з моменту її підписання та є обов'язковою до виконання сторонами (п. 8 додаткової угоди №2).

Відповідно до вимог ч.1 ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. В силу вимог ч.1 ст.525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні вимоги щодо виконання зобов'язань містяться і у ч.ч.1, 7 ст.193 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що на виконання умов додаткової угоди №2 до договору поставки №667 від 05.03.2014, відповідачем здійснено наступне.

Згідно графіку повернення товарних залишків, узгодженого Додатковою Угодою №2 відповідач взяв на себе зобов'язання повернути товарні залишки з магазину с. Лісники на суму 80 079, 93 грн.

Разом з тим, як вбачається із матеріалів справи 26.10.2015 відповідач надав позивачу наступні документи на повернення товару на загальну суму 79 383,85 грн, що підтверджується: накладною на повернення постачальнику № УТ-1342 від 26.10.2015 на суму 11 133,24 грн; накладною на повернення постачальнику № УТ-1343 від 26.10.2015 на суму 68 250,61 грн.

Згідно графіку повернення товарних залишків, узгодженого Додатковою Угодою №2 відповідач взяв на себе зобов'язання повернути товарні залишки з магазину за адресою: м. Київ, вул. Басейна, 13 на суму 64 462, 97 грн.

26.10.2015 відповідач надав позивачеві наступні документи на повернення товару на загальну суму 63282,55 грн, що підтверджується: накладною на повернення Постачальнику № УТ-1344 від 26.10.2015 на суму 29 215,12 грн; накладною на повернення Постачальнику № УТ-1345 від 26.10.2015 на суму 34 067,43 грн.

Згідно графіку повернення товарних залишків, узгодженого Додатковою Угодою №2 відповідач взяв на себе зобов'язання повернути товарні залишки з магазину за адресою: м. Київ, вул. Панаса Мирного, 2/44 на суму 83 564,82 грн.

30.10.2015 відповідач надав позивачеві наступні документи на повернення товару, на загальну суму 47 323,68 грн, що підтверджується накладною на повернення Постачальнику № УТ-1370 від 30.10.2015 на суму 47 323,68 грн.

Згідно графіку повернення товарних залишків, узгодженого Додатковою Угодою №2 відповідач взяв на себе зобов'язання повернути товарні залишки з магазину за адресою: м. Київ, пл. Львівська, 8А на суму 87 607,33 грн.

02.11.2015 відповідач надав позивачеві наступні документи на повернення товару на загальну суму 32 654,57 грн, що підтверджується: накладною на повернення Постачальнику № УТ-1378 від 02.11.2015 на суму 32 654,57 грн.

При цьому господарський суд зауважує, що в зазначеній накладній місце складання відповідачем вказано "м. Київ. вул. Горького 116", разом з тим, на накладній стоїть печатка Магазину №1 за адресою: м. Київ, площа Львівська. 8-А., а отже суд приходить до висновку, що фактично повернення товару було з магазину за адресою: м. Київ, площа Львівська, 8-А.

Згідно графіку повернення товарних залишків, узгодженого Додатковою Угодою №2 відповідач взяв на себе зобов'язання повернути товарні залишки з магазину за адресою: м. Київ, вул. Михайлівська, 19 на суму 102 926,79 грн.

12.11.2015 відповідач надав позивачеві наступні документи на повернення товару на загальну суму 36360,48 грн, що підтверджується накладною на повернення Постачальнику № УТ-1547 від 12.11.2015 на суму 36 360,48 грн.

Згідно графіку повернення товарних залишків, узгодженого Додатковою Угодою №2 відповідач взяв на себе зобов'язання повернути товарні залишки з магазину за адресою: м. Київ, вул. Саксаганського/Тарасівська, 48/15 на суму 103 020, 37 грн.

16.11.2015 відповідач надав позивачеві наступні документи на повернення товару на загальну суму 61 013,70 грн, що підтверджується накладною на повернення Постачальнику № УТ-1560 від 16.11.2015 на суму 36 311,10 грн; накладною на повернення Постачальнику № УТ-1561 від 16.11.2015 на суму 24 702,60 грн.

Згідно графіку повернення товарних залишків, узгодженого Додатковою Угодою №2 відповідач взяв на себе зобов'язання повернути товарні залишки з магазину за адресою: м. Київ, вул. Горького, 116 на суму 85 497,54 грн.

23.11.2015 відповідач надав позивачеві наступні документи на повернення товару на загальну суму 46597,08 грн, що підтверджується накладною на повернення Постачальнику № УТ-1576 від 23.11.2015 на суму 28 560,48 грн; накладною на повернення Постачальнику № УТ-1580 від 24.11.2015 на суму 18 036,60 грн.

Згідно графіку повернення товарних залишків, узгодженого Додатковою Угодою №2 відповідач взяв на себе зобов'язання повернути товарні залишки магазину за адресою: м. Київ, вул. Передова, 3 на суму 146 922,24 грн.

07.12.2015 відповідач надав позивачеві наступні документи на повернення товару на загальну 68266,56 грн, що підтверджується накладною на повернення товару Постачальнику № УТ-1644 від 07.12.2015 на суму 68 266,56 грн.

22.12.2015 відповідач повернув позивачеві товарні залишки на загальну суму 11 372,61 грн, що підтверджується: накладною № УТ- 1345-2 від 22.12.2015 на суму 5 229,68 грн (місце складання, м. Київ, вул. Басейна,13); накладною № УТ- 1378-2 від 22.12.2015 на суму 3 003,60 грн (місце складання: м. Київ, пл. Львівська, 8А); накладної № УТ- 1547-2 від 22.12.2015 на суму 2 764,20 грн (місце складання: м. Київ, вул. Михайлівська,19); накладною № УТ- 1561-2 від 22.12.2015 на суму 70,92 грн (місце складання: м. Київ, вул.Саксаганського/Тарасівська, 48/15); накладною № УТ- 1576-2 від 22.12.2015 на суму 304,21 грн (місце складання: м. Київ, вул. Горького 116).

У відповідності до умов п. 6 додаткової угоди №2 позивачем від кореговано накладні на повернення товару, зокрема:

Згідно відкоригованих накладних, фактично позивач на складі відповідача за адресою: с. Лісники отримав товарні залишки на загальну суму 66623,00 грн, що підтверджується накладною на повернення Постачальнику № УТ-1342 від 26.10.2015 на суму 10049,04 грн, накладною на повернення постачальнику № УТ-1343 від 26.10.2015 на суму 58250,61 грн; Актом розбіжностей до накладної на повернення постачальнику № УТ- 1342 від 26.10.2015; Актом розбіжностей до накладної на повернення постачальнику № УТ-1343 від 26.10.2015 (Вартість товару згідно накладних, виписаних відповідачем, не відповідала вартості фактично прийнятого товару як за кількістю так і за вказаною ціною повернення). При цьому, позивачем відкориговано накладні № УТ-1342 від 26.10.2015, № УТ-1343 від 26.10.2015 та сформовано накладну № УТ- 1345-2 від 22.12.2015, накладну № УТ- 1378-2 від 22.12.2015 та накладну № УТ- 1547-2 від 22.12.2015 щодо тих позицій товару, які було заявлено відповідачем до повернення з магазину за адресою: с. Лісники, вул. Ватутіна, однак поставка яких відбувалась до магазинів за іншими адресами у відповідності з фактичними даними.

Згідно відкоригованих накладних, фактично позивач на складі відповідача за адресою: вул. Басейна, 13 отримав товарні залишки на загальну суму 28257,04 грн, що підтверджується накладною на повернення Постачальнику № УТ-1344 від 26.10.2015 на суму 14 250,12 грн; накладною на повернення Постачальнику № УТ-1345 від 26.10.2015 на суму 14 006,92 грн; Актом розбіжностей до накладної на повернення Постачальнику № УТ- 1344 від 26.10.2015; Актом розбіжностей до накладної на повернення Постачальнику № УТ-1345 від 26.10.2015 (Вартість товару згідно накладних, наданих відповідачем не відповідала вартості фактично прийнятого позивачем товару як за кількістю, так і за вказаною ціною повернення). При цьому, позивачем відкориговано накладні № УТ-1344 від 28.10.2015; № УТ-1345 28.10.2015

Згідно відкоригованих накладних, фактично позивач на складі відповідача за адресою: вул. Панаса Мирного, 2/44 отримав товарні залишки на загальну суму 47 080,92 грн, що підтверджується Актом розбіжностей до накладної на повернення Постачальнику № УТ- 1370 від 30.10.2015 (Вартість товару згідно накладних, наданих відповідачем не відповідала вартості фактично прийнятого позивачем товару як за кількістю, так і за вказаною ціною повернення). При цьому, позивачем відкориговано накладну №1370 від 30.10.2015.

Згідно відкоригованих накладних, фактично позивач на складі відповідача за адресою: пл. Львівська,8А отримав товарні залишки на загальну суму 26656,99 грн, що підтверджується накладною на повернення Постачальнику № УТ-1378 від 02.11.2015 на суму 25 821,22 грн; накладною на повернення Постачальнику № УТ-1378-1 від 04.11.2015 на суму 835,78 грн; Актом розбіжностей до накладної на повернення Постачальнику № УТ- 1378 від 02.11.2015. (Вартість товару згідно накладних, наданих відповідачем не відповідала вартості фактично прийнятого позивачем товару як за кількістю, так і за вказаною ціною повернення). При цьому, позивачем від кореговано накладні та сформовано накладну № УТ- 1378-1 від 04.11.2015 щодо тих позицій товару, які було заявлено відповідачем до повернення за накладною № УТ-1378 від 02.11.2015, але на дату повернення в наявності його не було.

Згідно відкоригованих накладних, фактично позивач на складі відповідача за адресою: вул. Михайлівська, 19 отримав товарні залишки на загальну суму 13044,76 грн, що підтверджується Актом розбіжностей до накладної на повернення Постачальнику № УТ- 1547 від 12.11.2015. (Вартість товару згідно накладних, наданих відповідачем не відповідала вартості фактично прийнятого позивачем товару як за кількістю, так і за вказаною ціною повернення). При цьому, позивачем від кореговано накладну №УТ-1547 від 12.11.2015 та сформовано накладну №УТ-1547-1 від 17.11.2015 щодо тих позицій товару, які було заявлено відповідачем до повернення за накладною № УТ-УТ-1560 від 16.11.2015, але на дату повернення в наявності його не було.

Згідно відкоригованих накладних, фактично позивач на складі відповідача за адресою: вул. Саксаганського/Тарасівська, 48/15 отримав товарні залишки на загальну суму 49902,53 грн, що підтверджується Актом розбіжностей до накладної на повернення Постачальнику №1560 від 16.11.2015 та Актом розбіжностей до накладеної на повернення Постачальнику №1561 від 16.11.2015 (вартість товару згідно накладних, наданих відповідачем не відповідала вартості фактично прийнятого позивачем товару як за кількістю, так і за вказаною ціною повернення). При цьому, позивачем від кориговано накладну № УТ-1560 від 19.11.2015 і накладну № УТ-1561 від 19.11.2015 та сформовано накладну № УТ- 1560-1 від 24.11.2015 щодо тих позицій товару, які було заявлено відповідачем до повернення за накладною № УТ-1560 від 16.11.2015, але на дату повернення в наявності їх не було.

Згідно відкоригованих накладних, фактично позивач на складі відповідача за адресою: вул. Горького, 116 отримав товарні залишки на загальну суму 38015,78 грн, що підтверджується Актом розбіжностей до накладної на повернення Постачальнику №УТ-1576 від 23.11.2015 та Актом розбіжностей до накладної на повернення Постачальнику №УТ-1580 від 24.11.2015. (Вартість товару згідно накладних, наданих відповідачем не відповідала вартості фактично прийнятого позивачем товару як за кількістю, так і за вказаною ціною повернення). При цьому, позивачем від кореговано накладну № УТ-1576 від 25.11.2015 та накладну №УТ-1580 від 24.11.2015.

Згідно відкоригованих накладних, фактично позивач на складі відповідача за адресою: вул. Передова, 3 отримав товарні залишки на загальну суму 58803,93 грн, що підтверджується Актом розбіжностей до накладної на повернення Постачальнику №УТ-1644 від 07.12.2015. При цьому, позивач відкориговано накладну № УТ-1644 від 17.12.2015 та сформовано накладну № УТ- 1547-2 від 22.12.2015; накладну № УТ- 1561-2 від 22.12.2015; накладну № УТ- 1576-2 від 22.12.2015; накладну № УТ- 1378-2 від 22.12.2015; накладну № УТ- 1345-2 від 22.12.2015 щодо тих позицій повару, які було заявлено відповідачем до повернення з магазину за адресою: м. Київ, вул. Передова, 3, але поставка яких відбувалась до магазинів за іншими адресами у відповідності з фактичними даними.

22.12.2015 відповідач повернув позивачеві товарні залишки на загальну суму 11 372,61 грн, що підтверджується: накладною № УТ- 1345-2 від 22.12.2015 на суму 5 229,68 грн (місце складання, м. Київ, вул. Басейна,13); накладною № УТ- 1378-2 від 22.12.2015 на суму 3 003,60 грн (місце складання: м. Київ, пл. Львівська, 8А); накладної № УТ- 1547-2 від 22.12.2015 на суму 2 764,20 грн (місце складання: м. Київ, вул. Михайлівська,19); накладною № УТ- 1561-2 від 22.12.2015 на суму 70,92 грн (місце складання: м. Київ, вул. Саксаганського/Тарасівська, 48/15); накладною № УТ- 1576-2 від 22.12.2015 на суму 304,21 грн (місце складання: м. Київ, вул. Горького 116).

Отже, згідно даних ТОВ "Провайн" (відкоригованих накладних на повернення товару) ТОВ "Вайн Хауз Групп", на виконання умов Додаткової угоди №2 від 23.10.2015 повернуто товарних залишків на загальну суму 339757,61 грн.

Зазначені вище документи разом з Актом звіряння взаємних розрахунків за період з 05.03.2014 по 22.12.2015, у порядку передбаченому п. 6 Додаткової угоди №2 від 23.10.2015, позивач направив цінним листом з описом у двох екземплярах для підпису відповідачеві, що підтверджується копією опису вкладення у цінний лист направленого на адресу відповідача 13.01.2016, однак відповіді від ТОВ "Вайн Хауз Групп" позивач не отримав, будь-яких заперечень щодо кількості та вартості, які зазначені у відкоригованих накладних, відповідачем не надано.

Пунктом 6 додаткової угоди №2 від 23.10.2015 сторони погодили, що після повернення всіх товарних залишків, вказаних у п. 5 цієї додаткової угоди, сторони підписують акт звірки взаєморозрахунків не пізніше 2 (двох) календарних днів з дати повернення товару з останнього магазину.

Остаточний взаєморозрахунок (погашення заборгованості покупця) має бути проведено не пізніше 10 (десяти) днів з моменту підписання акту звірки (п. 7 додаткової угоди №2).

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Проте, всупереч умовам п. 6 укладеної додаткової угоди №2 і положенням ст.526 Цивільного кодексу України та ст.193 Господарського кодексу України, відповідач зазначений акт звірки розрахунків не підписав, вмотивованих заперечень щодо відкоригованих накладних позивачеві не надіслав.

У п. 1.7 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2014 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" зазначено, що днем пред'явлення вимоги кредитором слід вважати день, у який боржник одержав надіслану йому вимогу, а в разі якщо вимогу надіслано засобами поштового зв'язку і підприємством зв'язку здійснено повідомлення про неможливість вручення поштового відправлення, то днем пред'явлення вимоги є дата оформлення названим підприємством цього повідомлення. Оскільки згаданою статтею 530 ЦК України не визначена форма пред'явлення вимоги кредитором, останній може здійснити своє право як шляхом надіслання платіжної вимоги-доручення, так і шляхом звернення до боржника з листом, телеграмою, надіслання йому рахунка (рахунка-фактури) тощо. При цьому якщо боржник (відповідач) заперечує одержання ним такої вимоги, кредитор (позивач) зобов'язаний подати господарському суду докази її надіслання боржникові. Останній, зі свого боку, не позбавлений права подати докази неодержання ним вимоги кредитора (наприклад, довідку підприємства зв'язку про ненадходження на адресу боржника відповідного рекомендованого поштового відправлення). Ухилення боржника від одержання на підприємстві зв'язку листа, що містив вимогу (відмова від його прийняття, нез'явлення на зазначене підприємство після одержання його повідомлення про надходження рекомендованого або цінного листа) не дає підстав вважати вимогу непред'явленою.

Отже з урахуванням вищенаведеного та того, що відповідачем фактично не надано заперечень до відкоригованих накладних та акту звірки розрахунків, господарський суд приходить до висновку, що ТОВ "Вайн Хауз Групп" лише частково виконало своє зобов'язання щодо повернення не реалізованого товару, а саме у розмірі 339757,61 грн.

Згідно із ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

При цьому, судом встановлено, а відповідачем по суті не оспорено, що зобов'язання щодо оплати реалізованого товару у розмірі 364450,33 грн та вартості не повернутого товару у розмірі 414324,39 грн (на протязі 10 днів) у строк до 23.01.2016. ТОВ "Вайн Хауз Групп" не оплачено, про що свідчить довідка ТОВ "Провайн" про стан заборгованості за №52 від 15.03.2016.

Згідно з ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Виходячи з вищенаведених норм закону, відповідачем належним чином протягом розгляду справи не було надано належних доказів по справі на спростування позовних вимог.

За таких обставин, оскільки відповідач не надав суду жодних доказів належного виконання свого зобов'язання щодо оплати реалізованого товару у розмірі 364450,33 грн, а також доказів повернення у строк до 11.11.2015 не реалізованого товару на суму 414324,39 грн та не спростував заявлених позовних вимог в цій частині, суд дійшов висновку, що відповідачем було порушено положення ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, а тому позовні вимоги ТОВ "Провайн" про стягнення з ТОВ "Вайн Хауз Групп" заборгованості є правомірними та обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Відповідно до ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Вимога про стягнення з відповідача 42398,40 грн пені не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

В абзацах 3, 4 п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" роз'яснено, якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом. Так, нарахування пені у відповідному відсотковому розмірі від суми простроченого платежу передбачено статтею 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв", статтею 36 Закону України "Про телекомунікації", статтею 1 Закону України "Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій". У таких випадках нарахування пені здійснюється не за Законом України "Про відповідальність за невиконання грошових зобов'язань", а на підставі спеціального нормативного акта, який регулює відповідні правовідносини.

Судом установлено, що між сторонами даного спору укладено договір поставки №667 від 05.03.2014, а Додатковою угодою №2 від 23.10.2015 даний договір розірвано, при цьому, сторонами а ні в договорі поставки, а ні в додатковій угоді №2, якою розірвано договір поставки не погоджено відповідальність у вигляді пені, відтак сторони не передбачили права нарахування пені за порушення строків виконання зобов'язання. Також судом ураховано, що спеціальний законодавчий акт, яким було б визначено право на нарахування пені, виходячи з характеру спірних правовідносин, відсутній.

Враховуючи вищевикладене, пеня може бути передбачена умовами укладеного між сторонами правочину або нормами законодавства. Однак, як встановлено судом, договірних зобов'язань, якими було б передбачено нарахування пені, між сторонами не виникло, при цьому нормами чинного законодавства також не встановлено права позивача на нарахування пені, а тому вимога про стягнення 42398,40 грн пені не підлягає задоволенню.

У зв'язку із несвоєчасним виконанням відповідачем зобов'язань за договором, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача 3% річних за період з 23.10.2015 по 14.01.2016 у загальному розмірі 2890,80 грн та інфляційні втрати у розмірі 4920,08 грн за період з 23.10.2015 по 04.01.2016.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з пунктом 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з положеннями пунктів 3.1 та 3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до листа Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97, при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць; тому умовно потрібно вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад, травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

У позовній заяві позивачем заявлені вимоги про стягнення інфляційних в розмірі 4920,08 грн. За висновками суду, заявляти вимоги про стягнення суми інфляційних у меншому розмірі ніж передбачено законодавством, що за думкою позивача відповідає фактичним обставинам та правовідносинам сторін, є правом ТОВ "Провайн", як особи інтереси якої порушені.

У зв'язку з цим, вимоги позивача в частині стягнення з відповідача інфляційних у розмірі 4920,08 грн підлягають задоволенню.

Судом перевірено розрахунки позивача та встановлено, що позивачем при нарахуванні 3% річних не враховано умови частини другої статті 530 ЦК України.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач нараховує 3% річних на суму реалізованого та неоплаченого товару у розмірі 364450,33 грн починаючи з 23.10.2015 по 14.01.2016 та на суму неповернутого товару в розмірі 414324,39 грн починаючи з 04.01.2016 по 14.01.2016.

Разом з тим, згідно розрахунку суду: (364450,33 х 3 х 84 : 365 : 100 = 2516,21 грн), підлягає стягненню лише 2516,21 грн - 3% річних, оскільки нарахування річних на суму 414324,39 грн, з урахуванням вимог ч. 2 ст. 530 ЦК України, можливо лише з 24.01.2016, а тому за перерахунком суду з відповідача підлягає стягненню 3% річних в сумі 2516,21 грн.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дав належну оцінку обставинам справи і прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме: 778774,72 грн - основний борг, 4920,08 грн - інфляційних втрат та 2516,21 грн - 3% річних.

Таким чином, наведене вище та докази, які містяться в матеріалах справи, спростовують доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі.

Беручи до уваги наведене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам вірну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2016 у справі №910/774/16 відповідає фактичним обставинам справи, а відтак передбачених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Враховуючи вимоги ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за перегляд рішення в апеляційній інстанції покладається на апелянта (відповідача у справі).

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п.1 ч. 1 ст. 103, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Вайн Хауз Групп" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2016 у справі №910/774/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2016 у справі № 910/774/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/774/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя В.В. Андрієнко

Судді С.І. Буравльов

В.В. Шапран