РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.04.2016Справа №910/5584/16

За позовом Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дар-Трейд"

про стягнення 188 065,69 грн.

Суддя Якименко М.М.

Представники сторін:

від позивача: Вечірко С.І. - за довіреністю № 896 від 29.12.2015 року;

від відповідача: Балковський Є.Є. (директор).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дар-Трейд" про стягнення 188 065,69 грн. заборгованості, з яких 76 970, 00 грн. - основного боргу, 50 075, 34 грн. - пені, 5 387, 90 грн. - штрафу, 51 516, 66 грн. - інфляційних втрат, 4 115, 79 грн. - 3 % річних, 2 820, 99 грн. - судового збору.

Ухвалою від 01.04.2016 порушено провадження по справі та призначено її розгляд на 27.04.2016.

27.04.2016 в судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 27.04.2016 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Між позивачем (постачальник) та відповідачем (покупець) укладено Договір купівлі-продажу № 4 від 08 квітня 2014 року (далі - Договір), згідно умов якого позивач зобов'язався передати у власність відповідача борошно пшеничне вищого/першого ґатунку та мішки поліпропіленові (надалі - товар) в строки обумовлені даним Договором, а відповідач зобов'язався прийняти та оплатити товар відповідно до умов даного Договору і Специфікацій, які є невід'ємною частиною даного Договору (п. 1.1. Договору).

У відповідності до п. 3.2 Договору вартість кожної окремої партії товару та ціна за одиницю товару, що поставляється згідно з цим Договором, визначається у специфікації, яку сторони підписують на кожну окрему партію Товару.

На виконання умов Договору сторонами підписані специфікації № 1 від 08 квітня 2014 р. (на суму 683 240,00 грн.) та № 2 від 20 травня 2014 р. (на суму 26 970,00 грн.).

Відповідно до п. 5.1-5.2 Договору, відповідач здійснює оплату в розмірі 100% вартості Товару по кожній окремій поставці на розрахунковий рахунок позивача протягом 30 (тридцяти) банківських днів з дня отримання рахунку-фактури на Товар із зазначенням точної суми ПДВ. Обов'язки відповідача по оплаті товару вважаються виконаними в момент надходження грошових коштів на банківський рахунок позивача при здійсненні оплати вартості товару відповідно до реквізитів, зазначених у цьому Договорі.

Позивачем виставлено рахунки № 198 від 08.04.2014 р. на суму 683240,00 грн. та № 302 від 20.05.2014 р. на суму 26 970,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що відповідачем оплату за Договором проведено не у повному обсязі, а тільки частково перераховано грошові кошти на користь позивача на підставі рахунку № 198 від 08.04.2014 р. в розмірі 50 000,00 грн., а рахунку № 302 від 20.05.2014 р. на суму 26 970,00 грн. залишився не оплачений.

Отже, позивачем нараховано до стягнення з відповідача 76 970,00 грн. боргу (50 000,00 грн. неоплачений залишок по рахунку № 198 та 26 970,00 грн. неоплачена сума коштів згідно рахунку № 302).

З цих підстав позивач просить суд 76 970, 00 грн. - основного боргу, 50 075, 34 грн. - пені, 5 387, 90 грн. - штрафу, 51 516, 66 грн. - інфляційних втрат, 4 115, 79 грн. - 3 % річних.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Внаслідок укладення Договору між сторонами згідно ст. 11 ЦК України, виникли цивільні права та обов'язки. Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 ГК України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Статтею 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 Цивільного Кодексу України).

Як визначено частинами 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зазначене кореспондується зі ст. 525, 526 ЦК України відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Твердження позивача, що рахунок № 198 залишився неоплаченим на суму 50 000,00 грн. не відповідає дійсності, оскільки станом на 15.05.2014 року загальна сума оплачена по даного рахунку складала 659 589,88 грн., що підтверджується виписками з банківського рахунку відповідача (додаток № 5 до заперечення на позов).

01.03.2016 позивач та відповідач дійшли згоди про зарахування зустрічних вимог на підставі ст.601 Цивільного кодексу України, що випливають у Сторін із укладених договорів, строк виконання яких настав, підтвердженням чого є Акт про зарахування однорідних зустрічних вимог № 03/01 від 01.03.2016 року (копію долучено до матеріалів справи).

Таким чином, заборгованість Відповідача за рахунком № 302 від 20.05.2014 року на суму 26 952,00 грн. вважається оплаченою.

Тому, твердження позивача, що оплата по рахунку № 302 від 20.05.2014 року на суму 26 970,00 грн. відповідачем не здійснено, не відповідає дійсності.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження свої позовних вимог, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Крім того, слід зазначити, що у відповідності до ст. 258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Оскільки строк виконання основного зобов'язання встановлений до 10.05.2014 року - по рахунку № 198 та до 22.06.2014 року - по рахунку № 302, то строк позовної давності в один рік щодо стягнення штрафу та пені сплинув 10.05.2015 року по рахунку № 198 та 22.06.2015 року - по рахунку № 302.

Відповідно до матеріалів справи позивач нарахував штраф та пеню за період 10.05.2014 року по 04.03.2016 року по рахунку № 198 та з 22.06.2014 року по 04.03.2016 року по рахунку № 302, тобто за межами встановленого законом строку.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, на позивача покладаються витрати по сплаті судового збору.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 33, 34, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позовних вимог - відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Якименко М.М.

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 05.05.2016 року.