ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.05.2016р. Справа№ 914/511/16

Господарський суд Львівської області у складі судді Сухович Ю.О., при секретарі судових засідань ОСОБА_1, розглянувши матеріали справи

за позовом Публічного акціонерного товариства Укрсоцбанк, м.Київ

до відповідача-1 Товариства з обмеженою відповідальністю Виробниче підприємство АГРО СОЮЗ, м.Львів

до відповідача-2 Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія КАВЕРТОН, м.Київ

про визнання недійсним договору поруки від 19.03.2015р.

За участю представників сторін:

від позивача ОСОБА_2 представник (довіреність №02-36/766 від 17.03.2016р.); ОСОБА_3 представник (довіреність б/н від 15.12.2014р.);

від відповідача-1: не зявився;

від відповідача-2: не зявився.

Права та обовязки сторін передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України розяснено, заяви про відвід судді не поступали, клопотання про технічну фіксацію судового процесу не надходили. В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть спору: Публічне акціонерне товариство Укрсоцбанк подало на розгляд Господарського суду Львівської області позов до Товариства з обмеженою відповідальністю Виробниче підприємство АГРО СОЮЗ та до Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія КАВЕРТОН, про визнання недійсним з моменту укладення договору поруки від 19.03.2015р. укладеного між «Фінансова компанія «ПОЛІС» (право вимоги якого перейшло до ТзОВ «КАВЕРТОН») та Товариством з обмеженою відповідальністю Виробниче підприємство АГРО СОЮЗ.

Ухвалою суду від 25.02.2016р. порушено провадження у справі та призначено її до розгляду в судовому засіданні на 21.03.2016р.

Ухвалою суду від 18.03.2016р., на підставі п.п.4,6 ч.1 ст.63 ГПК України, повернуто без розгляду зустрічну позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю Виробниче підприємство АГРО СОЮЗ до Публічного акціонерного товариства Укрсоцбанк про визнання договору поруки від 19.03.2015р. дійсним.

Ухвалою суду від 21.03.2016р. розгляд справи було відкладено на 11.04.2016р.

Ухвалою суду від 11.04.2016р. розгляд справи відкладено на 25.04.2016р.

Ухвалою суду від 25.04.2016р. продовжено строк вирішення спору до 10.05.2016р. та відкладено розгляд справи на цю ж дату.

Представники позивача в судове засідання зявилися, позовні вимоги підтримали, повністю просили позов задоволити з підстав викладених у позовній заяві. Через канцелярію суду подали додаткові пояснення (вх.№17919/16 від 25.04.2016р.), в яких позивач звертає увагу суду, що даний позов подано банком не виключно як учасником справи про банкрутство, права та інтереси якого порушено як сторони у справі про банкрутство відповідача-1. В першу чергу оспорюваним правочином порушуються права позивача, як кредитора за кредитним договором, оскільки оспорюваний правочин укладено без належної згоди банку, отже його укладення порушило умови кредитного договору, у зв»язку з чим договір поруки від 19.03.2015р. підлягає визнанню недійсним. При цьому позивач посилається на судову практику постанову ВСУ у справі №3-43гс15 від 15.04.2015р., постанову ВГСУ від 01.12.2015р. у справі №914/100/15, від 19.05.2015р. у справі №910/16874/14. Зазначає, що факт включення чи не включення вимог позивача до реєстру вимог кредиторів відповідача-1 ніяк не впливає на право позивача звернутись до суду з метою захисту порушених прав та інтересів, оскільки банк просить визнати недійсним договір поруки з моменту його укладення.

Крім того, у поясненнях позивач наводить обґрунтування щодо свого права на звернення з позовом про визнання недійсним правочину в рамках позовного провадження. При цьому посилається на положення п.4 ст.10, ст.20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Зазначає, що відносно права на звернення з позовом про визнання недійсним договору в порядку позовного провадження є позиція Верховного суду України, зокрема постанова від 20.05.2015р.у справі №5016/1284/2012 (5/45), постанова від 24.06.2015р. у справі №15/116.

Також позивач у письмових пояснення зазначає, що провадження у справі не може бути припинено на підставі п.2 ч.1 ст.80 ГПК України,оскільки судом не було розглянуто питання недійсності оспорюваного правочину взагалі, з приводу цього не було прийнято жодного рішення, суд у справі про банкрутство відповідача-1 вирішив лише питання щодо допуску чи не допуску до розгляду відповідного клопотання.

Позовні вимоги мотивовані порушенням відповідачем-1 умов кредитного договору від 03.09.2010р. №126-СВ укладеного між ВАТ "УніКредит Банк" (правонаступником усіх прав та обов"язків якого є ПАТ "Укрсоцбанк") та ТзОВ Виробниче підприємство АГРО СОЮЗ, зокрема п.8.3. щодо заборони одержання кредитів, залучення коштів від третіх осіб без попередньої згоди банку. У зв"язку з тим, що оспорюваний правочин укладений з перевищенням господарської компетенції та в той час коли відповідач-1 вже не виконував свої зобов"язання за кредитним договором, позивач посилаючись на порушення його прав та інтересів, на підставі ст.203, ч.1 ст.207, ч.ч.1,3. ст.215 ЦК України, ст.ст.55, 217 ГК України просить визнати недійсним з моменту його укладення договір поруки від 19.03.2015р.

Відповідач-1 явку повноважного представника в судове засідання повторно не забезпечив, причин неявки не повідомив. Факт надсилання відповідачу-1 ухвали суду від 25.04.2016р. про відкладення розгляду справи на 10.05.2016р. підтверджується списком згрупованих внутрішніх відправлень рекомендованих листів №484 від 27.04.2016р., та узгоджується з позицією Вищого господарського суду України викладеною у третьому абзаці п.п. 3.9.1 п.п.3.9 п.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції.

06.05.2016р. представником відповідача-2 через канцелярію суду подано клопотання (вх.№19451/16 від 06.05.2016р.) про долучення до матеріалів справи договору поруки від 19.03.2015р. та договору про відступлення права вимоги від 01.09.2015р., які витребовувались ухвалами суду.

Відповідач-2 явку уповноваженого представника у судове засідання повторно не забезпечив, вимог ухвал суду не виконав. Факт надсилання відповідачу-2 ухвали суду від 25.04.2016р. про відкладення розгляду справи на 10.05.2016р. підтверджується списком згрупованих внутрішніх відправлень рекомендованих листів №484 від 27.04.2016р., та узгоджується з позицією Вищого господарського суду України викладеною у третьому абзаці п.п. 3.9.1 п.п.3.9 п.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції.

Відповідач-2 попередньо, через канцелярію суду подав відзив на позовну заяву б/н від 16.03.2016р. (вх. №10660/16 від 16.03.2016р.), де зазначає, що законом чітко визначений перелік підстав, з яких оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним і порушення відповідачем-1 своїх зобовязань за кредитним договором №126-СВ від 03.09.2010р. не може вважатись підставою для визнання оспорюваного позивачем правочину недійсним. З посиланням на судову практику відповідач зазначає, що укладення відповідачем-1 оспорюваного позивачем договору без згоди банку є порушенням його договірних зобовязань перед ПАТ Укрсоцбанк, однак не є підставою для визнання договору укладеного між відповідачами недійсним.

Крім того, відповідач-2 зазначає, що позовні вимоги ПАТ Укрсоцбанк є необгрунтованими в частині порушення його прав укладенням договору поруки від 19.03.2015р. укладеного між «Фінансова компанія «ПОЛІС» (право вимоги якого перейшло до ТзОВ «КАВЕРТОН») та Товариством з обмеженою відповідальністю Виробниче підприємство АГРО СОЮЗ та звертає увагу, що у звязку із порушенням ухвалою господарського суду Львівської області від 29.10.2015р. справи про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю Виробниче підприємство АГРО СОЮЗ, вимоги ПАТ Укрсоцбанк належить розглядати в межах справи про банкрутство. З врахуванням вказаного, відповідач-2 просить припинити провадження у справі у звязку із порушенням позивачем правил встановлення підсудності справ господарським судам.

Відповідач-2 також зазначає, що ухвалою Господарського суду Львівської області у справі №914/3604/15 про банкрутство відповідача-1, позивачу було відмовлено у включенні грошових вимог в сумі 134 588 582,51 грн. до реєстру кредиторів відповідача-1. Отже, на думку відповідача-2, позивач не обгрунтував, яким чином укладення оспорюваного договору впливає на права або інтереси позивача та порушує їх.

Крім того, відповідач-2 у відзиві зазначає, що заява про визнання недійсним оспорюваного позивачем договору була розглянута Господарським судом Львівської області та ухвалою від 01.03.2016р. у справі №914/3604/15 у задоволенні вимог позивача було відмовлено.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд вважає за можливе розглянути справу відповідно до ст.75 ГПК України при відсутності представників відповідачів, за наявними у ній матеріалами, яких достатньо для вирішення спору по суті.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши зібрані докази та заслухавши пояснення представників позивача, суд встановив:

03.09.2010р. між ВАТ "УніКредит Банк" (правонаступником усіх прав та обов"язків якого є ПАТ "Укрсоцбанк"; далі по тексту банк) та ТзОВ Виробниче підприємство АГРО СОЮЗ (позичальник) було укладено кредитний договір №126-СВ.

Відповідно до умов п.1.1. договору банк відповідно до умов та на термін цього договору надає позичальнику револьверну кредитну лінію без зобов"язання надання із загальною сумою кредиту 4 400 000,00 доларів США з можливістю отримувати в доларах США, євро, гривні та з терміном кредиту до 03.09.2011р. з урахуванням обмежень, визначених у договорі. Фінансування надано з метою поповнення обігових коштів позичальника.

До вказаного кредитного договору було укладено 14 додаткових угод, якими вносились зміни до нього.

Додатковою угодою №1 до додаткової угоди №11 від 09.12.2013р. кредитний договір №126-СВ від 03.09.2010р. було викладено у новій редакції.

Умовами п.8.3 кредитного договору в редакції додатку №1 до додаткової угоди №11 від 09.12.2013р., передбачено, що позичальник без попередньої письмової згоди банку зобов"язується не здійснювати наступні операції: одержання кредитів, залучення коштів від третіх осіб; відкриття непокритих акредитивів, надання у якості наказодавця; надання порук, надання гарантій в якості принципала; вчинення авалю векселів; виплату дивідендів; іпотеки, застави або іншого обтяження своїх поточних або майбутніх активів будь-якими зобов"язаннями, за винятком будь-якої іпотеки, застави або іншого обтяження, створеного відповідно до договору або обов"язку з ним; будь-якої іпотеки, застави або іншого обтяження, існуючого на дату цього договору, за умов, що позичальник письмово повідомив банк про таке обтяження до дати цього договору.

Так, зокрема згідно додаткової угоди №14 до кредитного договору, сторони домовились викласти п.1.1. договору в наступній редакції: "Банк відповідно до умов цього договору надає позичальнику фінансування із загальною сумою фінансування 8 625 397,50 доларів США з можливістю отримання в доларах США, євро та гривні та з терміно фінансування до 28.02.2015р".

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 29.10.2015р. порушено провадження у справі №914/3604/15 про банкрутство позичальника за кредитним договором - ТзОВ Виробниче підприємство АГРО СОЮЗ, введено процедуру розпорядження майном.

30.10.2015р. на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України розміщено оголошення про порушення провадження у справі №91/3604/15 про банкрутство ТзОВ Виробниче підприємство АГРО СОЮЗ. ПАТ "Укрсоцбанк" звернувся з кредиторськими вимогами до боржника на загальну суму 134 558 582,51 грн.

09.12.2015р ПАТ "Укрсоцбанк" отримав від арбітражного керуючого повідомлення за вих.№02/01/39-30 від 04.12.2015р. про визнання кредиторських вимог позивача частково, в сумі 80 436,00 грн. з яких 2 436,00 грн. перша черга, 78 000,00 четверта черга.

При ознайомленні із матеріалами справи №914/3604/15 позивачу стало відомо, що ТзОВ "Фінансова компанія "КАВЕРТОН" також звернулось до боржника з вимогами на загальну суму 990 000,00 доларів США, що станом на 27.11.2015р. відповідно до офіційного курсу НБУ складало 23 354 100,00 грн. які виникли на підставі укладеного 19.03.2015р. між відповідачами договору поруки (право вимоги до відповідача-2 за договором поруки перейшло відповідно до договору відступлення права вимоги грошових зобов»язань за кредитним договором та права вимоги за договором забезпечення від 01.09.2015р.).

19.03.2015р. між ТзОВ «Фінансова компанія «ПОЛІС» (кредитор) та ТзОВ Виробниче підприємство АГРО СОЮЗ (поручитель) укладено договір поруки, предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання ТзОВ «ВІРТО-СЕРВІС» (боржник) його зобов»язань за кредитним договором №27/08В від 23.07.2008р. зі змінами та доповненнями, який укладений між боржником та ПАТ «ВТБ БАНК», у розмірі, який визначений в п.2 цього договору.

Згідно п.2 договору поруки сторони дійшли згоди, що розмір зобов»язання поручителя за цим договором забезпечення зобов»язань боржника за кредитним договором, не перевищуватиме 990 000,00 доларів США, що станом на дату укладення цього договору відповідно до офіційного курсу НБУ складає 23156100,00 грн.

Згідно п.3 договору поруки кредитор засвідчує та гарантує, що станом на дату укладення цього договору належним чином набув право вимоги до боржника за кредитним договором на підставі договору про відступлення права вимоги до боржника за кредитним договором та права вимоги за договорами забезпечення від 13.01.2015р. зі змінами та доповненнями, який укладений між кредитором та ПАТ «ВТБ Банк».

01.09.2015р. між ТзОВ «Фінансова компанія «ПОЛІС» (первісний кредитор) та ТзОВ «Фінансова компанія «КАВЕРТОН» (новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги зобов»язань за кредитним договором та права вимоги за договорами забезпечення.

Згідно вказаного договору первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору своє право вимоги заборгованості, а новий кредитор набуває право вимоги та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги за заборгованістю ціну договору у порядку та строки встановлені цим договором (п.2.1. договору).

Розмір заборгованості боржника, права вимоги до якого відступає на дату укладання цього договору, складає 5087564,89 доларів США, еквівалент яких за офційним курсом НБУ на дату укладання цього договору складає 110936484,12 грн., про що сторони складають акт приймання-передачі права вимоги згідно зразка, наведеного в додатку до договору (п.2.2. договору).

Згідно п.3.1.4. договору одночасно з переходом права вимоги за даним договором до нового кредитора, з метою забезпечення виконання зобов»язань боржника за кредитним договором, в порядку передбаченому чинним законодавством України, здійснюється перехід права вимоги за договорами поруки, що укладені з метою забезпечення виконання зобов»язань боржника за кредитним договором.

Серед вказаних договорів поруки зазначено й оспорюваний позивачем договір поруки від 19.03.2015р. укладений з ТзОВ «Виробниче підприємство «Агро-Союз».

Між ТзОВ «Фінансова компанія «ПОЛІС» (первісний кредитор) та ТзОВ «Фінансова компанія «КАВЕРТОН» (новий кредитор) було підписано акт приймання-передачі права вимоги до договору про відступлення права вимоги грошових зобов»язань за кредитним договором та права вимоги за договорами забезпечення, відповідно до якого передано документи, що підтверджують право вимоги.

Згідно п.1. ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, відповідно до укладеного договору відступлення права вимоги до відповідача-2 (ТзОВ «Фінансова компанія «КАВЕРТОН») перейшло право вимоги до відповідача-1 (ТзОВ Виробниче підприємство АГРО СОЮЗ) за договором поруки від 19.03.2015р. на суму 990 000,00 доларів США.

Позивач зазначає, що уклавши оспорюваний договір відповідач-1 обтяжив себе додатковими зобов"язаннями перед третьою особою, що не сприяло поверненню кредиту по кредитному договору №126-СВ від 03.09.2010р. та виконанню зобов"язань відповідачем-1 за кредитним договором.

Оспорюваний правочин укладено з перевищенням господарської компетенції, оскільки відповідно до умов кредитного договору погоджених сторонами відповідач-1 не мав права без попереднього погодження з банком укладати договір поруки, оскільки останній обтяжує відповідача-1 додатковими грошовими зобов»язаннями перед третьою особою. Банком згода на укладення такого договору не надавалась, більше того, він не був повідомлений про існування такого договору чи про намір його укладення. А так, як даний договір укладено у період коли відповідач-1 вже не виконував свої зобов"язання за договором кредиту позивач вважає, що оспорюваний договір прямо порушує права та інтереси банку, зокрема щодо повернення наданих відповідачу-1 грошових коштів.

Враховуючи, що позивач не є стороною оспорюваного ним договору, право на звернення до суду він обгрунтовує ст.15, ч.2 ст.16 ЦК України.

Посилаючись на положення ст.203, ч.1 ст.207, ч.1, ч.3 ст.215 ЦК України, ст.55, 217 ГК України позивач просить визнати недійсним з моменту укладення договір поруки від 19.03.2015р. укладений між «Фінансова компанія «ПОЛІС» (право вимоги якого перейшло до ТзОВ «КАВЕРТОН») та Товариством з обмеженою відповідальністю Виробниче підприємство АГРО СОЮЗ.

При прийнятті рішення суд виходить із наступного:

Згідно ч.1 ст.11 ЦК України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Відповідно до п.1.ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Договір є двостороннім, якщо правами та обовязками наділені обидві сторони договору. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів.

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Власне, це ті умови, на яких сторони погодилися виконувати договір. Зміст договору як підстави виникнення цивільно-правового зобовязання визначається тими правами та обовязками, які взяли на себе учасники договору відповідно до умов договору і які у ньому закріплені.

Відповідно до ст.638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч.1 ст.181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Відповідно до ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підпис сторони (сторін) на правочині підтверджує форму правочину, в якій його вчинено (письмово), а відповідно, сам факт вчинення правочину юридичними особами підтверджується наявністю печатки (печаток) на документі, що має письмову форму.

Таким чином, наявністю печаток кредитора та поручителя на договорі поруки від 19.03.2015р. та підписів уповноважених осіб підтверджується факт вчинення договору.

Відповідно до положень ст.546 ЦК України порука є одним із видів забезпечення виконання зобов»язань.

Так, зокрема згідно ст.533 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Законодавство не встановлює будь-яких обмежень щодо осіб за договором поруки. Тому поручителем може бути як юридична, так і фізична особа. Чинним цивільним законодавством не передбачено обмеження суми поруки.

Зміст оспорюваного договору, як підстави виникнення цивільного-правового зобовязання, визначається тими правами та обовязками, які взяли на себе учасники (сторони) цього договору: кредитор (ТзОВ «Фінансова компанія «ПОЛІС» (право вимоги якого перейшло до ТзОВ «КАВЕРТОН») та поручитель (ТзОВ "Виробниче підприємство "АГРО-СОЮЗ"), відповідно до умов цього договору.

Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним, може бути заявлена як одною зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням цього правочину.

Позивач не є стороною договору позики; зміст вказаного договору не містить умов (пунктів), визначених на розсуд кредитора та поручителя і погоджених ними, стосовно, зокрема, обмеження в укладенні договору з тих мотивів, що між відповідачем-1 та позивачем укладено кредитний договір.

Особи за власним волевиявленням вправі приймати рішення про вступ у договірні відносини (укладення договору), внесення змін до нього тощо. Це обумовлено вольовими засадами сторін, оскільки договір являється правочином, тобто усвідомленими діями сторін, які його вчиняють.

В обґрунтування заявлених вимог банк посилається на те, що відповідач-1 не сплатив боргу за кредитним договором перед банком та не погоджував з банком виконання своїх зобов"язань перед відповідачем-2.

Надаючи юридичну оцінку вищевказаним доводам позивача, та перевіряючи їх на предмет відповідності фактичним обставинам спірних правовідносин, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Посилання банку на порушення відповідачем-1 умов п.8.3. кредитного договору в редакції додатку №1 до додаткової угоди №11 від 09.12.2013р., у якому зазначено, що позичальник (відповідач-1) без попередньої письмової згоди банку зобов"язується не здійснювати серед іншого одержання кредитів, залучення коштів від третіх осіб не є і не може бути підставою, в розумінні норм чинного законодавства, для визнання договору недійсним.

Пункт 8.3, на який посилається позивач, міститься в кредитному договорі у якому банк є стороною, відповідно, у випадку порушення чи неналежного виконання зобовязань за вказаним договором відповідачем-1 банк вправі застосовувати до порушника передбачені договором та чинним законодавством види відповідальності.

Заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Як вбачається із вищенаведеним норм Цивільного кодексу України, законодавством визначено перелік вимог, порушення яких є підставою для визнання правочину недійсним. Вчинення правочину всупереч цивільно-правового договору, не може бути підставою для недійсності такого правочину.

Наслідки порушення стороною зобов"язань по договору, визначені у ст.611 ЦК України.

Так, згідно ст.611 ЦК України, разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відтак, як вже вище зазначалось, позивач у зв"язку з порушенням відповідачем-1 умов кредитного договору, має право на застосування наслідків порушення зобов'язання визначених умовами кредитного договору та закону.

Вирішуючи спір про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 ГПК України.

Отже, порушення відповідачем-1 п.8.3 кредитного договору в редакції додатку №1 до додаткової угоди №11 від 09.12.2013р., не є і не може бути підставою, в розумінні норм чинного законодавства, для визнання оспрюваного позивачем договору поруки недійсним.

Відповідно до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Щодо позиції ПАТ «Укрсоцбанк» про порушення відповідачем-1 господарської компетенції, що є на його думку підставою для визнання договору поруки недійсним, суд зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст.55 ГК України суб'єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов'язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов'язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст.207 ГК України господарське зобовязання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосубєктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

В силу наведених законодавчих норм визнанню недійсним підлягає, зокрема, господарське зобовязання, вчинене учасниками господарських відносин з порушенням хоч би одним із них господарської компетенції (спеціальної правосубєктності). Вказані положення обмежують укладення так званих позастатутних правочинів.

Спеціальна правосуб"єктність - це передбачена нормами права здатність виступати учасником правовідносин. Це складна юридична властивість, яка складається з правоздатності, дієздатності і деліктоздатності . Правосуб'єктність об'єднувальна категорія, що відображає ситуацію, коли правоздатність і дієздатність нероздільні у часі та об'єднані.

Господарська компетенція як сукупність господарських прав та обовязків, встановлених чинним законодавством для певного виду господарських організацій, виникає у господарській організації з моменту її офіційного створення і є видовою, тобто аналогічною для господарських організацій певного виду.

Для зясування питання наявності або відсутності у субєкта господарювання права, необхідного для укладення відповідного правочину, слід враховувати, що правосубєктність будь-якої юридичної особи є спеціальною, оскільки визначається встановленими цілями її діяльності відповідно до закону та/або установчих документів даної юридичної особи.

Підставою недійсності господарського зобов'язання за статтею 207 Господарського кодексу України є укладення учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності).

Цивільна правоздатність юридичної особи, за загальним правилом, є універсальною, тобто відповідна особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки, як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині (частина перша статті 91 ЦК України), а відтак вправі вчиняти будь-які не заборонені законом правочини.

Відповідно до ч.4 ст.91 ЦК України цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Цивільна правоздатність юридичної особи може бути обмежена лише за рішенням суду (ч.2 ст.91 ЦК України).

Згідно ч.1-ч.3 ст.14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Виконання цивільних обов'язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства.

Господарська компетенція як сукупність господарських прав та обовязків, встановлених чинним законодавством для певного виду господарських організацій, виникає у господарській організації з моменту її офіційного створення і є видовою, тобто аналогічною для господарських організацій певного виду.

Згідно ч.4 ст.57 ГК України суб'єкти господарювання реалізують свою господарську компетенцію на основі права власності, права господарського відання, права оперативного управління відповідно до визначення цієї компетенції у цьому Кодексі та інших законах.

Відповідно до положень ст.12 ГК України обмеження щодо здійснення підприємницької діяльності, а також перелік видів діяльності, в яких забороняється підприємництво, встановлюються Конституцією України та законом.

Для зясування питання наявності або відсутності у субєкта господарювання права, необхідного для укладення відповідного правочину, слід враховувати, що правосубєктність будь-якої юридичної особи є спеціальною, оскільки визначається встановленими цілями її діяльності відповідно до закону та/або установчих документів даної юридичної особи.

Як передбачено ст.19 ГК України суб'єкти господарювання мають право без обмежень самостійно здійснювати господарську діяльність, що не суперечить законодавству.

Відповідно до ч.1 ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Слід зазначити, що обмеження дієздатності (господарської компетенції) суб"єкта господарювання можливе у випадках передбачених законодавством, статутними документами суб"єкта господарювання, або таке обмеження може бути визначене у правочині за погодженням сторін у випадках, передбачених законом.

Перевищення господарської компетенції, наслідком якого є визнання правочину недійсним, може мати місце, у випадку, коли відбулось перевищення господарської компетенції, обсяг якої визначено законом, статутними (внутрішніми) документами суб"єкта господарювання, правочинами у випадках, передбачених законом.

Водночас, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту наявності обмеження господарської компетенції у відповідача-1, а положення п.8.3. кредитного договору, в силу закону не є обмеженням господарської компетенції.

Щодо посилання позивача, у додаткових поясненнях до позовної заяви, на судову практику (постанови Верховного суду України, Вищого господарського суду України), як підтвердження обгрунтування своїх позовних вимог, слід зазначити, що у вказаних постановах суди визнавали недійсними правочини про відступлення права вимоги з посиланням на положення ст.516 ЦК України, якою передбачено, що заміна кредитора у зобов"язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом та ч.1 ст.203 ЦК України, оскільки у спірних договорах передбачали необхідність погодження заміни боржника, чого не було погоджено.

Посилання відповідача-2 на неможливість розгляду вказаного спору поза межами справи про банкрутство, з посиланням на ч.4 ст.10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" судом відхиляються, як безпідставні та спростовуються положеннями ч.1 ст.20 вказаного Закону, відповідно до якої кредитори боржника не позбавлені права на звернення із окремим позовом про визнання договору недійсним у позовному провадженні.

Твердження відповідача-2 у відзиві на позовну заяву про те, що заява про визнання недійсним оспорюваного договору була розглянута Господарським судом Львівської області в межах справи про банкрутство відповідача-1 та ухвалою у справі №914/3604/15 від 01.03.2016р. у задоволенні вимог позивача було відмовлено, не відповідає дійсності зважаючи на наступне.

Як вбачається з ухвали Господарського суду Львівської області від 01.03.2016р. у справі №914/3604/15, суд відмовив ПАТ "Укрсоцбанк" у задоволенні його клопотання про визнання недійсними, в порядку ст.83 ГПК України, оспорюваного договору з посиланням на те, що банк не звертався до суду із заявою в порядку ст.20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника та визнання його або визнання його банкрутом".

Оскільки суд у справі про банкрутство відповідача-1 не розглядав по суті заяву позивача про визнання недійсним договору поруки від 19.03.2015р., відтак, твердження відповідача-2 про те, що заява про визнання недійсним оспорюваного договору була розглянута Господарським судом Львівської області не відповідає дійсності.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Підсумовуючи вищенаведене, слід зазначити, що позивачем всупереч положенням ст.33 ГПК України, не доведено належними та допустимими доказами наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Відповідно до ст.43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно із ст.34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Сплачений позивачем судовий збір відповідно до ст.49 ГПК України слід покласти на позивача.

Керуючись ст.ст.11, 91, 203, 207, 215, 512, 514, 533, 546, 611, 626-628, 638, 1046 ЦК України, ст.ст. 12, 19, 55, 57, ГК України, ст.ст. 43, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85, 87, 115, 116 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судовий збір покласти на позивача.

3. Рішення набирає законної сили відповідно до ст.85 ГПК України, може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст.91-93 ГПК України.

Згідно ст.87 ГПК України повне рішення та ухвали надсилаються сторонам, прокурору, третім особам, представникам сторін і третіх осіб, які брали участь в судовому процесі, але не були присутні у судовому засіданні, рекомендованим листом з повідомленням про вручення не пізніше трьох днів з дня їх прийняття або за їх зверненням вручаються їм під розписку безпосередньо у суді.

Повний текст рішення

виготовлено 12.05.2016р.

Суддя Сухович Ю.О.