ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" травня 2016 р. Справа № 918/221/16

Господарський суд Рівненської області в складі головуючого судді Політики Н.А., при секретарі судового засідання Конончук С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали справи за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю "Млинівський м'ясокомбінат"

до Публічного акціонерного товариства "Рівнеобленерго" в особі Млинівського району електричних мереж

про визнання боргу нарахованим безпідставно та зобовязання вчинити певні дії,

за участі представників сторін:

від позивача ОСОБА_1, довіреність від 18 березня 2016 року № 40;

від відповідача - ОСОБА_2, довіреність від 30 грудня 2015 року № 96.

В судовому засіданні 10 травня 2016 року, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У березні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Млинівський м'ясокомбінат" (далі Комбінат) звернулося до господарського суду Рівненської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Рівнеобленерго" (далі Товариство) в особі Млинівського району електричних мереж (далі Млинівський РЕМ) посилаючись на те, що 13 листопада 2008 року між ним та відповідачем був укладений договір постачання електроенергії № 486. 29 лютого 2016 року Млинівським РЕМ було виставлено позивачу рахунок-фактуру на оплату послуг з енергопостачання за вищенаведеною угодою так акт приймання-передачі електроенергії від 20 лютого 2016 року на загальну суму 515 435 грн. 08 коп. Крім того, у звязку з несплатою заборгованості 15 березня 2016 року Комбінат був відключений відповідачем від мережі енергопостачання. Зважаючи на те, що нараховане відповідачем перевищення позивачем договірної величини споживання за лютий 2016 року, на думку останнього, є безпідставним, а відключення позивача від електромережі споживання незаконним, Комбінат, посилаючись на статті 275, 276 Господарського кодексу України (далі ГК України), пункти 16, 6.20 Правил користування електричною енергією, затверджених постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України від 31 липня 1996 року № 28 (далі Правила), та статтю 26 Закону України "Про електроенергетику", просив суд визнати безпідставним нарахування позивачу боргу за електропостачання за лютий 2016 року, зобовязати Товариство в особі Млинівського РЕМ встановити обсяг електричної енергії, використаної споживачем за лютий місяць 2016 року, за середньодобовим обсягом споживання енергії попереднього періоду та відновити постачання електроенергії на обєкти Комбінату.

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 29 березня 2016 року позовну заяву Комбінату від 26 березня 2016 року № 33 прийнято до розгляду суддею Політикою Н.А., порушено провадження у справі № 918/221/16 та призначено її до розгляду на 18 квітня 2016 року.

15 квітня 2016 року від відповідача через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшов відзив на позовну заяву від 14 квітня 2016 року № 28 (а.с. 49-52), в якому останній заперечив проти задоволення позову Комбінату у звязку з його необґрунтованістю. Крім того, відповідач у вказаному відзиві зазначив про невідповідність вимоги позивача про спонукання Товариства здійснити розрахунок обсягу електричної енергії на підставі пункту 6.20 Правил встановленим законом способам захисту цивільних прав.

Ухвалою суду від 18 квітня 2016 року розгляд справи було відкладено на 10 травня 2016 року.

29 квітня 2016 року від позивача через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшла заява від 29 квітня 2016 року № 42 (а.с. 133-134), в якій Комбінат з метою забезпечення даного позову просив суд заборонити відповідачу вчиняти дії по відключенню електроенергії від обєкта позивача.

Статтею 66 ГПК України передбачено, що господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Зі змісту вищенаведених приписів чинного законодавства вбачається, що особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК України, обовязковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими повязується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову".

Оскільки позивач не надав жодних належних та допустимих доказів наявності фактичних обставин, з якими повязується застосування зазначеного заходу до забезпечення позову, а також не довів необхідності вжиття вищевказаних заходів до забезпечення предявленого позову, суд дійшов висновку про те, що наведена заява є необґрунтованою, у звязку з чим в її задоволенні слід відмовити.

Представник позивача у судовому засіданні 10 травня 2016 року підтримав вимоги, викладені у позовній заяві, та наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечив з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву від 14 квітня 2016 року № 28.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність наявних у матеріалах справи копій документів поданим учасниками процесу оригіналам цих документів, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

13 листопада 2008 року між Комбінатом та закритим акціонерним товариством "Ей-І-Ес Рівнеенерго" (правонаступником якого є відповідач) був укладений договір про постачання електричної енергії № 486, за умовами якого останнє взяло на себе зобовязання постачати позивачу для забезпечення потреб його електроустановок з сумарною приєднаною потужністю 180 кВт електричну енергію, а останній, у свою чергу, оплачувати вартість використаної ним електричної енергії (а.с. 53-63).

Даний договір підписаний уповноваженими представниками його сторін, а також скріплений печатками вказаних субєктів господарювання.

Додатком № 3 до вищезазначеного договору (а.с. 65) закріплено перелік обєктів і точок обліку Комбінату, на які здійснюється постачання електроенергії за вищезазначеною угодою, до яких відноситься склад № 1 та склад № 2, розташовані по вулиці Кірова, 50 в селищі міського типу Млинів. З матеріалів справи вбачається, що облік електроенергії, спожитої відповідачем на вказаних обєктах, здійснюється на підставі показників електролічильників № 0365014 та № 0365553.

Відповідно до пункту 2.3.3 договору на відповідача покладений обовязок оплачувати постачальнику (відповідачу) вартість електричної енергії згідно з умовами додатку № 4 до цього договору "Порядок зняття показів засобів обліку електричної енергії та розрахунків", підписаного споживачем 5 квітня 2012 року (а.с. 66-67).

За пунктом 8.1 договору оплата електричної енергії та інших платежів здійснюється споживачем самостійно шляхом перерахування коштів на відповідні розрахункові рахунки постачальника в терміни, визначені додатком № 4 "Порядок зняття показів засобів обліку електричної енергії та розрахунків".

Пунктом 1 вищезазначеного додатку встановлено, що розрахунковим вважається період, який починається в 00-00 год. 16 числа кожного місяця і триває до 00-00 год. 16 числа наступного місяця, і за який проводиться розрахунок вартості відпущеної електроенергії. Розрахунковий період прирівнюється до календарного місяця.

Відповідно до пункту 2 вказаного додатку покази засобів обліку відповідно до переліку обєктів і точок комерційного обліку споживача фіксуються споживачем 16 числа кожного місяця о 00-00 год. та вибірково контролюються (знімаються) постачальником. Після зняття показів засобів обліку споживач оформляє звіт про використану електроенергію, який складається у 2-х примірниках, по одному для кожної сторони та надає постачальнику нарочним не пізніше наступного робочого дня після зняття показів і одночасно отримує рахунок за фактично спожиту електроенергію.

У разі наявності зафіксованих постачальником показників засобів обліку споживачеві виписується рахунок у відповідності до таких показників.

Згідно з пунктом 8.5 договору тривалість періоду для оплати отриманого рахунку не має перевищувати 5 операційних днів з дня отримання рахунку для споживачів, які оплачують електричну енергію самостійно, і 10 операційних днів з дня отримання рахунку для споживачів, які здійснюють розрахунки через свою територіально-відокремлену головну організацію.

Пунктом 4 додатку до спірного договору № 4 "Порядок зняття показів засобів обліку електричної енергії та розрахунків" передбачено, що відповідно до визначеної згідно пункту 5 цього додатку величини коштів за фактично спожиту електричну енергію, постачальник виписує споживачу рахунок на оплату електричної енергії, який має бути оплачений протягом 3 операційних днів від дня отримання споживачем рахунку.

Судом встановлено, що 16 січня 2016 року на виконання вищенаведених положень договору про постачання електричної енергії Комбінатом було подано відповідачу звіт за використану в січні 2016 року електричну енергію (а.с. 80). У вказаному звіті, підписаному керівником позивача, було вказано показники приладів обліку по лічильнику № 0365014 7209 одиниць (тобто спожито за місяць 3240 кВт/год.), а по лічильнику № 0365553 3325 одиниць (тобто спожито за місяць 2160 кВт/год.). На підставі зазначеного звіту позивача останньому було виставлено рахунок-фактуру від 16 січня 2016 року за спожиту у січні 2016 року електричну енергію № НОМЕР_1 за спожитих 5400 кВт/год. на загальну суму 8 391 грн. 57 коп. (а.с. 74).

З матеріалів справи вбачається, що 16 січня 2016 року працівниками відповідача проводилося контрольне зняття показів приладів обліку згідно отриманого завдання (а.с. 83-84), в результаті чого представниками Товариства було зафіксовано наступні показники лічильників Комбінату: по лічильнику № 0365014 9652 одиниць (тобто спожито за місяць 100960 кВт/год.), а по лічильнику № 0365553 3348 одиниць (тобто спожито за місяць 3540 кВт/год.), що свідчить про значне перевищення даних показників у порівнянні з показниками, вказаними Комбінатом у поданому звіті про спожиту електроенергію в січні 2016 року.

Слід також зазначити, що вищенаведене завдання на зйом показників не було підписано представником позивача, про що уповноваженими представниками Товариства було складено відповідний акт (а.с. 82).

Зі змісту положень укладеного між сторонами договору про постачання електроенергії вбачається, що відповідальність за достовірність будь-яких документів та відомостей, переданих споживачем енергопостачальнику (у тому числі покази приладів комерційного обліку), покладається саме на споживача електроенергії. У той же час зазначені покази можуть лише вибірково контролюватися (зніматися) постачальником.

У матеріалах справи також наявна копія звіту Комбінату про використану в лютому 2016 року електроенергію (а.с. 81), де було вказано показники приладів обліку по лічильнику № 0365014 7292 одиниць (тобто спожито за місяць 3320 кВт/год.), а по лічильнику № 0365553 3358 одиниць (тобто спожито за місяць 1980 кВт/год.).

Враховуючи вищезазначені обставини, зокрема, фактичні показники лічильників Комбінату, встановлені на його обєктах по вулиці Кірова, 50 в селищі міського типу Млинів, 26 лютого 2016 року останньому було виставлено рахунок за спожиту електричну енергію від 26 лютого 2016 року № НОМЕР_2 на загальну суму 512 104 грн. 68 коп. (без врахування переплати за активну електроенергію в розмірі 7 598 грн. 27 коп., здійсненої у попередні періоди), у тому числі: 215 077 грн. 61 коп. за активну електричну енергію по лічильнику № 0365014, 3 147 грн. 01 коп. за активну електричну енергію по лічильнику № 0365553, а також 208 529 грн. 28 коп. двократна вартість електричної енергії за перевищення договірної величини споживання, нарахована на підставі пункту 4.2.2 укладеного договору про постачання електроенергії та статті 26 Закону. Вказані обставини підтверджуються наявними у матеріалах справи копіями вищезазначеного рахунку-фактури та додатку до цього рахунку (а.с. 77-79). Зазначені документи були отримані уповноваженим представником Комбінату 29 лютого 2016 року, про що свідчить підпис даної особи, проставлений на наведеному рахунку.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги щодо визнання безпідставним нарахування позивачу відповідачем боргу по електропостачанню за лютий 2016 року та зобовязання Товариства в особі Млинівського РЕМ встановити обсяг електричної енергії, використаної споживачем за лютий місяць 2016 року, за середньодобовим обсягом споживання енергії попереднього періоду, Комбінат посилався на добросовісне виконання ним взятих на себе за договором від 13 листопада 2008 року № 486 обовязків щодо своєчасної оплати поставленої відповідачем електроенергії, а також на те, що лише 23 лютого 2016 року йому стало відомо про значне перевищення фактичних показників встановлених на його обєктах засобів обліку над показниками, зазначеними позивачем у його звітах про використану електроенергію.

Проте вказані твердження позивача не беруться судом до уваги з огляду на те, що у звіті Комбінату про використану в лютому 2016 року електроенергію було вказано показники приладів обліку по лічильнику № 0365014 7292 одиниць (тобто спожито за місяць 3320 кВт/год.), а по лічильнику № 0365553 3358 одиниць (тобто спожито за місяць 1980 кВт/год.). Відтак, кількісне значення даних показників суттєво відрізнялося від показників, зазначених споживачем у поданому ним звіті про спожиту електроенергію в січні 2016 року. З матеріалів справи, зокрема, з відзиву на позовну заяву та усних пояснень представника відповідача у судовому засіданні 10 травня 2016 року, вбачається, що зазначена невідповідність була підставою проведення відповідачем 23 лютого 2016 року технічної перевірки засобів обліку споживача, за результатами якої було встановлено, що на дату перевірки показники по лічильнику № 0365014 становили 10592 одиниць (тобто різниця між останнім поданим в січневому звіті 2016 року показником та фактичним показником на 23 лютого 2016 року склала 3383 одиниці, тобто 135320 кВт/год.).

Посилання позивача на необґрунтованість здійснених Товариством нарахувань спростовуються наявними у матеріалах справи копіями підписаного між сторонами акту приймання-передавання електричної енергії за лютий 2016 року від 29 лютого 2016 року № А- (а.с. 86), а також підписаного між даними субєктами акту звіряння взаєморозрахунків за спірним договором від 21 березня 2016 року (а.с. 91), згідно яких Комбінат фактично визнав спірну суму наявної у нього заборгованості. Проте будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження необґрунтованості вищенаведених розрахунків позивачем надано суду не було.

Крім того, пунктом 7.6 укладеного між сторонами договору від 13 листопада 2008 року № 486 передбачено, що у разі виникнення у споживача заборгованості з оплати за спожиту електричну енергію, сторони за взаємною згодою та у порядку, передбаченому законодавством України, укладають договір щодо реструктуризації заборгованості. При цьому, оформлюється графік погашення заборгованості, який є додатком до цього договору.

На виконання даного положення договору уповноважений представник Комбінату звернувся до Товариства з відповідним заявами від 21 березня 2016 року (а.с. 90), в яких просив енергопостачальну організацію укласти з позивачем договори про розстрочку оплати нарахованих йому спірних сум заборгованості.

Судом встановлено, що 21 березня 2016 року між сторонами були укладені договори № НОМЕР_3 і № НОМЕР_4 про розстрочку виконання зобовязань (а.с. 92-97), відповідно до умов яких споживач зобовязався та гарантував сплату Товариству спірних сум заборгованості, що виникли на підставі договору від 13 листопада 2008 року № 486. Слід також зазначити, що сторонами також були оформлені відповідні графіки погашення заборгованості.

Відтак, вищенаведені обставини свідчать про визнання та згоду позивача з сумами заборгованості за спожиту електроенергію, зазначеними в рахунку-фактурі від 26 лютого 2016 року № НОМЕР_2.

Посилання Комбінату на неправильну роботу лічильника № 0365014, що призвело до зміни показників даного приладу обліку та завищення нарахованих Комбінату до сплати сум заборгованості не беруться судом до уваги, оскільки зі змісту наявної у матеріалах справи копії акту експертизи даного лічильника від 15 березня 2016 року № 57 (а.с. 33) вбачається, що рахівний механізм приладу обліку був справний, чутливість в нормі, самохід відсутній. У той же час зі змісту даного акту експертизи також вбачається, що вказаний лічильник навпаки недораховував спожиту електроенергію, яка не була перерахована Товариством в сторону збільшення у звязку з укладенням між сторонами договорів про реструктуризацію спірної заборгованості від 21 березня 2016 року.

Слід також зазначити, що відповідачем був підтверджений факт належного виконання споживачем своїх зобовязань за договорами про реструктуризацію наведеної заборгованості.

Крім того, відповідно до частини 1статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з положеннями частин 1, 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною статтею також визначені способи захисту цивільних прав та інтересів, зокрема:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Частиною 2 статті 20 Господарського кодексу України (далі ГК України) встановлено, що права та законні інтереси суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Зі змісту вищенаведених приписів чинного законодавства вбачається, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу в разі його порушення, невизнання або оспорювання та у спосіб, передбачений законом.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відтак суд, як державний орган, може захистити порушене або оспорюване право лише у спосіб, який передбачений законом.

У той же час вимоги Комбінату щодо визнання безпідставним нарахування позивачу відповідачем боргу за електропостачання за лютий 2016 року та зобовязання Товариства в особі Млинівського РЕМ встановити обсяг електричної енергії, використаної споживачем за лютий місяць 2016 року, за середньодобовим обсягом споживання енергії попереднього періоду, не узгоджуються з вищенаведеними імперативними приписами чинного законодавства щодо способу захисту цивільного права.

Так, відповідно до пункту 6.20 Правил, у разі тимчасового порушення розрахункового обліку електричної енергії не з вини споживача обсяг електричної енергії, використаної споживачем від дня порушення розрахункового обліку до дня відновлення розрахункового обліку, за згодою сторін, може бути визначений на підставі показів технічних (контрольних) засобів обліку або розрахований постачальником електричної енергії за середньодобовим обсягом споживання електричної енергії попереднього розрахункового періоду до порушення розрахункового обліку або наступного після відновлення розрахункового обліку періоду.

Для здійснення перерахунку на підставі цього нормативного положення необхідна наявність одночасно двох обставин: доведеного факту відсутності вини споживача у порушенні обліку електроенергії та наявність згоди електропостачальника на такий перерахунок.

Проте у матеріалах справи відсутні докази надання відповідачем згоди на такий перерахунок. Також не є безспірним факт відсутності вини споживача у порушенні обліку електроенергії.

За таких обставин у відповідача відсутній обов'язок здійснювати перерахунок, що свідчить про необґрунтованість вимог Комбінату щодо визнання безпідставним нарахування позивачу відповідачем боргу за електропостачання за лютий 2016 року та зобовязання Товариства в особі Млинівського РЕМ встановити обсяг електричної енергії, використаної споживачем за лютий місяць, за середньодобовим обсягом споживання енергії попереднього періоду.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 29 вересня 2011 року у справі № 5005/4178/2011.

Крім того суд звертає увагу, що саме по собі нарахування позивачу певної суми боргу за електропостачання за лютий 2016 року не свідчить про реальне порушення прав останнього.

Відтак, у задоволенні вищенаведених вимог Комбінату слід відмовити.

Щодо вимог Комбінату про зобовязання Товариства відновити постачання електроенергії на обєкти Комбінату слід зазначити наступне.

Зі змісту позовної заяви Комбінату вбачається, та не оспорюється відповідачем, що 15 березня 2016 року підприємство позивача було відключене Товариством від мережі електропостачання.

У той же час електропостачання обєктів споживача було відновлено 21 березня 2016 року, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією відповідного завдання на підключення (а.с. 89).

З матеріалів справи вбачається, що Комбінат звернувся до господарського суду Рівненської області з даним позовом 28 березня 2016 року, що підтверджується вхідним штампом канцелярії господарського суду Рівненської області, який міститься на першій сторінці позовної заяви Комбінату (а.с. 2).

Згідно з пунктом 1-1 частини 1 статті 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо, зокрема, відсутній предмет спору.

Зі змісту даної норми вбачається, що господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Припинення провадження у справі на підставі зазначеної процесуальної норми можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Судом встановлено, що підключення Комбінату до електромережі було здійснено 21 березня 2016 року, тобто до дня надходження його позовної заяви до господарського суду Рівненської області та порушення провадження у даній справі.

За таких обставин, з урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позовної вимоги Комбінату про зобовязання Товариства відновити постачання електроенергії на обєкти позивача.

У відповідності до пункту 4 частини 3 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно статті 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (стаття 43 ГПК України).

Зважаючи на все вищевикладене, а також враховуючи, що позивачем не було доведено належними і допустимими доказами тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог до відповідача, суд дійшов висновку про необґрунтованість позову Комбінату, у звязку з чим в його задоволенні слід відмовити.

Судові витрати згідно статті 49 ГПК України залишаються за позивачем.

Керуючись ст. ст. 1, 12, 22, 32-34, 43, 49, 81-1, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 16.05.2016 року.

Суддя Політика Н.А.

Віддруковано 4 примірники:

1 - до справи;

2 - позивачу рекомендованим (35100, Рівненська обл., смт. Млинів, вул. Кірова, 50);

3-4 - відповідачу рекомендованим (33000, м. Рівне, вул. Князя Володимира, 71; 35100, Рівненська обл., смт. Млинів, вул. Поліщука, 77).