ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" квітня 2016 р.Справа № 922/441/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Добрелі Н.С.

при секретарі судового засідання Каюков Ю.В.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансконтинент груп", м. Дніпропетровськ
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Зміїв
про стягнення збитків в розмірі 296529,80 грн.
за участю представників сторін:

позивача - Смагін В.Г., за довіреністю № б/н від 18.02.2016 року.

відповідача - ОСОБА_1 (особисто) за наявності паспорту.

Представник відповідача - ОСОБА_3, на підставі угоди від 03.03.2016 року, ордеру серії ХВ 264від 03.03.2016 року, свідоцтва № 1506 від 19.12.2007 року.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Трансконтинент груп" звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення збитків в розмірі 296 529,80 грн. за неналежне виконання умов договору на разову заявку № 11/08-1 від 11.08.2015 року на перевезення вантажу.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 22 лютого 2016 року було прийнято вказану позовну заяву, порушено провадження у справі та призначено її розгляд на 09 березня 2016 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 04.03.2016 року від представника позивача супровідним листом (вх. № 7565) надійшли документи для долучення до матеріалів справи.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 04.03.2016 року від відповідача супровідним листом (вх. № 7476) надійшли документи для долучення до матеріалів справи. Разом з документами відповідач надав клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 09.03.2016 року розгляд справи було відкладено на 21.03.2016 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 21.03.2016 року представник позивача надав клопотання про долучення до матеріалів справи документів (вх. № 9261).

Через канцелярію господарського суду Харківської області 21.03.2016 року представник позивача надав додаткові пояснення по справі (вх. № 9258).

Через канцелярію господарського суду Харківської області 21.03.2016 року представник позивача надав заяву про забезпечення позову (вх. № 9263), в якій просив суд накласти арешт на автомобіль НОМЕР_1, VIN НОМЕР_3, номер двигуна НОМЕР_4, 2008 року випуску, червоного кольору, що зареєстрований за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 21.03.2016 року відповідач надав довідку від 21.03.2016 року (вх. № 9262).

Ухвалою господарського суду Харківської області від 21.03.2016 року в задоволенні заяви позивач про вжиття заходів забезпечення позову відмовлено, розгляд справи відкладено на 11.04.2016 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 11.04.2016 року від представника позивача надійшла заява (вх. № 759) про відкладення розгляду справи.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 11.04.2016 року від відповідача надійшло клопотання (вх. № 11843/16) про продовження строку розгляду справи за межами двомісячного строку, встановленого ст. 69 ГПК України.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 11.04.2016 року розгляд справи було відкладено на 25.04.2016 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 25.04.2016 року відповідач супровідним листом (вх. № 13876) надав документи на виконання вимог попередньої ухвали суду.

Представник позивача в судовому засіданні 25.04.2016 року підтримав позовні вимоги, просив суд позов задовольнити.

Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні 25.04.2016 року проти позову заперечували, з підстав, викладених у відзиві на позов, просили суд в задоволенні позову відмовити повністю.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

26.02.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Меридіан сервіс плюс» (на даний час ТОВ "Трансконтинент Груп", позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Патур» (замовник) укладено договір № 26/02 на транспортне експедиторське обслуговування, відповідно до якого позивач зобов'язалося організувати за дорученням та за рахунок замовника виконання транспортно-експедиторських послуг щодо забезпечення перевезення вантажу.

На виконання свого обов'язку з метою перевезення товару, що постачається замовнику до ТОВ «НАМИРА» відповідно до договору поставки товару № 01/07 від 01.07.15 р., позивачем залучено перевізника ФОП ОСОБА_1 (відповідач), з яким у спрощений спосіб укладено договір на разову заявку № 11/08-1 від 11.08.15 р. на перевезення вантажу у вигляді одягу, взуття, текстилю та ТНГІ з м. Хмельницький до м. Дніпропетровськ.

Даний договір на разову заяву був укладений у спрощений спосіб за допомогою факсимільного зв`язку.

Згідно частини 1 ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно пункту 1 ст. 930 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), договір транспортного експедирування укладається у письмовій формі.

Частиною 1 ст. 207 ЦК України встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» визначено, що юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму.

У відповідності до укладеного договору на разову заявку № 11/08-1 від 11.08.15 р., відповідач був зобов'язаний доставити автомобільним транспортом - вантажним автомобілем ТАТА, реєстраційний номер НОМЕР_2, 98 місць вагою 4500 кг.

Як зазначає позивач, 11.08.2015 року в м. Хмельницький, відповідачем прийнято до перевезення за товаро-транспортною накладною № 11/08-1 зазначений товар.

Як стверджує позивач, після доставки відповідачем вантажу до місця призначення: м. Дніпропетровськ, вул. Будьонного. 2а, при його прийманні виявлена недостача в кількості 3 місць (180 шт.), а саме 30 дублянок. 50 шкіряних курток та 100 пар підошви, про що складено відповідний акт та водієм Відповідача і вантажоотримувачем внесено відомості до товарно-транспортної накладної.

Також за твердженням позивача, відповідно до видаткової накладної № 11/08-1 від 11.08.2015 року, специфікації до договору поставки № 01/07 від 01.07.2015 року та акту про нестачу поставленого товару № 06/08 від 11.08.15 року загальна вартість втрачених 180 одиниць вантажу складає 362 503 грн. (триста шістсот дві тисячі п'ятсот три гривні): 30 дублянок за ціною 3 833,3 грн./шт., вартістю 115 000,00 грн.: 50 шкіряних курток за ціною 4 777,6 грн./шт., вартістю 238 878,00 грн.; 100 пар підошви за ціною 86,3 грн./шт., вартістю 8 625,00 грн.

Згідно з п. 5.1.1., 5.1.2., 5.1.3., 5.1.4. договору на транспортно-експедиторське обслуговування щодо перевезення вантажів №26/02, позивач, як експедитор, несе матеріальну відповідальність щодо прийнятого до перевезення товару, в тому числі в разі неналежного виконання договору третьою особою, залученою з метою його виконання.

В той же час, у зв'язку з порушенням умов договору про транспортно-експедиторського обслуговування позивач отримав від ТОВ «Патур» претензію з вимогою про відшкодувати збитки, завдані втратою вантажу.

15.10.2015 року позивачем задоволено зазначену претензію перераховано на розрахунковий рахунок вантажовідправника ТОВ «Патур» 362 503,00 грн. в якості відшкодування збитків (арк. спр. 46-47).

16.10.2015 р. позивачем отримано страхове відшкодування у розмірі 65 973,20 грн. ПАТ «СК «Українська страхова група», відповідно до договору добровільного страхування відповідальності експедитора № 24-0402-15-00001 від 25.06.15 року.

У зв'язку з цим, 11.09.2015 року позивачем відповідачу була направлена претензія №1 щодо добровільного відшкодування збитків в порядку регресу.

Проте, як стверджує позивач, відповіді на претензію відповідач не надав, добровільно збитки не відшкодував.

Враховуючи наведені обставини, позивач вважає, що такі дії відповідача щодо не відшкодування позивачу збитків, завданих на думку позивача втратою товару порушують його права, що й стало підставою для звернення позивача до суду з регресним позовом.

Заперечення відповідача ґрунтуються на тому, що вантаж, наданий на перевезення відповідачу не був опломбований, що передбачено п. 5.1 договору на разову поставку товару. Крім того, відповідач вказує на те, що підпис у товаро-транспортній накладній не належить водію ОСОБА_4 та на те, що останньому не було видано даної накладної. Товар за вищезазначеною товаро-транспортною накладною прийнято представником позивача, а не водієм. Також, претензія про відшкодування збитків та товаро-транспортна накладна із зазначенням про нестачу товару датовані 11.08.2015 року, в той час як перевезення вантажу, за твердженням відповідача, відбувалось з 12.08.2015 року по 14.08.2015 року.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить із наступного.

Відповідно до ст. 1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених ГПК України заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Стаття 175 ч.1 ГК України встановлює, що майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Стаття 316 ГК України визначено, що за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

Договором транспортного експедирування може бути встановлений обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, укладати від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечувати відправку і одержання вантажу, а також виконання інших зобов'язань, пов'язаних із перевезенням.

Стаття 929 ЦК України визначає, що за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

Стаття 14 Закону України „Про транспортно-експедиторську діяльність" передбачає відповідальність клієнта за невиконання або неналежне виконання обов'язків, які передбачені договором транспортного експедирування і цим Законом, експедитор і клієнт несуть відповідальність згідно з ЦК України, іншими законами та договором транспортного експедирування.

Відповідно до ст. 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997р. № 363 (в редакції станом на 2008 рік) (далі Правила) договір про перевезення вантажів - двостороння угода між перевізником, вантажовідправником чи вантажоодержувачем, що є юридичним документом, яким регламентуються обсяг, термін та умови перевезення вантажів, права, обов'язки та відповідальність сторін щодо їх додержання.

Так, відповідно до ч. 27 ст.1 Правил, товарно-транспортна накладна - це єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Згідно п. 11.1 Правил, основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна. Оформлення перевезень вантажів товарно-транспортними накладними здійснюється незалежно від умов оплати за роботу автомобіля ( п. 11.4.).

За умовами п.11.5. Правил, товарно-транспортну накладну (ТТН) на перевезення вантажів автомобільним транспортом замовник (вантажовідправник) повинен виписувати в кількості не менше чотирьох екземплярів. Замовник (вантажовідправник) засвідчує всі екземпляри товарно-транспортної накладної підписом і при необхідності печаткою (штампом). Після прийняття вантажу всі екземпляри ТТН підписує водій (експедитор). Перший екземпляр ТТН (з підписом водія) залишається у вантажовідправника, другий передається водієм вантажоодержувачу, а третій і четвертий, засвідчені підписом, а в разі потреби також печаткою або штампом, вантажоодержувача, передаються перевізнику (транспортній організації чи фізичній особі-суб'єкту господарювання).

Враховуючи, що товарно-транспортна накладна являється первинним документом, вона повинна відповідати вимогам, які ставляться до таких документів.

Так, відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи повинні мати такі обов'язкові реквізити як назву документа, дату і місце складання, назву підприємства від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції, посади осіб відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже, судом досліджено товаро-транспорту накладну № 11/08 "25" від 11.08.2015 року на яку посилається позивач, та встановлено наступне.

По-перше щодо тверджень позивача, що відповідачем було отримано вантаж для перевезення, то суд зазначає, що товарно-транспортна накладна містить запис в графі "прийняв водій експедитор" підпис позивача, що підтверджується печаткою на даному підписі. Крім того в товаро- транспорній накладній № 11/08 "25" від 11.08.2015 року зазначено замовником позивача ТОВ "Меридіан сервіс плюс" (позивач, на даний час ТОВ "Трансконтинент групп"), вантажовідправником - ТОВ "Патур", вантажоодержувач - ТОВ "Намира".

Підпис водія відповідача ОСОБА_4 міститься лише у товаро-транспортній накладній в графі "здав".

Отже, в даному випадку, саме позивачем було отримано товар для відправлення.

Крім того, відповідно до п. 5.1 договору на разову заяву 11/08-1 від 11.08.2015 року, передбачено можливість встановлення пломбування на машину.

В той час, як стверджує відповідач, що не заперечується позивачем, при здійсненні завантаження товару, пломбу останнім на автомобіль встановлено не було.

Крім того, у зазначеній товаро-транспортній накладній не вказано переліку товару, який передано до перевезення відповідачу.

Також, у графі "прийняв" мав стояти підпис вантажоодержувача, яким зазначено ТОВ "Намира", в той час як ані прізвища відповідальної особи, ані печатки товариства товаро-транспортна накладна не містить.

Відповідно п. 1 Інструкції про порядок прийняття продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання по кількості" П-6, остання підлягає застосуванню у всіх випадках, коли стандартами, технічними умовами, Основними та Особливими умовами поставки або іншими обов'язковими правилами не встановлений інший порядок прийомки продукції виробничо-технічного призначення та товарів народного вжитку.

Згідно п. З підприємство - отримувач зобов'язане забезпечити прийомку продукції за кількістю у точній відповідності із стандартами, технічними умовами, Основними та Особливими умовами поставки, цією Інструкцією, іншими обов'язковими правилами та договором.

У даному конкретному випадку приймання товару в м. Дніпропетровськ 14.08.15 року здійснено з порушенням вимог Інструкції П- 6, зокрема, не вказано час та місце приймання товару, наявність або відсутність пломб на транспортному засобі, складання акту про нестачу товару проводилось односторонньо без участі не зацікавленої сторони.

Відповідно до п. 3.5.1-3.5.2 Інструкції про порядок виготовлення, зберігання, застосування єдиної первинної транспортної документації для перевезення вантажів автомобільним транспортом та обліку транспортної роботи, у випадках, коли вантажовідправник до товарного розділу додає спеціалізовані форми товарних накладних, графи 1, 2, 4, 5 - 7 розділу «Відомості про вантаж», а також рядок «Всього відпущено на суму» не заповнює, і у вільних рядках вказаних граф ТТН записує назви спеціалізованих форм товарних накладних, їх номери і дати виписки.

Після прибуття автомобіля і навантаження товарно-матеріальних цінностей вантажовідправник у відповідних рядках заголовку ТТН на підставі наданого водієм подорожнього листа записує номер подорожнього листа, до якого додається ТТН, найменування перевізника, що виконує перевезення вантажу, прізвище і ініціали водія, марки і державні номери відповідно автомобіля і причепів, що прибули під навантаження.

У розділі «Відомості про вантаж» вантажовідправник записує:

- у графі 8 «З вантажем слідують документи» - найменування і номери документів, прикладених до ТТН (товарних, залізничних накладних, сертифікатів, посвідчень, свідоцтв і т. п.). Вказані документи водій-експедитор приймає і передає разом з вантажем вантажоодержувачу;

- у графі 9 «Вид пакування» записує вид пакування, в якому перевозиться вантаж (скорочено: «ящ.», «корз.», «боч.», «пак.»і т. д.). При пред'явленні до перевезення неупакованого вантажу вказується скорочено «н/у»;

- у графі 10 «Кількість місць» вказує кількість місць по кожному з приведених у графі 1 найменуванню вантажу і кожному виду упакування. При перевезенні вантажу пакетами на піддонах указує кількість пакетів, при перевезенні вантажу навалом, насипом або наливом вносить відповідний запис і кількість місць не указує.

Вищезазначені графи товаро-транспортної накладної № 11/08 "25" від 11.08.2015 року не містять передбаченої зазначеними правилами інформації, а саме відсутні дані про вантаж.

Також, відповідачем було надано до матеріалів справи свій оригінал товаро-транспортної накладної № 11/08 "25" від 11.08.2015 року при дослідженні якої судом було встановлено те, що вона відрізняється від накладної, на яку посилається в обґрунтування своїх позовних вимог позивач (оригінал було надано для огляду у судовому засіданні).

На зворотній стороні оригіналу товаро-транспортної накладної, наявна печатка ТОВ "Патур" в графі "здав (відповідальна особа вантажовідправника)" та печатка та підпис позивача в графі "прийняв водій експедитор", в той час, як відомості в графі "здав водій/експедитор" та графі "прийняв (відповідальна особа вантажоотримувача)" взагалі відсутні.

Окрім того зазначена накладна на яку посилається позивач не містить відомостей передбачених Інструкцією про порядок виготовлення, зберігання, застосування єдиної первинної транспортної документації для перевезення вантажів автомобільним транспортом та обліку транспортної роботи.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про невідповідність товаро-транспортної накладної № 11/08 "25" від 11.08.2015 року вимогам які ставляться щодо її заповнення.

Відповідно до п. 5.1.1., 5.1.2., 5.1.3., 5.1.4. договору на транспортно-експедиторське обслуговування щодо перевезення вантажів №26/02, позивач, як експедитор, несе матеріальну відповідальність щодо прийнятого до перевезення товару, в тому числі в разі неналежного виконання договору третьою особою, залученою з метою його виконання.

Тобто, в даному випадку, умовами укладеного між позивачем та ТОВ "Патур" договором була прямо передбачена матеріальна відповідальність позивача, в тому числі в разі неналежного виконання договору третьою особою, залученою з метою його виконання.

Відповідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). В силу ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. Правочин, яким скасовується чи обмежується відповідальність за умисне порушення зобов'язання, є нікчемним.

Відповідно ст. 618 Цивільного кодексу України, боржник відповідає за порушення зобов'язання іншими особами, на яких було покладено його виконання (стаття 528 цього кодексу), якщо договором або законом не встановлено відповідальність безпосереднього виконавця.

Відповідно до ст. 924 Цивільного кодексу України, перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало.

Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Отже, з аналізу зазначеної норми статті вбачається, що перевізник несе відповідальність за збереження вантажу з моменту його прийняття до перевезення та до видачі одержувачу, в той час, як слідує з матеріалів справи, приймання вантажу до відправлення здійснювалось саме позивачем, що підтверджується товаро-транспортною накладною, в якої зазначено в графі "прийняв водій експедитор" підпис та печатка саме позивача.

Тобто, в даному випадку, як договором від 26.02.2015 року укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «Меридіан сервіс плюс» (на даний час ТОВ "Трансконтинент Груп", позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Патур» (замовник) № 26/02 на транспортне експедиторське обслуговування, так і безпосередньо законом була передбачена відповідальність саме позивача за перевезення вантажу, оскільки безпосередньо ним було прийнято товар до відправлення.

Відсутність відповідача ( водія ОСОБА_4.) при здійсненні завантаження товару також підтверджується відеозаписом який надано позивачем в якості доказу, з наданого відеозапису також не вбачається який саме товар було завантажено, оскільки товар було завантажено в тюках та зробити висновок скільки при цьому завантажено шкіряних курток, взуття , дубляток та інше неможливо встановити.

По-друге, суд критично ставиться до тверджень позивача стосовно дати складення претензії про стягнення збитків та акту про нестачу товару, які складені 11.08.2015 року, оскільки перевезення вантажу за твердженням відповідача відбувалось з 12.08.2015 року по 14.08.2015 року.

Вищезазначене також підтверджується самим договором на разову заяву від 11.08.2015 року, оскільки датою завантаження товару було зазначено 11.08.2015, датою відвантаження зазначено 12.08.2015 року та пояснювальною запискою, яка складена водієм ОСОБА_4, яка наявна в матеріалах справи.

Згідно зі ст. 158 Статуту автомобільного транспорту Української РСР обставини, що можуть служити підставою для матеріальної відповідальності автотранспортних підприємств або організацій, вантажовідправників, вантажоодержувачів при автомобільних перевезеннях, стверджуються записами в товарно-транспортних документах, а в разі розбіжності між автотранспортним підприємством або організацією і вантажовідправником (вантажоодержувачем) - актами встановленої форми. Обставини, які можуть служити основою для матеріальної відповідальності автотранспортних підприємств і організацій та пасажирів при автомобільних перевезеннях, засвідчуються актами встановленої форми. Перелік обставин, що підлягають засвідченню записами в товарно-транспортних документах, форми актів і порядок їх складання встановлюються Правилами.

Розділом 15 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні врегульовано порядок складання актів. Так, у разі зіпсуття або пошкодження вантажу, а також у разі розбіжностей між Перевізником і вантажовідправником (вантажоодержувачем) обставини, які можуть служити підставою для матеріальної відповідальності, оформляються актом за формою, що наведена в додатку 4. Перевізник, вантажовідправник і вантажоодержувач засвідчують в акті, зокрема обставини (пошкодження упаковки, вантажу), які можуть служити підставою для матеріальної відповідальності сторін. Записи в акті засвідчуються підписами вантажовідправника (вантажоодержувача) і водія. Односторонні записи в акті як вантажовідправника (вантажоодержувача), так і водія вважаються недійсними. Жодна із сторін не має права відмовитись від підписання акта. У разі незгоди зі змістом акта кожна із сторін має право викласти в ньому свою думку в рядку "Особливі відмітки" і засвідчити її підписом. При відмові від складання акта або від внесення записів у товарно-транспортну накладну у випадках недостачі, псування або ушкодження вантажу акт складається за участю представника незацікавленої сторони. Для засвідчення складання акта на вільному місці зворотного боку товарно-транспортної накладної записується дата складання і про що складений акт (наприклад: "Про недостачу місць", "Про порушення пломби" та ін.).

Як вбачається з матеріалів справи, акт про нестачу товару складений в порушення вищезазначених правил, оскільки датою складання даного акту є 11.08.2015 року, тобто фактично товар ще не був доставлений та відвантажений ТОВ "Намира", на даному акті наявні підписи позивача та ТОВ "Намира".

Як зазначено у Правилах перевезень, записи в акті засвідчуються підписами вантажовідправника (вантажоодержувача) і водія, проте підпис водія ОСОБА_5, що фактично здійснював перевезення вантажу відсутній в акті.

Також даний акт не має доказаної сили з огляду на наступне. Видача вантажу провадиться автотранспортним підприємством у залежності від того, як перевізник прийняв його від вантажовідправника. Якщо вантаж прийнятий за вагою та кількістю місць і перевозився не за пломбами відправника, автотранспортне підприємство повинно видати вантаж з перевіркою у тому ж порядку, в якому вантаж було прийнято від вантажовідправника. (п. 4.2. роз'яснення Вищого арбітражного суду України від 21.07.92р. № 01-6/856 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з перевезення вантажів автомобільним транспортом»).

Таким чином, недостача мала бути відображена в тих же одиницях, в яких відбулось отримання вантажу, тобто по кількості та масі. В той час, як у зазначеному акті недостача виражена в сумі 362503,00 грн. та найменуванні втраченого товару по одиницях.

Як вже було зазначено, в товаро-транспортній накладній відсутні відомості про вантаж та зазначено лише кількість місць та масу вантажу.

Отже, даний акт не може бути підставою, що підтверджує вину відповідача щодо нестачі товару.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Вищого господарського суду України у справі N 36/137.

Крім того позивачем було надано до суду копію повідомлення про початок досудового розслідування від 15.08.2015 року, в якому зазначено про те, що в період часу з 11.08.2015 року по 10:00 год. 14.08.2015 року у м. Дніпропетровську невстановлена особа таємно шляхом вільного доступу заволоділа майном ОСОБА_6

Отже, із даного повідомлення вбачається, що по-перше особу, яка заволоділа майном не було встановлено, по-друге заволодіння майном відбувалось у місті Дніпропетровську, в той час, як вже було встановлено судом, 11.08.2015 року автомобіль відповідача знаходився у м. Хмельницькому і саме у цей день здійснювалось завантаження товару на перевезення.

У зв`язку з викладеним, вищезазначене повідомлення не підтверджує вину саме відповідача у втраті товару.

Претензія про нестачу товару, надана позивачем, також складена 11.08.2015 року фактично до дати відвантаження товару за місцем прибуття.

В обґрунтування позовних вимог, позивач також посилається на те, що на вимогу ТОВ "Патур", позивачем було виплачено ТОВ "Патур" збитки, завдані втратою вантажу в розмірі 362503,00 грн.

16.10.2015 року, позивачем отримано страхове відшкодування у розмірі 65 973,2 грн. ПАТ «СК «Українська страхова група», відповідно до договору добровільного страхування відповідальності експедитора № 24-0402-15-00001 від 25.06.15 року.

Отже, за розрахунком позивача, відповідач має відшкодувати позивачу збитки в розмірі 296529,80 грн., завдані втратою товару в порядку регресу.

Проте, суд вважає за необхідне зазначити, що відшкодування збитків можливе лише при доведенні усіх елементів правопорушення.

Згідно статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Статтею 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно статті 906 ЦК України, збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Відповідно до статті 224 ГК України передбачає, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Стаття 225 ГК України встановлює, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Згідно статті 228 ГК України, учасник господарських відносин, який відшкодував збитки, має право стягнути збитки з третіх осіб у порядку регресу.

Згідно ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін.

Стаття 33 ГПК України зобов'язує сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили і оцінюються судом в розумінні вимог ст. 43 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи те, що товаро -транспортна накладна №11/8-1 від 11.08.2015 року та акт про нестачу товару від 11.08.2015 року було складено з порушенням Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом, а також приймаючи до уваги те, що відповідач не приймав товар та не може нести відповідальність як перевізник у відповідності до ст. 924 ЦК України, зважаючи також на те, що судом не встановлено усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: вини відповідача у втраті вантажу, причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача та завданими збитками (втрата вантажу сталася внаслідок порушення вимог перевезення, за які відповідає відповідач), а також розміру збитків, як підлягають до відшкодування (у розмірі вартості всього вантажу чи суми, на яку зменшилася його вартість), у зв'язку з чим суд приходить до висновку щодо відмови в задоволені позову про стягнення збитків в сумі 296529,80 грн.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката, витрати на та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином судові витрати у даній справі покладаються на позивача.

На підставі викладеного, на підставі ст.ст. 6, 8, 19, 58, 124, 129 Конституції, ст.ст. 22, 224, 225, 228, 610,614, 618, 623, 906, 924, 929,1166 Цивільного кодексу України, керуючись, ст. ст. 1, 4, 12, 22, 32, 33, 43, 44-49, 75, 82- 85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 28.04.2016 р.

Суддя Н.С. Добреля

922/441/16