ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

11.05.16 Справа № 904/1813/15

За позовом Публічне акціонерне товариство "АГРАРНИЙ ФОНД", м. Київ

до Товариство з обмеженою відповідальністю "Агро-торговий дім "ДНІПРОВСЬКИЙ", м. Дніпропетровськ

про стягнення 249116 грн 00 коп.

Суддя Ярошенко В.І.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 - представник за дов. № 09-02/16 від 24.12.16

від відповідача: ОСОБА_2 - представник за дов. б/н від 15.02.16

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство "АГРАРНИЙ ФОНД" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-торговий дім "ДНІПРОВСЬКИЙ" про стягнення 249116 грн. штрафу.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань згідно біржового договору поставки зерна врожаю 2014 року № 1216Ф від 03.12.2013 та додаткової угоди № 1 від 09.04.2014 до нього в частині поставки зерна позивачу та несплати штрафу на підставі п. 7.5 договору.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 15.04.2015 у справі № 904/1813/15, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 26.05.2015, позов задоволено у повному обсязі.

На примусове виконання рішення, 03.06.2015 на користь стягувача, господарським судом Дніпропетровської області видано відповідний наказ.

Постановою Вищого господарського суду України від 30.07.2015 у справі № 904/1813/15 рішення місцевого господарського суду та постанову апеляційного господарського суду скасовано та справу передано на новий розгляд.

Справа № 904/1813/15, у відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судових справ господарського суду Дніпропетровської області, передана на розгляд судді Вороньку В.Д.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 12.10.2015 у справі № 904/1813/15, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 03.12.2015, у задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 15.02.2016 у справі № 904/1813/15 Господарського суду Дніпропетровської області від 12.10.2015 у та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 03.12.2015 скасовано та справу передано на новий розгляд.

Скасовуючи постановлені у даній справі судові рішення, Вищий господарський суд України вказав, що суди попередніх інстанцій при здійсненні розгляду справи про стягнення з відповідача штрафу, не зясували, чому, не вважаючи п. 7.5 договору підставою для стягнення штрафу за неповернення передоплати, відповідач, разом з тим, сплатив 24% річних за користування коштами без попередньої вимоги позивача, тобто, фактично визнав, що п. 7.5 договору передбачає відповідальність за невиконання зобовязання.

Згідно з ч. 1 ст. 111-12 Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.03.2016, справу № 904/1813/15 передано на розгляд судді Ярошенко В.І.

Ухвалою суду від 14.03.2016 справу № 904/1813/15 прийнято до свого провадження суддю Ярошенко В.І. та призначено її розгляд у засіданні на 04.04.2016.

24.03.2016 через канцелярію суду від позивача надійшли пояснення, в яких він зазначив, що сплатив 24 % річних за користування коштами, відповідач погодився з тим, що порушив зобовязання і до нього повинні бути застосовані штрафні санкції передбачені договором.

04.04.0016 від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою суду від 04.04.2016 розгляд справи відкладено на 11.05.2016.

Відповідач відзив на позовну заяву не надав, у судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

У судовому засіданні 11.05.2016 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

03.12.2013 між Публічним акціонерним товариством "Аграрний фонд" (далі - позивач, покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агро-Торговий Дім "Дніпровський" (далі - відповідач, постачальник) було укладено біржовий договір поставки зерна врожаю 2014 року № 1216Ф (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору в порядку та на умовах договору постачальник передає покупцю у власність товар: пшениця мяка 3 клас (далі - товар), а покупець зобов'язується прийняти товар та оплатити його.

Згідно з п. 1.2 договору термін поставки: до 01 жовтня 2014 року включно.

Поставка вважається здійсненою в момент підписання акта (ів) передавання-приймання на всю кількість товару на базисі поставки відповідно до умов цього договору (п. 1.3 договору).

Базис поставки: Франко-склад Хлібна № 73, ДП ДАРУ, 53250, вул. 40 років Перемоги, буд. 64. с. Павлопілля, Нікопольський р-н, Дніпропетровська область.

Додатковим договором № 1 від 09.04.2014 до біржового договору поставки зерна врожаю 2014 року № 1216Ф від 03.12.2013 (далі - додатковий договір № 1) сторони погодили викласти з п. 3.1 договору в наступній редакції: сума попередньої оплати (Пп) за цим договором складає 70 відсотків вартості всього обсягу товару, виходячи з мінімальної інтервенційної ціни на момент укладення договору і становить 498232 грн., у тому числі ПДВ 83038, 67 грн. Попередня оплата здійснюється покупцем в два етапи згідно з підпунктом 4.1 цього договору.

Пунктом 4.1 договору встановлено, що покупець протягом п'яти робочих днів з дня надходження на його адресу документів визначених підпунктом 2.5 цього договору перераховує на поточний рахунок постачальника першу частину попередньої оплати, яка дорівнює 50 відсотків вартості всього обсягу товару, виходячи з мінімальної інтервенційної ціни на момент укладення договору і становить 355880 грн., у тому числі ПДВ 59313, 33 грн.

Після надання постачальником актів огляду посівів сільськогосподарських культур, які підтверджують прийняття на страхування посівів після початку вегетації, покупець перераховує на поточний рахунок постачальника другу частину попередньої оплати, яка дорівнює 20 відсотків вартості всього обсягу товару, виходячи з мінімальної інтервенційної ціни на момент укладення договору і становить 142352 грн., у тому числі ПДВ 23725, 33 грн. (арк. с. 16 том 1).

06.12.2013 позивач здійснив перерахунок першої частини попередньої оплати, що складає 50 % вартості товару, відповідачу у розмірі 355880 грн., що підтверджується банківською випискою (арк. с. 18 том 1).

14.04.2014 позивач перерахував відповідачу другу частину попередньої оплати, що складає 20 % вартості товару, у розмірі 142352 грн., що підтверджується копією банківської виписки (арк. с. 19 том 1).

Таким чином, на виконання умов договору, позивач здійснив передплату товару у розмірі 498232 грн., що складає 70 % вартості товару.

Однак, відповідач, в порушення умов п. 1.2 договору, поставку зерна відповідачу не здійснив.

Пунктом 7.5 договору передбачено, що якщо постачальник, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати повернення попередньої оплати.

У разі пред'явлення покупцем вимоги про повернення попередньої оплати постачальник зобов'язаний протягом п'яти робочих днів повернути на поточний рахунок покупця попередню оплату у сумі визначеній підпунктом 3.1 цього договору та додатково сплатити на користь покупця:

- проценти у розмірі 24 % річних на суму попередньої оплати за кожен день користування коштами, обраховуючи від дня одержання цієї суми від покупця;

- штраф у розмірі п'ятдесяти відсотків від суми попередньої оплати.

21.11.2014 на рахунок позивача надійшли грошові кошти у сумі 498232 грн. згідно договору, що підтверджується банківською випискою, копія якої міститься у матеріалах справи (арк. с. 20 том 1).

Також, позивачу було сплачено 24 % річних за користування грошовими коштами у сумі 102587, 04 грн., відповідно до банківської виписки від 24.11.2014 (арк. с. 21 том 1).

Матеріалами справи встановлено, що лише 26.12.2014 позивач звернувся до відповідача з вимогою № 3402, в якій вимагав повернути суму попередньої оплати за товар, 24 % річних за кожен день користування грошовими коштами та штраф у розмірі 50 % від суми попередньої оплати, що складає 249116 грн. (арк. с. 22 том 1). Відповідач залишив дану вимогу без відповіді.

16.01.2015 позивач звернувся до відповідача з повторною вимогою щодо сплати 50 % штрафу від суми попередньої оплати, що складає 249116 грн. (арк. с. 23 том 1).

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України (далі ГК України), господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України, майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів.

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного (господарського) законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Статтею 663 ЦК України визначено, що продавець зобовязаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, відповідно до положень ст. 530 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Отже, двосторонній характер договору купівлі-продажу зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обовязків. З укладенням такого договору продавець приймає на себе обовязок передати покупцеві певну річ і водночас набуває права вимагати її оплати, а покупець у свою чергу зобовязаний здійснити оплату придбаної речі та водночас набуває права вимагати від продавця її передачі.

В силу ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється його виконанням, проведеним належним чином. Належним є виконання зобовязання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обовязки сторін зобовязання.

Таким чином, відповідач, повернувши попередню оплату без вимоги покупця за спірним договором, вчинив односторонню відмову від виконання зобовязання, що є прямим порушенням зобовязального права згідно ст. 525 ЦК України та підставою для застосування господарських санкцій.

Згідно з ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно з ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність.

Відповідно до ч. 1. ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до статті 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчисляється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання.

Згідно з частиною 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до п. 1 ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Враховуючи, що відповідач здійснив всі можливі заходи щодо повернення суми передплати за товар у розмірі 498232 грн., а також повністю компенсував позивачу відсотки за користування грошовими коштами у розмірі 102587, 04 грн. до моменту пред'явлення йому вимоги про повернення вищезазначених сум, а також, беручи до уваги винятковість випадку, а саме те, що відповідач свою сільськогосподарську діяльність до останнього часу частково здійснював на території АР Крим, у зв'язку з тимчасовою окупацією АР Крим Російською Федерацією та тимчасовим закриття пунктів пропуску АР Крим, він не мав можливості у встановлені строки та об'ємах поставити товар, суд вважає за можливе на підставі п. 3 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України зменшити розмір штрафу до 10 % від належного до стягнення, що буде становити суму 24911, 60 грн. штрафу.

Відповідно до 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.2011, вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

У резолютивній частині судового рішення зазначається про часткове задоволення позову і розмір суми неустойки, що підлягає стягненню. Судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 07.10.2015 у справі № 904/1814/15.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 ГПК України, стягуються з відповідача на користь позивача у розмірі 4982, 32 грн.

Керуючись ст. 22, 44, 49, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Торговий Дім "Дніпровський" (53802, Дніпропетровська область, Апостолівський район, м. Апостолове, вул. Мічуріна, 20А; ідентифікаційний код 31874674) на користь Публічного товариства "Аграрний фонд" (01001, м. Київ, вул. Б. Грінченка, 1; ідентифікаційний код 38926880) штраф у сумі 24911, 60 грн. та 4982, 32 грн. витрат по сплаті судового збору.

В іншій частині позову відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 12.05.2016

Суддя ОСОБА_3