ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" квітня 2016 р. Справа № 914/4014/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Кравчук Н.М.

суддів Гнатюк Г.М.

ОСОБА_1

розглянувши апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (надалі ПАТ НАК Нафтогаз України), за вих. № 14/2-169в від 18.02.2016р. (вх. № ЛАГС 01-05/998/16 від 01.03.2016р.)

на рішення господарського суду Львівської області від 08.02.2016р.

у справі № 914/4014/15

за позовом: ПАТ НАК Нафтогаз України, м. Київ

до відповідача: комунального підприємства Дрогобичтеплоенерго Дрогобицької міської ради (надалі КП Дрогобичтеплоенерго), м. Дрогобич, Львівська область

про стягнення 1 336 500,47 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2 представник (довіреність № 14-10 від 14.01.2015р.)

від відповідача: ОСОБА_3 представник (довіреність б/н від 08.01.2016р.)

Представникам сторін розяснено права та обовязки, передбачені ст.ст.20, 22, 28 ГПК України. Заяв про відвід суддів та клопотань про здійснення технічної фіксації судового процесу від сторін не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Львівської області від 08.02.2016р. у справі № 914/4014/15 (суддя Сухович Ю.О.) позов задоволено частково. Стягнуто з КП Дрогобичтеплоенерго на користь ПАТ НАК Нафтогаз України 721 861,87 грн. основного боргу, 101 291,07 грн. пені, 23 584,88 грн. 3% річних, 386 081,73 грн. інфляційних нарахувань та 20 011,66 грн. судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Приймаючи рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що факт прострочки оплати заборгованості підтверджується матеріалами справи, тому на підставі ст. 625 ЦК України та п. 7.2 договору № 2313/14-КП-21 вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 1 232 819,55 грн. з яких 721 861,87 грн. основного боргу, 101 291,07 грн. пені, 23 584,88 грн. 3% річних, 38 6081,73 грн. інфляційних нарахувань є законними. Зменшуючи на 50 % заявлений до стягнення розмір пені, суд першої інстанції обґрунтовує тим, що розмір даних штрафних санкцій є достатнім та дієвим засобом стимулювання відповідача до належного і своєчасного виконання умов договору в майбутньому та є співрозмірним в контексті інтересів сторін.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ПАТ НАК Нафтогаз України подало апеляційну скаргу, в якій рішення суду першої інстанції вважає прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, без дослідження усіх істотних обставин справи, просить його скасувати в частині зменшення розміру пені, в цій частині прийняти нове рішення, яким задовольниити позовні вимоги повністю. Зокрема, скаржник зазначає, що судом при зменшені розміру неустойки, не було враховано інтереси позивача, не було зясовано, чи були заподіяні позивачу збитки неналежним виконанням відповідачем зобовязання, а також не було оцінено розміру таких збитків.

Згідно протоколу про автоматичний розподіл справ між суддями від 01.03.2016р. дану справу розподілено до розгляду судді-доповідачу ОСОБА_4, склад колегії сформований з суддів: Кравчук Н.М. головуючий суддя, ОСОБА_1 та ОСОБА_5

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 03.03.2016р. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 24.03.2016р.

У звязку із тимчасовою непрацездатністю головуючої-судді ОСОБА_4 судове засідання 24.03.2016р. у справі № 914/4014/15 не відбулося., розгляд справи перенесено на 04.04.2016р., про що присутній представник позивача був повідомлений під розписку, відповідачу було надіслано повідомлення.

Ухвалою суду від 04.04.2016р. розгляд апеляційної скарги відкладено на 21.04.2016р.

Протоколом автоматичної заміни складу колегії суддів від 21.04.2016р., у звязку з перебуванням у відрядженні судді Мирутенко О.Л. справу № 914/4014/15 розподілено до розгляду судді-доповідачу ОСОБА_4, склад колегії сформований з суддів: Кравчук Н.М. головуючий суддя, ОСОБА_6, ОСОБА_1

В судовому засіданні 21.04.2016р. представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав повністю, просить скасувати рішення господарського суду Львівської області від 08.02.2016р. у справі № 914/4014/15 в частині зменшення розміру пері на 101 379,55 грн. В цій частині прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимоги повністю та стягнути пеню в сумі 101 379,55 грн. в задоволені якої було відмовлено місцевим господарським судом.

21.04.2016р. відповідач через канцелярію суду подав клопотання, у якому просить долучити до матеріалів справи звіт про фінансові результати за 2015р., довідку про стан дебіторської заборгованості та претензійно-позовної роботи станом на 01.04.2016р., довідку щодо кредитної заборгованості станом на 01.04.2016р.та інформаційну довідку (зареєстроване в канцелярії суду за вх. № ЛАГС 01-04/3081/16 від 21.04.2016р.). В судовому засіданні представник відповідача проти доводів скаржника заперечив, просить суд рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши апеляційну скаргу, матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, Львівський апеляційний господарський суд встановив наступне.

28.01.2014р. між ПАТ НАК Нафтогаз України (продавець) та КП Дрогобичтеплоенерго (покупець) було укладено договір № 2313/14-КП-21 купівлі-продажу природного газу (а.с. 11-16), у відповідності до п. 1.1 якого продавець зобов'язувався передати у власність покупцю у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ НАК Нафтогаз України за кодом згідно УКТ ЗЕД НОМЕР_1, а покупець зобовязується прийняти і оплатити цей природний газ на умовах цього договору.

Згідно з п. 1.2 договору, газ що передається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається підприємствами, організаціями та іншими субєктами господарювання (крім бюджетних організацій та установ).

Пунктами 2.1, 2.1.1 договору № 2313/14-КП-21 передбачено, що продавець передає покупцеві у період з 01.01.2014р. по 31.12.2014р. газ в обсязі до 870 тис. куб. м., у тому числі по місяцях кварталів. Обсяг газу, що планується передати за цим договором, можуть змінюватися сторонами протягом місяця продажу в установленому порядку.

Пунктом 3.3 договору передбачено, що приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

Згідно п.11 договору № 2313/14-КП-21, даний договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склались між сторонами з 01.02.2014р. і діє у частині реалізації газу до 31.12.2014р., а у частині розрахунків до їх повного здійснення.

30.04.2014р., 23.05.2014р., 10.06.2014р., 15.09.2014р., 10.11.2014., 15.12.2014р. сторонами укладено додаткові угоди №1, № 2, №3, №4, №5 та №6 до договору купівлі-продажу природного газу №2313/14-КП-21, відповідно до п.1 яких сторонами викладено в нових редакціях п.5.2. ст.5 Ціна газу договору в частині вартості природного газу

На виконання умов договору позивач поставив, а відповідач прийняв в період з січня по грудень 2014р. природний газ в обсязі 182,576 тис. м. куб. на загальну суму 1 040 988,70 грн., що підтверджується актами приймання передачі від 31.01.2014р., 28.02.2014р., 31.03.2014р., 30.04.2014р., 31.10.2014р., від 30.11.2014р., 31.12.2014р. підписаними та скріпленими печатками сторін (а.с. 23-29).

Проте, в порушення зобовязань відповідно до укладеного між сторонами договору відповідач неналежним чином здійснював оплату за спожитий газ, оплачуючи надані послуги з порушенням термінів.

Враховуючи порушення відповідачем умов договору в частині оплати за отримані послуги, позивач звернувся до господарського суду з позовною заявою про стягнення з відповідача 1 336 500,47 грн., з яких 721 861,87грн. основний борг, 202 759,10 грн. пеня, 388 242,74 грн. інфляційні нарахування та 23 636,76 грн. 3 % річних.

При винесенні постанови колегія суддів керувалася наступним.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.179 ГК України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

В силу положень статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу інших актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Наявними в матеріалах справи розрахунками позивача та операціями по підприємству КП Дрогобичтеплоенерго підтверджується прострочення виконання зобов'язання відповідачем (а.с.30-36).

Як зазначалося вище, відповідач прийняв в період з січня по грудень 2014р. природний газ в обсязі 182,576 тис. м. куб. на загальну суму 1 040 988,70 грн.

Приписами ч.1 п.1 ст.530 ЦК України встановлено, що, якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з п.6.1 договору №2313/14-КП-21 оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця наступного за місяцем поставки газу.

Проте, відповідач свої зобовязання за договором №2313/14-КП-21 у строки визначені договором, не виконав. Борг оплачений ним лише на суму 319 126,83 грн. Відтак, основний борг за поставлений відповідачу газ у 2014 році становить 721 861,87 грн.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції підставно задовольнив позов в частині суми основного боргу в сумі 721 861,87 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п.п. 3.1, 4.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013р. інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, вимога позивача про стягнення з відповідача трьох процентів річних та інфляційний втрат, заявлена на підставі ст. 625 ЦК України, відповідає вимогам законодавства.

Як вбачається з представленого позивачем розрахунку, останній просить стягнути з відповідача 23 636,76грн. 3% річних по кожному акту приймання-передачі природного газу окремо. Перерахувавши суму 3% річних по кожному акту приймання-передачі природного газу окремо, з врахуванням п.1.9. постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" (день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення) та положення ч.5 ст.254 ЦК України згідно якої встановлено, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що стягненню підлягає лише 23 584,88 грн. - 3% річних. В частині позовних вимог про стягнення з відповідача 51,88 грн. 3% річних слід відмовити як не правильно нараховані та безпідставно заявлені.

Позивач просить стягнути з відповідача 388 242,74 грн. суми, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення. Здійснивши перерахунок сум інфляційних втрат, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо стягнення з відповідача 386 081,73 грн. втрат від інфляції за весь час прострочення. В частині позовних вимог про стягнення 2 161,01 грн. інфляційних слід відмовити, як безпідставно заявлені.

З'ясовуючи питання про наявність визначених законом підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення пені в сумі 202 759,10 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 7.2. договору, у разі невиконання покупцем умов п.6.1. цього договору він зобовязується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Згідно з ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст.ст. 546, 549 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватись, зокрема, неустойкою. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Наведені норми свідчать, що за порушення грошового зобов'язання боржник на вимогу кредитора, зобов'язаний сплатити неустойку (штраф, пеню).

Законом України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань від 22.11.1996 р. передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Перевіривши перерахунок суми пені згідно подвійної облікової ставки Національного банку України (по кожному акту приймання-передачі природного газу окремо) та з врахуванням п.1.9. постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" (день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення, зокрема, пені) та ч.5 ст.254 ЦК України, колегія суддів погоджується з результатами здійсненого перерахунку судом першої інстанції, і зазначає, що заборгованість по пені становить 202 588,13 грн. пені.

Згідно з ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Статтею 233 ГК України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкції. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частиною 2 ст. 233 ГК України передбачено, що якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з врахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно з п.3.17.4 Постанови Пленум Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (п. 3 ст. 83 ГПК України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Слід зазначити, що законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, дане питання вирішується господарським судом за власним переконанням.

У випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п.6 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України та ч.ч.1-2 ст.627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшувати. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Відповідно до статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності). Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобовязання.

Як вбачається з матеріалів справи, КП Дрогобичтеплоенерго частково виконало зобовязання, у переважній більшості, термін несвоєчасної оплати газу є незначним. Також суд апеляційної інстанції бере до уваги факт важливості збереження господарської діяльності відповідача, як комунального підприємства частини територіальної громади м. Дрогобича та враховує інтереси позивача як обєкта, що має стратегічне значення для економіки і безпеки держави, обставини щодо наявності заборгованості споживачів газу (населення та бюджетних організацій) перед відповідачем за спожиту теплову енергію, наявністю різниці між фактичними витратами на виробництво теплової енергії і затвердженими органом місцевого самоврядування тарифами, а також те, що заявлена до стягнення неустойка перевищує наслідки порушення відповідачем грошового зобов'язання. Крім того, інфляційні процеси, які мали місце за час невиконання відповідачем свого зобовязання, компенсуються позивачу стягненням з відповідача заявлених інфляційних втрат та 3 % річних в розмірі 409 966,61 грн.

З огляду на викладене та, враховуючи виконання зобовязання боржником повного погашення суми основного боргу, судом першої інстанції на підставі п. 3 ст. 83 ГПК України підставно зменшено розмір пені на 50% відсотків та задоволено її в розмірі 101 291,07 грн.

Колегія суддів зазначає, що в даному випадку судом дотриманий баланс інтересів і позивача, і відповідача. До того ж, як необхідність використання права на зменшення неустойки, так і розмір, до якого вона підлягає зменшенню закон (ст. 83 ГПК України, ст. 233 ГК України) відносить на розсуд суду. Відтак, даний висновок місцевого господарського суду щодо зменшення розміру неустойки є обґрунтованим та правомірним.

При цьому, доводи скаржника про необґрунтоване зменшення судом першої інстанції розміру пені є такими, що не можуть бути прийнятті до уваги колегією суддів, оскільки судом першої інстанції, при вирішенні даного питання було досліджено ступінь виконання зобов'язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні та інші фактори, які вплинули на можливість своєчасної оплати відповідачем вартості поставленого газу.

Разом з тим, позивач є субєктом господарювання державної форми власності, його господарська діяльність проводиться із застосуванням державою такого інструменту, як відшкодування різниці в тарифах. Позивач отримує фінансову підтримку від держави у вигляді облігацій внутрішньої державної позики в обмін на емісію нових акцій позивача. Також державою застосовується ряд інших заходів для покращення фінансового стану позивача.

Відтак, твердження скаржника про те, що судом не взято до уваги матеріальне становища позивача, не підтверджують того факту, що зменшення розміру пені призведе до погіршення фінансового стану ПАТ "НАК "Нафтогаз України" чи ускладнить процес здійснення ним господарської діяльності.

Статтею 32 ГПК України встановлено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Однак, скаржником всупереч вищенаведеній нормі права, не подано доказів, які спростовують правомірність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду є законним, обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись, ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення господарського суду Львівської області від 08.02.2016р. у справі № 914/4014/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з розділом ХІІ-1 ГПК України.

3. Справу передати до господарського суду Львівської області.

Головуючий суддя Кравчук Н.М.

судді Гнатюк Г.М.

ОСОБА_1