ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.05.2016 року Справа № 904/76/16

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Кощеєва І.М. ( доповідач ),

суддів: Євстигнеєва О.С., Кузнецова В.О.

секретар судового засідання Ковзиков В.Ю.

представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1 представник ( дов. від 24.03.2016 р. № 032-03 )

від відповідача:ОСОБА_2 представник ( дов. від 18.12.2015 р. №ББУ/ПУ 253/Т/15 )

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

публічного акціонерного товариства "ДТЕК ПАВЛОГРАДВУГІЛЛЯ"

на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 29.02.2016 р. у справі

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ЕТАЛОН-ПРИЛАД",

м. Харків

до публічного акціонерного товариства "ДТЕК ПАВЛОГРАДВУГІЛЛЯ",

м. Павлоград, Дніпропетровська область

про стягнення 64 772,44 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 29.02.2016 р. у справі № 904/76/16 ( суддя Соловйова А. Є. ) позов задоволено - стягнуто з публічного акціонерного товариства ДТЕК ПАВЛОГРАДВУГІЛЛЯ на користь товариства з обмеженою відповідальністю ЕТАЛОН-ПРИЛАД суму основного боргу в розмірі 41 856,00 грн., 14 398,46 грн. інфляційних втрат, 1 025,19 грн. 3 % річних, 7 492,79 грн. пені, 1 218,00 грн. судового збору.

Рішення місцевого господарського суду вмотивоване посиланням на встановлений судом факт поставки товару та його несплату в обумовлені договором строки Відповідачем. При прийнятті рішення суд керувався нормами чинного законодавства, зокрема ст. ст. 20, 193, 264-271 ГК України, ст.ст. 16, 611, 629, 625 ЦК України.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, публічне акціонерне товариство "ДТЕК ПАВЛОГРАДВУГІЛЛЯ" звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення господарського суду Дніпропетровської області по справі № 904/76/16 від 29.02.2016 р. та прийняти нове рішення, яким відмовити Позивачу у позові в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, прийнятим з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме: ст. 33, ч. 1 ст. 79 ГПК України, п.1 ч.2 ст. 11, ст. 213, ч. 2 ст. 258 ЦК України.

В обґрунтування апеляційної скарги Відповідач посилається на той факт, що Позивач в порушення умов п. 4.7. договору поставки для розрахунку суми заборгованості використав не дату вказану представником покупця на відповідних товаросупроводжувальних документах, а дату видаткової накладної, що є реквізитом документа. Скаржник звертає увагу на те, що з наданих Позивачем доказів неможливо визначити, у відповідності до умов договору, строк для виконання грошового зобовязання та встановити дату закінчення строку на виконання грошового зобовязання, зі спливом якої Відповідач по справі є боржником. Відповідач вважає, що видаткові накладні без дати поставки не відповідають вимогам ст. 34 ГПК України щодо належності доказів, тому суд повинен був застосувати правила ст. 613 ЦК України, оскільки у зв'язку з прострочкою Позивача, Відповідач не може виконати свій обовязок по оплаті товару. Крім того, Відповідач посилається на безпідставну відмову судом у клопотанні про зупинення провадження у справі. Скаржник вказує і на те, що позовна заява подана до суду з пропуском строку позовної давності для стягнення пені.

З відзиву на апеляційну скаргу, що надійшов до суду, вбачається, що Позивач не погоджується з вищенаведеною апеляційною скаргою та вважає її безпідставною та необґрунтованою, просить суд залишити оскаржуване рішення суду по даній справі без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Від Відповідача надійшло клопотання про відстрочку виконання судового рішення на 6 місяців з моменту набрання ним законної сили з підстав відсутності можливості розрахунку з Позивачем у звязку із скрутним фінансовим становищем.

Представник Позивача у судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання Відповідача.

Автоматичною системою документообігу для розгляду справи визначено суддю-доповідача ОСОБА_3 у складі колегії суддів: Євстигнеєва О.С., Кузнецова В.О.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 31.03.2016 р. у справі № 904/76/16, апеляційну скаргу прийнято до розгляду. Розгляд справи призначено на 19.04.2016 р.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 25.04.2016 р. у справі № 904/76/16, у звязку з тим, що суддя - доповідач по даній справі знаходився на лікарняному, розгляд справи було призначено на 12.05.2016 р.

У судовому засіданні 12.05.2016 р. була оголошена вступна та резолютивна частини постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення представників сторін, розглянувши та обговоривши доводи апеляційної скарги та доводи викладені у відзиві на апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню в силу наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона ( боржник ) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За договором поставки продавець ( постачальник ), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк ( строки ) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму ( ст. 712 ЦК України ).

Як вбачається з матеріалів справи, 03.06.2014 р. між товариством з обмеженою відповідальністю ЕТАЛОН-ПРИЛАД ( Постачальник ) та публічним акціонерним товариством ДТЕК ПАВЛОГРАДВУГІЛЛЯ ( Покупець ) укладено Договір № 14-16/403-КП, відповідно до п. п. 1.1, 1.2 якого Постачальник зобовязується поставити у власність Покупця продукцію та/або обладнання виробничо-технічного призначення ( в подальшому Продукція), в асортименті, кількості, в строки, за ціною та за якісними характеристиками, погодженими сторонами в даному Договорі та Специфікаціях, які є невідємними частинами даного Договору, а Покупець зобовязався прийняти та оплатити Продукцію, що поставляється в його власність, відповідно до умов даного Договору.

Відповідно до п. 4.1. Договору, поставка Продукції здійснюється партіями в асортименті, кількості, за цінами, з якісними характеристиками та в строки, погоджені Сторонами в Специфікаціях до даного Договору. Під партією Продукції Сторони розуміють будь-яку кількість Продукції, однорідної за своїми якісними показниками, яка супроводжується одним документом про якість та/або одним товаросупровідним документом.

Умови поставки Продукції - DDP, згідно "Інкотермс-2010", з урахуванням умов та оговорок, що містяться в даному Договорі та/або у відповідних Специфікаціях до Договору ( п. 4.2 Договору ).

В п. 4.3. договору сторони погодили, що Постачальник зобов'язаний надати Покупцю наступні документи: рахунок-фактуру; податкову накладну; відповідні товаросупроводжувальні накладні: видаткову накладну; товаро-транспортну накладну; сертифікат якості заводу-виробника та/або паспорт; сертифікат відповідності ( у випадку, якщо продукція підлягає обов'язковій сертифікації ); дозвіл Держгірпромнагляду ( у випадку, якщо отримання даного документа обов'язкове згідно нормам діючого законодавства ); інструкцію ( керівництво ) по експлуатації ( у випадку, якщо даний документ передбачений ); технічну документацію, передбачену п. 2.3. цього договору.

П. 4.4. договору визначено, що датою поставки вважається дата, вказана представником Покупця на відповідних товаросупроводжувальних документах, наданих Постачальником про приймання продукції.

За умовами п. п. 5.1., 5.2. договору загальна сума договору визначається загальною сумою всіх Специфікацій до цього договору, але не повинна перевищувати 999 000,00 грн., з урахуванням ПДВ. Ціни на продукцію, що поставляється встановлюються сторонами у відповідних Специфікаціях до договору.

Відповідно до п. 5.3. Договору, розрахунки за Продукцію, що постачається Постачальником за даним Договором, здійснюються Покупцем шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальником на 60 (шестидесятий) календарний день з моменту поставки відповідної Продукції, якщо інше, відстрочка більше 60 (шестидесяти) календарних днів не обумовлена у відповідних Специфікаціях до даного Договору.

Згідно з п. 8.1. Договору, він набирає чинності з дати його підписання повноважними представниками Сторін і скріплення печатками Сторін. Сторони прийшли до згоди, що у випадку неналежного виконання обома Сторонами своїх обовязків, строк дії Договору встановлюється до 31.12.2014 включно. У випадку невиконання (неналежного виконання) Сторонами (Стороною) своїх зобовязань за даним Договором, строк дії Договору продовжується до повного виконання Сторонами своїх зобовязань.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, Позивач на виконання означеного договору поставки, за узгодженою між сторонами специфікацією від 11.07.2014 р., на умовах поставки DDP ( Інкотермс-2000 ), за видатковою накладною № РН-0000741 від 11.08.2014 р., поставив Відповідачу продукцію ( мегаомметр цифровий Е6-24 у кількості 8 шт. ), на загальну суму 41 856,00 грн.

Представник Відповідача, за довіреністю № 21984/п від 11.08.2014 р., прийняв продукцію без будь-яких зауважень, про що свідчить його підпис на видатковій накладній.

Підписання Відповідачем видаткових накладних, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", фіксує факт здійснення господарської операції, та є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриману продукцію.

Для оплати ОСОБА_4, що був поставлений, Позивачем оформлений рахунок-фактура № СФ-0001165 від 08.08.2014 р.

Таким чином, виходячи з п. 5.3. Договору, Відповідач зобовязаний був здійснити оплату поставленого Позивачем ОСОБА_4 в строк до 11.10.2014 р., включно.

Проте Відповідач оплату поставленого ОСОБА_4 не здійснив. Таким чином сума заборгованості Відповідача перед Позивачем складає 41 856,00 грн.

05.08.2015 р., Позивачем на адресу Відповідача була направлена претензія за № 075-08, з вимогою сплатити суму заборгованості, пеню, три проценти річних та інфляційне збільшення заборгованості, але Відповідач на претензію відповідь не надав, заборгованість не сплатив, що стало підставою для звернення Позивача до господарського суду.

Позовні вимоги Позивача складаються з суми основного боргу, в розмірі 41 856,00 грн., суми пені в розмірі 7 492,79 грн., суми 3 % річних в сумі 1 025,19 грн. та суми інфляційних втрат в розмірі 14 398,46 грн.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача означеної заборгованості, місцевий господарський суд виходив з того, що судом встановлено факт поставки товару та його несплата в обумовлені договором строки.

Дослідивши доводи апеляційної скарги Відповідача, колегія суддів вважає їх такими, що не спростовують вказаного вище висновку місцевого господарського суду, виходячи з наступного.

Згідно ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 6 ст. 265 ГК України та ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як передбачають ч. ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

За умовами п. 4.4. договору поставки №14-16/403-КП від 03.06.2014р., датою поставки вважається дата, вказана представником Покупця на відповідних товаросупровідних документах, наданих Постачальником.

Проте, як свідчать матеріали справи, на видатковій накладній № РН-0000741 від 11.08.2014 р., Відповідач ( Покупець ) дату отримання товару не вказав, будь-яких інших застережень не зазначив.

Таким чином, Відповідач ухилився від виконання умов п. 4.4 договору, мотивів таких своїх дій у зазначеній видатковій накладній не навів. Під час розгляду даної справи судом причини не зазначення дати отримання товару на вказаній видатковій накладній Відповідач також не обґрунтував.

Натомість 11.02.2016 р. Відповідачем було подано суду першої інстанції клопотання про зупинення провадження у даній справі до розгляду у господарському суді Харківської області повязаної з нею справи № 922/272/16 за позовом Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" до товариства з обмеженою відповідальністю ЕТАЛОН-ПРИЛАД, про тлумачення договору.

В задоволенні вказаного вище клопотання Відповідача місцевий господарський суд відмовив, оскільки дослідження та оцінка умов договору входять до кола питань, які досліджуються у даній справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до ст. 213 цього Кодексу.

Так, ч. 1 ст. 213 ЦК України визначає, що зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами).

На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину ( ч. 2 ст. 213 ЦК України ).

Як вбачається з наданого Позивачем рішення господарського суду Харківської області від 12.04.2016 р. по справі № 922/272/16 в задоволені позову Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" було відмовлено, а тому апеляційний суд погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність підстав для зупинення провадження у даній справі до завершення розгляду господарським судом Харківської області іншої справи за № 922/272/16.

П. 4.4. договору поставки № 14-16/403-КП від 03.06.2014 р. передбачено, що датою поставки вважається дата, вказана представником Покупця на відповідних товаросупроводжувальних документах, наданих Постачальником.

Проте матеріали справи свідчать, що сторони не виконали умови пункту 4.4. вказаного договору поставки та не зазначили на видатковій накладній календарної дати фактичного отримання товару Покупцем.

На твердження Відповідача, правовим наслідком цих обставин є ненастання події з якої починається перебіг строку для виконання Покупцем свого зобовязання з оплати означеного товару та, як наслідок, відсутність прострочки виконання Відповідачем своїх грошових зобовязань.

У відповідності до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Ч. 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як зазначено Вищим господарським судом України в інформаційному листі від 17.07.2012 р. за №01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді окремих норм матеріального права", підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, ст. 9 названого Закону та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обовязку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Строк виконання відповідного грошового зобовязання визначається за правилами, встановленими ч. 1ст. 692 ЦК України.

Що стосується питання моменту виникнення у Відповідача зобов`язання з оплати за поставлений товар то колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про те, що у відповідності з ч. 1 ст. 692 ЦК України, у покупця обов`язок оплатити товар виник з моменту його поставки, а прострочення сплати слід обраховувати по закінченню шестидесятиденного строку, визначеного у специфікації до договору, перебіг якого, враховуючи на не зазначення відповідачем (покупцем) у відповідності до умов п. 4.4. договору дати отримання товару, має визначатися від дати, яка зазначена у реквізитах вказаної видаткової накладної.

Щодо доводів Відповідача про те, що ч. 2 ст. 613 ЦК України передбачає можливість надання відстрочки виконання боржником свого зобов`язання, на час прострочення кредитора, тобто невчинення дій, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку, то у їх оцінці колегія суддів апеляційного господарського суду виходить з того, що в даному випадку, не зазначення покупцем дати отримання товару у видатковій накладній не може бути визнано простроченням кредитора, бо ціна товару, реквізити банківського рахунку Позивача, та інші відомості, необхідні для виконання Відповідачем грошового зобов`язання, були зазначені безпосередньо у видатковій накладній, умовах договору поставки та відповідній специфікації до нього.

Відтак, не зазначення Відповідачем ( покупцем ) дати отримання товару у видатковій накладній не звільняє останнього від виконання грошового зобов`язання, а тому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що у Відповідача взагалі не виникало грошового обов`язку по договору.

В силу ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України, ст. 193 ГК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі порушення зобов'язання, відповідно до ст. 611 ЦК України настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

За умовами п. 6.6. вказаного договору поставки, у разі несвоєчасної оплати продукції, Покупець сплачує Постачальнику неустойку у вигляді пені, в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожний день прострочки оплати від вартості своєчасно не сплаченої продукції.

Ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи зазначене, перевіривши розрахунки Позивача, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги Позивача як про стягнення з Відповідача, як суми основного боргу в розмірі 41 856,00 грн., так і про стягнення додаткових нарахувань: пені в загальній сумі 7 492,79 грн., за період з 12.10.2014 р. по 11.04.2015 р., трьох процентів річних в сумі 1 025,19 грн., за період з 11.10.2014 р. по 04.08.2015 р., та інфляційного збільшення заборгованості на суму 14 398,46 грн. за період жовтень 2014р.- червень 2015р. - є законними і відповідають обставинам справи, тому обґрунтовано були задоволені місцевим господарським судом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що лише посилання Відповідача у відзиві на позов, на порушення Позивачем строку позовної давності для стягнення пені, без клопотання (заяви) про застосування строків позовної давності, позбавляє суд можливості розглянути та застосувати (за наявності підстав) строки позовної давності до позовних вимог про стягнення пені.

З приводу заяви Відповідача про відстрочку виконання судового рішення, суд зазначає наступне.

Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Згідно зі статтею 115 Господарського процесуального кодексу України, рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

У Пленумі Верховного Суду України постановою від 26.12.2003 № 14 "Про практику розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" наголошено що при вирішенні заяв державного виконавця чи сторони про відстрочку або розстрочку виконання рішення, встановлення або зміну способу й порядку його виконання суду потрібно мати на увазі, що відповідно до статті 351 Цивільного процесуального кодексу України і статті 121 Господарського процесуального кодексу України їх задоволення можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім'ї, відсутність у нього майна, яке за рішенням суду має бути передане стягувачу, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).

Відповідно до правової позиції, викладеної у пункту 7.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 р. № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України", вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо

У даному випадку, посилання Відповідача на відсутність грошових коштів, а також порушення зобов'язань його контрагентами (дебіторська заборгованість) не є винятковими обставинами в розумінні статті 121 Господарського процесуального кодексу України, за наявності яких можливе надання відстрочки виконання рішення.

Стаття 42 Господарського кодексу України визначає підприємництво як самостійну, ініціативну, систематичну, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

При цьому здійснення підприємницької діяльності на власний ризик означає покладення на підприємця тягаря несприятливих наслідків такої діяльності.

Частина 2 статті 218 Господарського кодексу України передбачає, що відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов'язань контрагентами правопорушника не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.

Відповідно до частини другої статті 617 Цивільного кодексу України, не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх зобов'язань контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Викладені в заяві обставини не є винятковими та такими, що роблять неможливим виконання рішення суду, оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів неможливості виконання рішення суду, не враховані матеріальні інтереси позивача, його фінансовий стан, наявність інфляційних процесів у економіці держави.

Що ж до загального економічного та політичного стану країни, то його наслідки торкаються обох сторін у процесі їх підприємницької діяльності.

Також відповідачем не надані докази на підтвердження можливості виконати боргові зобов'язання на умовах відстрочки.

За таких обставин заперечення представника Позивача проти відстрочки виконання судового рішення заслуговують на увагу і враховуються судом при прийнятті рішення з цього питання.

Крім того, слід наголосити, що відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України частиною національного законодавства України є Конвенція про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікована Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 № 475/97-ВР). Юрисдикція Європейського суду з прав людини є обов'язковою в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції.

Пункт 1 статті 6 §1 Конвенції гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося, на шкоду одній із сторін.

Із підстав, умов та меж надання відстрочки виконання судового рішення слідує, що безпідставне її надання без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.

Отже, суд не приймає до уваги обставини, на які посилається Відповідач в якості виняткових та таких, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, тому у задоволенні вказаної заяви Відповідача суд відмовляє за необґрунтованістю.

На підставі викладеного колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що господарським судом повно, всебічно та обєктивно досліджені всі обставини справи в їх сукупності, їм надана належна правова оцінка, оскаржуване рішення місцевого господарського суду повністю відповідає вимогам законодавства, тому передбачених ст. 104 ГПК України підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни оскарженого у справі судового рішення немає.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати, понесені у зв'язку із апеляційним оскарженням, згідно ст. 49 ГПК України, покладаються на заявника у скарзі і відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103 - 105 ГПК України, Дніпропетровський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "ДТЕК ПАВЛОГРАДВУГІЛЛЯ" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 29.02.2016 р. у справі № 904/76/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Постанова складена у повному обсязі 13.05.2016 року

Головуючий суддя І.М.Кощеєв

Суддя О.С. Євстигнеєв

Суддя В.О. Кузнецов