КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" квітня 2016 р. Справа№ 910/10736/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Тищенко А.І.

Отрюха Б.В.

За участю представників:

від позивача: Борзенкова Ю.М. - за дов.

від відповідача: Давиденко Н.О. - за дов.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-гарант»

на рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2016

у справі №910/10736/15 (суддя Лиськов М.О.)

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-гарант»

до Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія»

про стягнення 37 060,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» (далі, позивач або ТДВ СК «Альфа-Гарант») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом (із урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 10.06.2015; том 1, а.с. 103-104) до Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» (далі, відповідач або ПрАТ «УОСК») про стягнення 37 060,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем у порушення умов Договору облігаторного пропорційного перестрахування наземних транспортних засобів на засаді ексцеденту сум № 91-017/06-04 від 27.12.2005 не відшкодовано позивачу своєї частки страхового відшкодування збитків у розмірі 15 241,80 грн. Додатково за невиконання умов вказаного Договору позивач нарахував відповідачу 2 774,00 грн. пені, 16 323,45 грн. інфляційних втрат, 2 720,97 грн. - 3 % річних.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.07.2015 позов задоволено частково. Присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість в розмірі 15 241 грн. 80 коп., 3% річних у розмірі 2 720 грн. 97 коп., інфляційні втрати у розмірі 16 323 грн. 45 коп. та судовий збір у розмірі 1 690 грн. 26 коп. В іншій часині позову було відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 25.08.2015 рішення Господарського суду міста Києва від 01.07.2015 у справі №910/10736/15 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду від 17.11.2015 у справі №910/10736/15 рішення Господарського суду міста Києва від 01.07.2015 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 25.08.2015 у справі №910/10736/15 скасовано в частині задоволення позовних вимог про стягнення 15 241,80 грн. заборгованості, 16 323,45 грн. інфляційних втрат та 3% річних у розмірі 2 720,97 грн. з передачею справи на новий розгляд в цій частині позову до Господарського суду міста Києва. В решті позовних вимог (про стягнення 2 774,00 грн. пені) рішення та постанову залишено без змін.

Вищий господарський суд України у вказаній постанові зазначив, що місцевим та апеляційним господарськими судами не надано ретельної правової оцінки і належним чином не спростовано доводи відповідача щодо наявності підстав для застосування позовної давності до вимог перестрахувальника, які виникли з договору перестрахування №91-017/07-04 від 27.12.2005.

Відповідно до статті 111-12 Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Постанова касаційної інстанції не може містити вказівок про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яка норма матеріального права повинна бути застосована і яке рішення має бути прийнято за результатами нового розгляду справи.

Згідно з автоматичним розподілом справа № 910/10736/15 була передана на новий розгляд судді Лиськову М.О.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.01.2016 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що виходячи з системного аналізу змісту положень статей 3, 8, 9, 12 Закону України «Про страхування» позивач (перестрахувальник, цедент) в розумінні пункту 5 частини 1 статті 268 Цивільного кодексу України не є застрахованою особою, на вимоги якого про стягнення частки страхового відшкодування за договором перестрахування №91-017/06-04 від 27.12.2005 не поширюється позовна давність. На момент подачі позовної заяви до Господарського суду міста Києва, строк позовної давності позивачем був пропущений, так як останній термін звернення до суду для подачі позову закінчився 29.06.2012, про що представник відповідача заявляв шляхом подання клопотання про застосування строків позовної давності.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-гарант» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2016 у справі №910/10736/15 та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що відносини між сторонами за договором перестрахування ідентичні відносинам, які виникають між сторонами за договором страхування. За твердженнями скаржника, оскільки за договором перестрахування позивач є застрахованою особою і ним заявлена вимога до відповідача, який є страховиком, на вимоги про стягнення частини страхового відшкодування за договором перестрахування не поширюється позовна давність, передбачена статтею 257 Цивільного кодексу України.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-гарант» у справі №910/10736/15 передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Отрюх Б.В., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.02.2016 апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-гарант» прийнято до провадження та розгляд справи призначено на 03.03.2016.

Представник відповідача 23.02.2016 подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просив суд апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2016 у справі №910/10736/15 - без змін. У відзиві відповідач, зокрема, зазначив, що позивачем було невірно розраховано частку страхового відшкодування, яка підлягала виплаті зі сторони відповідача відповідно до умов Договору облігаторного пропорційного перестрахування наземних транспортних засобів на засаді ексцеденту сум №91-017/06-04 від 27.12.2005. За твердженнями відповідача, частка відповідача відповідно до умов вказаного договору в процентному співвідношенні складає не 9,286%, а 6,428%. Крім того, відповідач наголосив на тому, що судом вірно застосовано позовну давність до заявлених ТДВ СК «Альфа-Гарант» вимог.

У судовому засіданні, призначеному на 03.03.2016, судом було оголошено перерву до 31.03.2016.

31.03.2016 представник позивача подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду судову практику Київського апеляційного господарського суду та Вищого господарського суду України з вирішення аналогічних спорів, яку колегією суддів було оглянуто та долучено до матеріалів справи.

Представник позивача подав у судовому засіданні, призначеному на 31.03.2016, клопотання про продовження строку вирішення спору.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 31.03.2016 продовжено строк вирішення спору, у судовому засіданні оголошено перерву до 21.04.2016.

20.04.2016 представник відповідача подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду пояснення у справі, у яких зазначив, що договір перестрахування містить ознаки як договору цесії так і договору страхування, а тому правовідносини, що виникають при перестрахуванні не тотожні правовідносинам, що виникають при укладанні договору первинного страхування майнових ризиків страхувальника.

21.04.2016 представник позивача подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду клопотання про долучення до матеріалів справи копії постанови Вищого господарського суду України від 30.03.2016 у справі №910/22547/15 з аналогічного спору, яку колегією суддів було долучено до матеріалів справи.

Представник позивача у судових засіданнях підтримував доводи, викладені ним у апеляційній скарзі, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, позов задовольнити.

Представник відповідача у судових засіданнях проти доводів, викладених позивачем у апеляційній скарзі, заперечував, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача 15 241 грн. 80 коп. основного боргу, 3% річних у розмірі 2 720 грн. 97 коп. та 16 323 грн. 45 коп. інфляційних втрат з наступних підстав.

Згідно частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як підтверджується матеріалами справи, 27.12.2005 між позивачем (перестрахувальник за договором) та відповідачем (перестраховик) було укладено Договір №91-017/06-04 облігаторного пропорційного перестрахування наземних транспортних засобів на засаді ексцеденту сумм (далі, Договір), предметом якого є облігаторне (обов'язкове) пропорційне перестрахування перестраховиком на засаді ексцеденту сум частини відповідальності перестрахувальника, прийнятої ним за договорами добровільного страхування засобів наземного транспорту (КАСКО транспортних засобів) на умовах «Правил страхування наземного транспорту (крім залізничного) №06» та Змін та доповнень до Правил страхування (додаток 5 до цього Договору).

Відповідно до пункту 1.3. Договору його дія розповсюджується на всі договори - добровільного страхування засобів наземного транспорту (КАСКО транспортних засобів), які укладені перестрахувальником зі страхувальниками (юридичними та фізичними особами).

Згідно з пунктом 2.14. Договору відповідальність перестраховика за кожним договором добровільного страхування наземних транспортних засобів, який підпадає під дію цього договору, починається та закінчується одночасно з відповідальністю перестрахувальника.

У відповідності до пунктів 3.2.1. та 3.4.1. Договору позивач зобов'язався передавати, а відповідач - приймати від позивача в перестрахування частину відповідальності за договорами добровільного страхування наземних транспортних засобів, які підпадають під дію цього договору на умовах, викладених в розділі 2 Договору перестрахування.

Відповідно до пункту 3.2.2. Договору перестрахувальник зобов'язаний один раз на місяць, не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним, надавати перестраховику рахунок-бордеро премій та рахунок-бордеро збитків. Один раз в квартал, не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним кварталом, надавати перестраховику бордеро заявлених, але не сплачених збитків. Під звітним кварталом розуміємо календарні квартали 2006 року. Рахунки-бордеро та бордеро заявлених, але не сплачених збитків оформляються та надаються перестраховику в письмовому вигляді в двох примірниках.

Пунктом 3.2.4. Договору передбачено зобов'язання перестрахувальника протягом 5-ти робочих днів, з дати отримання від перестраховика підписаного примірника рахунку-бордеро премій, сплатити перестраховику премію за цим рахунком-бордеро.

Пунктом 4.3. Договору встановлено, що збитки, сума страхового відшкодування за якими, за попередніми прогнозними розрахунками, може перевищувати суму 70 000,00 гривень, врегульовуються окремо (індивідуально) і не включаються до щомісячного рахунку-бордеро збитків.

Ліміт власного утримання перестрахувальника за кожним договором страхування наземних транспортних засобів із страховою сумою менше або дорівнює 50 000,00 грн. складає 100% (пункт 2.2. Договору).

Відповідно до пункту 2.3. Договору розмір ексцеденту за цим договором становить 350 000,00 грн.

Частка перестраховика в ексцеденті становить 15,00 %.

Згідно пункту 2.5. Договору по окремому ТЗ, страхова сума за яким становить від 100 000,00 грн. до 400 000,00 грн. частка перестрахувальника та частка перестраховика розподіляються наступним чином:

Частка перестрахувальника (ЧП3 %) в ексцеденті становить 20,00%, Частка перестраховика (ЧП4%) в ексцеденті становить 15,00 %,

ОВП= (СС - 100 000,00 грн.)*15%, де

ОВП - обсяг відповідальності перестраховика (грн);

СС - страхова сума за договором страхування по окремому ТЗ.

Частка відповідальності перестраховика за окремими транспортним засобом розраховується наступним чином: ЧВП = ОВП/СС*100, де ЧВП - частка відповідальності перестраховика (пункт 2.7. Договору).

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем було застраховано автомобіль НОМЕР_1 за договором страхування № 06/02-010-00333 від 13.06.2006, який було перестраховано в ПрАТ «УОСК» згідно пункту 94 Рахунку Бордеро премій №06-04/06 за червень 2006 року.

24.06.2006 в результаті ДТП автомобіль НОМЕР_1 було пошкоджено.

09.02.2007 за вищевказаним договором страхування ТДВ СК «Альфа-Гарант» на підставі страхового акту №СТ/06/0603 від 02.02.2007 здійснило виплату страхового відшкодування у розмірі 164 137,43 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжним дорученням №670 від 09.02.2007 та випискою з особового рахунку ТДВ СК «Альфа-Гарант» за 09.02.2007 (том 1, а.с. 65).

При цьому, частка ПрАТ «УОСК» у вищезазначеній сумі страхового відшкодування, відповідно до розрахунку позивачем частки перестраховика у сумі страхового відшкодування, склала 15 241,80 грн.

Згідно пункту 3.1.2. Договору передбачено право позивача самостійно проводити врегулювання збитків за договорами страхування, а саме: встановлювати причини настання страхових випадків, визначати розмір збитків.

Пунктом 3.2.7. Договору визначено обов'язок перестрахувальника протягом 5-ти робочих днів з дня, коли перестрахувальнику стало про це відомо, повідомити перестраховика про настання події, яка може бути кваліфікована як страховий випадок, сума страхового відшкодування за яким, за попередніми прогнозними розрахунками, може перевищувати суму 70 000,00 грн.

Листом за вих. №2856 від 28.06.2006 (том 1, а.с. 32) позивачем було повідомлено відповідача про настання страхової події за договором страхування № 06/02-010-00333 від 13.06.2006.

Як вбачається з матеріалів справи, сторонами був підписаний перелік збитків, які заявлені, але не сплачені станом на 01 липня 2006 року до Договору №91-017/06-04 від 27.12.2005 облігаторного пропорційного перестрахування наземних транспортних засобів на засадах ексцеденту сум, що є додатком № 4 до договору перестрахування. Пунктом 77 відповідного переліку визначено прогнозовану суму (9,286 %) відповідальності перестраховика по страховому випадку ДТП 24.06.2006, в результаті якого відбулось пошкодження автомобіля НОМЕР_2 (том 1, а.с. 165).

Позивач листом за вих. № 09/2340 від 05.06.2009 звернувся до відповідача з проханням здійснити виплату страхового відшкодування по страховому випадку щодо пошкодження автомобіля НОМЕР_2, застрахованого у ТДВ «Альфа-Гарант» згідно договору страхування № 06/02-010-00333 від 13.06.2006 та перестрахованого згідно з рахунком-бордеро премій за червень 2006 року (п. 94), вказаний лист було отримано відповідачем 15.06.2009.

У відповідь на вказані вимоги відповідач листом від 04.12.2009 вих. № 2041 (том 1, а.с. 82) звернувся до позивача з проханням про надання додаткових документів для прийняття рішення щодо виплати страхового відшкодування.

Відповідно до пункту 4.3.2. Договору перестрахування, перестраховик (відповідач), після отримання від перестрахувальника Повідомлення про настання події, яка може бути кваліфікована як страховий випадок, має право направити свого представника для участі у розслідування такого випадку.

Бажання перестраховика прийняти участь у розслідуванні страхового випадку має бути оформлене відповідним листом на ім'я перестрахувальника (позивача) з зазначенням прізвища та посади уповноваженої особи, яка від імені та за дорученням перестраховика буде представляти його інтереси у розслідуванні та врегулюванні страхового випадку. Письмове повідомлення про намір взяти участь у розслідуванні може бути направлене перестрахувальнику протягом усього терміну розслідування по страховому випадку. Проте, відповідач не надав суду доказів направлення позивачу жодного повідомлення про намір взяти участь у врегулюванні даного страхового випадку.

Суд відзначає, що недотримання відповідачем умов договору, якими його наділено правом на вчинення певних дій не є підставою для перекладання відповідальності на позивача, щодо недотримання порядку повідомлення та здійснення виплати страхового відшкодування.

Колегія суддів зазначає, що належні та допустимі докази на підтвердження наявності зауважень до вказаного переліку збитків, які заявлені, але не сплачені станом на 01.07.2006 або на спростування факту наявності підписаного рахунку-бордеро збитків, відповідачем суду не надані. Належні докази направлення на адресу позивача листа вих. №2041 від 04.12.2009 щодо необхідності надання роз'яснень та обґрунтування розміру страхового відшкодування відповідачем також не надані.

Водночас, пунктом 3.3.6. Договором перестрахування встановлено, що перестраховик має право відмовити у виплаті своєї частки страхування у випадку, коли перестрахувальник порушив умови пункту 3.2.6. та пункту 3.2.8.

Рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування приймається престраховиком не пізніше останнього дня, визначеного пунктами 3.4.3., 3.4.4. для виплати страхового відшкодування і повідомляється перестрахувальнику в письмовій формі з мотивованим обґрунтуванням причин такої відмови, яке може бути оскаржено у порядку, встановленому законодавством України.

Однак, у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач прийняв чи повідомляв про мотивовану відмову у виплаті страхового відшкодування в порядку та згідно з пунктом 3.3.6. Договору.

Пунктом 3.4.4. Договору визначено, що перестраховик зобов'язаний у випадку, якщо страховий випадок розглядається окремо відповідно до п. 4.3. цього договору, протягом 10-ти робочих днів з дня отримання від перестрахувальника документів на виплату страхового відшкодування сплатити свою частку у сумі страхового відшкодування.

Однак, відповідачем у встановлені Договором перестрахування строки не відшкодовано позивачу своєї частки страхового відшкодування збитків у розмірі 15 241,80 грн., у зв'язку з чим позивач звернувся із даним позовом до суду.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

За змістом статей 173, 193 Господарського кодексу України, статей 11, 509, 525, 526, 599 Цивільного кодексу України, угода (договір) є підставою для виникнення цивільних прав та обов'язків (зобов'язань), зобов'язання повинні виконуватися належним чином.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Колегія суддів зазначає, що підписавши рахунок-бордеро збитків станом за червень 2006 року відповідач прийняв на себе відповідальність у вигляді сплати частки у сумі страхового відшкодування по страховим випадкам, зазначеним у переліку, зокрема і за договором страхування №06-02-010-00333. Наданий позивачем розрахунок частки відповідальності перестраховика повністю відповідає методиці розрахунку частки відповідальності перестраховика, що погоджена сторонами в пунктах 2.4-2.7 Договору перестрахування та застосовувалась в рахунку бордеро-премій за червень 2006 року.

Доказів оплати відповідачем своєї частки страхового відшкодування у сумі 15 241,80 грн. у встановлені договором строки суду не надано, а тому колегія суддів прийшла до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення основного боргу є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Посилання відповідача та суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні на пропуск позивачем строку позовної давності є необгрунтованими та колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на наступне.

Укладений між сторонами по справі Договір облігаторного пропорційного перестрахування наземних транспортних засобів на засаді ексценденту № 91-017/06-04 за своєю правовою природою є договором перестрахування.

За договором перестрахування страховик, який уклав договір страхування, страхує в іншого страховика (перестраховика) ризик виконання частини своїх обов'язків перед страхувальником. Страховик, який уклав договір перестрахування, залишається відповідальним перед страхувальником у повному обсязі відповідно до договору страхування (стаття 987 Цивільного кодексу України).

Частина 1 статті 12 Закону України «Про страхування» визначає, що перестрахування - страхування одним страховиком (цедентом, перестрахувальником) на визначених договором умовах ризику виконання частини своїх обов'язків перед страхувальником у іншого страховика (перестраховика) резидента або нерезидента, який має статус страховика або перестраховика, згідно з законодавством країни, в якій він зареєстрований.

Відповідно до статті 355 Господарського кодексу України об'єкти страхування, види обов'язкового страхування, а також загальні умови здійснення страхування, вимоги до договорів страхування та порядок здійснення державного нагляду за страховою діяльністю визначаються Цивільним кодексом України, цим Кодексом, законом про страхування, іншими законодавчими актами.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 Цивільного кодексу України).

Предметом договору страхування, згідно пункту 3 частини 1 статті 980 Цивільного кодексу України, можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Відповідно до частини 1, 2 статті 984 Цивільного кодексу України страховиком є юридична особа, яка спеціально створена для здійснення страхової діяльності та одержала у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності. Страхувальником може бути фізична або юридична особа.

З огляду на викладене, колегія суддів прийшла до висновку, що договір облігаторного пропорційного перестрахування наземних транспортних засобів на засаді ексценденту №91-017/06-04, виходячи з його змісту, є також за своєю правовою природою і договором страхування, оскільки страховик страхує в іншого страховика ризик виконання частини своїх обов'язків перед страхувальником.

Аналогічна правова позиція викладена Вищим господарським судом у постановах від 30.03.2015 у справі №910/22547/15, від 13.08.2013 у справі №5011-69/9465-2012, від 28.01.2013 у справі №5011-71/5995-2012, від 04.07.2012 у справі №24/418, від 25.01.2012 у справі №39/125, від 23.03.2011 у справі №25/426.

Згідно зі статтею 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Разом з цим, стаття 268 Цивільного кодексу України містить перелік вимог, на які позовна давність не поширюється. Так, згідно з пунктом 5 частини 1 зазначеної статті, позовна давність не поширюється на вимогу страхувальника (застрахованої особи) до страховика про здійснення страхової виплати (страхового відшкодування).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку, що за договором перестрахування позивач є застрахованою особою і ним заявлена вимога до відповідача, який є страховиком, а тому на вимоги про стягнення частини страхового відшкодування за Договором перестрахування не поширюється позовна давність, передбачена статтею 257 Цивільного кодексу України. Отже, оскільки позивачем не пропущено строку позовної давності, його порушене право підлягає захисту.

Висновки суду першої інстанції щодо пропуску позивачем строку позовної давності щодо заявлених ним вимог є безпідставними. Заява відповідача про застосування строків позовної давності задоволенню не підлягає.

З приводу заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача 16 323,45 грн. інфляційних втрат та 2720,97 грн. - 3% річних, що нараховані за період з 30.06.2009 по 10.06.2015, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як передбачено статтею 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За приписами статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, враховуючи доведеність порушення відповідачем зобов'язання за Договором, колегія суддів, перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, враховуючи заяву про збільшення позовних вимог, прийшла до висновку про задоволення позовних вимог позивача у частині стягнення з відповідача 16 323,45 грн. інфляційних втрат та 2 720,97 грн. 3% річних.

Судом не розглядались позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» у частині стягнення з відповідача пені у розмірі 2 774,00 грн., оскільки рішення Господарського суду міста Києва від 01.07.2015 у справі №910/10736/15 та постанова Київського апеляційного господарського суду України від 25.08.2015, якими у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача пені у розмірі 2 774,00 грн. відмовлено, було залишене у цій частині без змін постановою Вищого господарського суду України від 17.11.2015 у справі №910/10736/15. Справа у частині стягнення з відповідача пені на новий розгляд до суду першої інстанції не передавалась.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції у даній справі підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача 15 241 грн. 80 коп. основного боргу, 3% річних у розмірі 2 720 грн. 97 коп. та 16 323 грн. 45 коп. інфляційних втрат. Апеляційна скарга Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Розподіл господарських витрат здійснено у відповідності до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2016 у справі №910/10736/15 задовольнити.

Рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2016 у справі №910/10736/15 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» 15 241 грн. 80 коп. основного боргу, 3% річних у розмірі 2 720 грн. 97 коп. та 16 323 грн. 45 коп. інфляційних втрат задовольнити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» (03056, м. Київ, вулиця Борщагівська, будинок 145, ) на користь Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» (01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 26, ) заборгованість у розмірі 15 241 (п'ятнадцять тисяч двісті сорок одну) грн. 80 коп., 3% річних у розмірі 2 720 (дві тисячі сімсот двадцять) грн. 97 коп., інфляційні втрати у розмірі 16 323 (шістнадцять тисяч триста двадцять три) грн. 45 коп. Видати наказ.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» (03056, м. Київ, вулиця Борщагівська, будинок 145, ) на користь Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» (01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 26, ) 1 690 (одну тисячу шістсот дев'яносто) грн. 26 коп. судового збору за подання позовної заяви та 2 009 (дві тисячі дев'ять) грн. 70 коп. за подання апеляційної скарги. Видати наказ.

Видачу наказів доручити Господарському суду міста Києва відповідно до вимог процесуального законодавства.

Матеріали справи №910/10736/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді А.І. Тищенко

Б.В. Отрюх