ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" травня 2016 р. Справа № 911/1338/16

Розглянувши матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дрімавто»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вітон»

третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_1

про визнання недійсним договору оренди нерухомого майна

та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_1

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Дрімавто»

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Вітон»

про визнання права власності

Суддя А.Ю. Кошик

Представники:

Позивача - Дуднік О.І.

Відповідача - не з'явився

Третя особа - ОСОБА_1.

Обставини справи:

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Дрімавто» (далі - позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вітон» (далі - відповідач) про визнання недійсним договору оренди нерухомого майна.

Ухвалою суду від 19.04.2016 року порушено провадження у справі № 911/1338/16 та залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_1. Справу призначено до розгляду на 28.04.2016 року.

27.04.2016 року третьою особою ОСОБА_1 подано позовну заяву третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дрімавто» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Вітон» про визнання права власності на нежитлову будівлю, загальною площею 940,6 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Івана Бойка, 10.

Як передбачено ст. 26 Господарського процесуального кодексу України, треті особи, які заявляють самостійні вимоги на предмет спору, можуть вступити у справу до прийняття рішення господарським судом, подавши позов до однієї або двох сторін.

Про прийняття позовної заяви та вступ третьої особи у справу господарський суд виносить ухвалу. Треті особи, які заявляють самостійні вимоги на предмет спору, користуються усіма правами і несуть усі обов'язки позивача.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 28.04.2016 року позовну заяву третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору було прийнято для спільного розгляду у відповідності до ст. 26 ГПК України, розгляд справи відкладено до 12.05.2016 року.

12.05.2016 року до господарського суду від відповідача ТОВ «Вітон» надійшли пояснення, в яких він просив розглядати справу у його відсутність за наявними матеріалами справи.

В судовому засіданні 12.05.2016 року представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі, проти позову третьої особи з самостійними вимогами не заперечував. Третя особа з самостійними вимогами підтримала свої позовні вимоги та позов позивача.

У відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши наявні у справі докази, Господарський суд Київської області, ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 01.04.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Дрімавто» (Орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вітон» (Орендар) було укладено Договір оренди нерухомого майна № 01/04/16, відповідно до п. 1.1 якого Орендодавець зобов'язується передати, а Орендар зобов'язується прийняти в оренду - строкове платне користування - нежитлову будівлю, площею 940,6 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Івана Бойка, 10 (надалі - об'єкт нерухомості).

Відповідно до п. 2.1. Договору, орендна плата сплачується в національній валюті України. Розмір орендної плати за цим Договором становить 10 000,00 грн. (десять тисяч гривень 00 коп.).

Орендар зобов'язується сплачувати орендну плату з моменту підписання Акту приймання-передачі (п. 2.2. Договору).

Згідно п. 3.1. Договору, передача Об'єкту нерухомості в оренду здійснюється шляхом підписання Сторонами акту прийому-передачі в строк до 01.05.2016 року.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначає про те, що договір оренди нерухомого майна № 01/04/16 від 01.04.2016 року укладений на вкрай невигідних умовах, оскільки об'єкт нерухомості зданий в оренду за низькою ціною, за 10 000,00 грн. за місяць. Позивач вважає, що розмір орендної плати повинен становити щонайменше 50 000,00 грн. за місяць, а тому просить суд визнати недійсним Договір оренди нерухомого майна. При цьому позивач посилається на положення ст. 203, ст. 215, ст. 233 Цивільного кодексу України.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст.627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписами ст. 233 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Заявлені вимоги можуть бути задоволені, якщо доведені факти обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною або збіг тяжких для сторони обставин і наявність їх безпосереднього зв'язку із волевиявленням сторони вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Для визнання недійсним правочину на зазначеній підставі необхідно встановити факт наявності тяжких обставин, невигідність правочину, для сторони, яка діяла під впливом вказаних обставин, тобто невигідність повинна бути явною.

Необхідними умовами для задоволення даного позову з підстав передбачених ст. 233 ЦК України є доведеність у відповідності до ст. 32 ГПК України належними та допустимими доказами фактів обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною або збігу тяжких для сторони обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах.

Згідно позовної заяви вкрай невигідними умовами є те, що об'єкт нерухомості зданий в оренду за низькою ціною, за 10 000,00 грн. за місяць, в той час розмір орендної плати повинен становити щонайменше 50 000,00 грн. за місяць. Відповідно до статистики цін на нежитлові будівлі, взятої з бази даних Агентства нерухомості «БЛАГОВІСТ», відповідно до яких в квітні 2016 року до таких нежитлових будівель, що знаходяться на Харківському масиві Дарницького району міста Києва встановлено ціну на рівні 50-70 грн. за 1 кв.м. метр.

При цьому позивач зазначає, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Дрімавто» зверталося до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вітон» з пропозицією переукласти договір або внести зміни стосовно орендної плати. В свою чергу Товариство з обмеженою відповідальністю «Вітон» відмовляється вносити зміни до Договору оренди нерухомого майна № 01/04/16 від 01.04.2016 року та зазначає, що йому не було надано документів, що підтверджують право власності на об'єкт нерухомості - нежитлову будівлю, площею 940,6 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Івана Бойка, 10, а наданий Договір доручення від 11.01.2016 року не є правоустановлючим документом, який підтверджує право власності ОСОБА_1 на нерухоме майно.

Щодо твердження позивача, що розмір орендної сплати, встановлений в договорі оренди, не є обґрунтованим, суд зазначає, що згідно з ч. 1 ст. 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. З огляду на наведене, суд дійшов висновку про те, що волевиявлення сторін договору при його укладенні було вільним, при цьому, наявності впливу тяжких обставин при укладенні договору оренди позивачем не доведено.

Стосовно доводів позивача про наявність правових підстав для визнання договору оренди недійсним з посиланням на невигідність його умов, суд зауважує, що підприємництвом в розумінні ст. 42 Господарського кодексу України є самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Оцінивши надані сторонами по справі докази та умови укладеного договору оренди, суд не встановив наявності підстав для визнання укладеного договору недійсним в силу статті 233 Цивільного кодексу України, внаслідок чого в задоволенні позову слід відмовити.

Стосовно позовних вимог третьої особи з самостійними вимогами, суд зазначає наступне.

ОСОБА_1 звернувся з вимогою про визнання права власності на нежитлову будівлю, загальною площею 940,6 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Івана Бойка, 10.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, третя особа з самостійними вимогами зазначає, що ТОВ «ВІТОН» заперечує та не визнає право власності ОСОБА_1 на об'єкт нерухомості.

Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, що розташована за адресою: м. Київ, вул. Івана Бойка, 10, кадастровий номер :90:146:0054 на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки № 1442 від 16.06.2015року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою О.О. Право власності зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Витягом № 39151123 від 16.06.2015 року.

11.01.2016 року між ОСОБА_1 (Довіритель) та ТОВ «ДРІМАВТО» (Повірений) укладено Договір доручення № 1, відповідно до якого Довіритель доручає, а Повірений зобов'язується від імені Довірителя і за рахунок Довірителя вчинити юридичні дії, визначені у п. 1.2 цього Договору.

Згідно п. 1.2. Повірений зобов'язується організувати будівництво об'єкта нерухомості - нежитлової будівлі, орієнтовною загальною площею 950,00 кв.м., що знаходиться земельній ділянці Довірителя за адресою: м. Київ, вул. Івана Бойка, 10 та забезпечити оформлення правовстановлюючих документів на об'єкт нерухомості. Для виконання зазначених функцій Повіреному надається право: бути замовником всієї необхідної проектно-кошторисної документації; укладати договори з будівельними організаціями; укладати договори з підрядними організаціями; бути представником перед фізичним та юридичними особами, а також органами місцевого самоврядування; вчиняти інші юридичні дії, що необхідні для виконання покладених на Повіреного завдань.

30.03.2016 року між ОСОБА_1 (Довіритель) та Товариством обмеженою відповідальністю «Дрімавто» (Повірений) був підписаний Акт прийому-передачі, за яким Повірений передав, а Довіритель прийняв Об'єкт нерухомості - нежитлову будівлю, загальною площею 940,6 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Івана Бойка, 10.

Тобто, 30.03.2016 року, підписавши Акт прийому-передачі, Довіритель набув речове право на Об'єкт нерухомості - нежитлову будівлю, загальною площею 940,6 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Івана Бойка, 10. Збудований об'єкт нерухомого майна розташований на земельній ділянці, що належить ОСОБА_1 на праві власності. Поряд з цими об'єктами відсутні будівлі та споруди інших власників, будь-яких заперечень з боку третіх осіб щодо збудованого об'єкту нерухомості ніколи не отримував.

Третьою особою було замовлено інвентаризацію Об'єкту нерухомості, за результатами якої було виготовлено Технічний паспорт на нежитлову будівлю, відповідно до якого нежитлова будівля, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Івана Бойка, 10 має загальну площу 940,6 кв.м.

Згідно статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним.

Згідно частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч.1 ст.321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі ст. 331 Цивільного кодексу України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Згідно ст. 319 Цивільного кодексу України власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Він може використовувати майно для здійснення господарської та іншої, не забороненої законом, діяльності, зокрема, передавати його безоплатно або за плату у володіння і користування іншим особам. Всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава безпосередньо не втручається в господарську діяльність суб'єктів права власності.

Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків. Захист права власності здійснюється судом, господарським судом.

Згідно ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, вимоги третьої особи з самостійними вимогами суд вважає обґрунтованими, правомірними та такими, що підлягають задоволенню.

Оскільки, позов третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору було подано до позивача та відповідача у справі за основним позовом і позов третьої особи задоволено, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України понесені ОСОБА_1 судові витрати підлягають відшкодуванню відповідачами за позовом третьої особи в повному обсязі в рівних частках.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд Київської області, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Дрімавто» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вітон» про визнання недійсним договору оренди відмовити.

2. Позов третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору задовольнити.

3. Визнати за ОСОБА_1 АДРЕСА_2 код НОМЕР_1) право власності на нежитлову будівлю, загальною площею 940,6 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Івана Бойка, 10.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дрімавто» (02068, м. Київ, вул. Урлівська, 9, кв. 73, код 36128834) на користь ОСОБА_1 АДРЕСА_2 код НОМЕР_1) 689 грн. втрат по сплаті судового збору.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вітон» (08700, Київська обл., м. Обухів, вул. Київська, 164/186, код 38766778) на користь ОСОБА_1 АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) 689 грн. втрат по сплаті судового збору.

Накази видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Суддя А.Ю. Кошик