ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.04.2016р. Справа№ 914/336/16

за позовом: Управління архітектури департаменту містобудування Львівської міської ради, м.Львів

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛЕВ», м.Львів

про стягнення 1038337,60грн.

Суддя Щигельська О.І. при секретарі Зарицькій О.Р.

Представники:

від позивача: не зявився

від відповідача: ОСОБА_1 - представник за довіреністю

Суть спору: позов заявлено позов заявлено Управлінням архітектури департаменту містобудування Львівської міської ради, м.Львів до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛЕВ», м.Львів про стягнення 1038337,60грн., що становить 70% інвестиційного внеску на розвиток соціальної інфраструктури м.Львова.

Ухвалою суду від 10.02.2016р. порушено провадження у справі та призначено до розгляду в судовому засіданні на 29.02.2016р. Ухвалою суду від 29.02.2016р. розгляд справи відкладено на 14.03.2016р. у звязку з неявкою позивача. В судовому засіданні 14.03.2016р. оголошено перерву до 21.03.2016р. для надання можливості відповідачу подати додаткові документи. Ухвалою суду від 21.03.2016р. розгляд справи відкладено на 04.04.2016р. у звязку з неявкою сторін. Ухвалою суду від 04.04.2016р. строк вирішення спору продовжено на 15 днів за клопотанням відповідача та відкладено розгляд справи на 20.04.2016р. В судовому засіданні 20.04.2016р. оголошено перерву до 25.04.2016р.

Представнику відповідача розяснено судом права, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України.

Позивач явки повноважного представника в судове засідання 25.04.2016р. не забезпечив, проте через канцелярію господарського суду подав клопотання (вх.№17915/16 від 25.04.2016р.) про відкладення розгляду справи, в якому, водночас, просить слухати справу без участі представника, з врахуванням викладеного у позові та запереченнях на клопотання.

Представник відповідача в судове засідання 25.04.2016р. зявився, проти задоволення позову заперечив з мотивів, наведених у поданому ним відзиві на позовну заяву (вх.№10123/16 від 14.03.2016р.). Ствердив, зокрема, що між ТзОВ «ЛЕВ» та позивачем Управлінням архітектури департаменту містобудування в березні 2008 року укладено договір на будівництво, за яким відповідач зобовязувався сплатити кошти на розвиток соціальної інфраструктури м.Львова. Предметом спору по даній справі є сплата частини такого внеску. Водночас, відповідач звертає увагу на те, що функції замовника з проектування та будівництва відповідного обєкта, за винятком функцій повязаних із землекористуванням, ТзОВ «ЛЕВ» передано КБП «Галичартбуд» на підставі договору, укладеного між ними в жовтні 2009 року. Окрім цього, враховуючи, що правовідносини на які посилається мали місце у 2008 році, відповідач вважає, що строк позовної давності сплинув, в звязку з чим просить застосувати до вимог Управління архітектури департаменту містобудування строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову, про що також подав відповідну заяву (вх.№10122/16 від 14.03.2016р.).

Відповідно до ст.75 ГПК України, та беручи до уваги встановлений ст.69 ГПК України строк вирішення спору, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, в яких достатньо доказів для прийняття рішення по суті спору, у відповідності до ч.3 ст.4-3 ГПК України, судом створювались сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, у зв'язку із чим передбачені у ст.77 ГПК України підстави для відкладення розгляду справи не вбачаються. Клопотання позивача в частині відкладення розгляду справи у звязку із неможливістю забезпечити в судове засідання представника, який перебуває у щорічній відпустці, відхилено судом зважаючи на його необґрунтованість та недоведеність.

Розглянувши подані докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, судом встановлено таке.

Між Управлінням архітектури департаменту містобудування Львівської міської ради (позивач по справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛЕВ» (відповідач по справі, замовник за договором) укладено договір на будівництво №48 від 25.03.2008р. проектування та будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудованими офісними приміщеннями і обєктами обслуговування на вул.Лінкольна, 10, за яким замовник, серед іншого, зобовязався сплатити кошти на розвиток соціальної інфраструктури в сумі 1483339,43грн. в терміни: 30% до початку будівництва 25.03.2008р. та 70% до 31.12.2009р. (п.2.2.2).

На виконання умов вказаного договору, відповідачем на підставі платіжного доручення №219 від 25.03.2008р. перераховано в міський бюджет 445001,83грн. із призначенням платежу внесок на розвиток інфраструктури 30%. Проте, зобовязання в частині оплати 70% суми внеску ТзОВ «ЛЕВ» не виконано, відтак, у нього виникла заборгованість в розмірі 1038337,60грн., що й зумовило звернення позивача до суду із позовною заявою.

При вирішенні спору суд виходив з такого.

Згідно ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст.11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов'язань, є зокрема договори та інші правочини.

У відповідності до ст.193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно зі ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Законом, а саме ст.193 ГК України встановлено, що субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобовязань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобовязання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно із ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). У відповідності до ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.229 ГК України, учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

У своїх поясненнях ТзОВ «ЛЕВ» зазначає, що оскільки функції замовника з проектування та будівництва відповідного обєкта, за винятком функцій повязаних із землекористуванням, ТзОВ «ЛЕВ» передано КБП «Галичартбуд» на підставі договору, укладеного між ними в жовтні 2009 року, то до останнього, відтак, перейшов і обовязок зі сплати 70% суми інвестиційного внеску.

Як вбачається з матеріалів справи, між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛЕВ» (замовник за договором) та Корпорацією будівельних підприємств «Галичартбуд» (генпідрядник-інвестор за договором) укладено договір №12/10 про передачу прав на виконання функцій замовника будівництва від 12.10.2009р., відповідно до умов якого замовник передає генпідряднику-інвестору функції замовника з проектування, в тому числі з коригування проектної документації, та будівництва обєкту (10-ти поверховий багатоквартирний житловий будинок з вбудованими офісними приміщеннями і обєктами обслуговування, що знаходиться в місті Львові на вул. А.Лінкольна, 10) за винятком функцій необхідних для оформлення здачі обєкту в експлуатацію державній приймальній комісії, а також функцій, що повязані з землекористуванням, в тому числі: з захисту прав на земельну ділянку від посягань третіх осіб, а також у звязку з незаконними діями органів влади та місцевого самоврядування (п.п. 1.1, 2.2).

Водночас, суд звертає увагу на те, що не зважаючи на укладення такого договору, зміни у договір на будівництво №48 від 25.03.2008р. проектування та будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудованими офісними приміщеннями і обєктами обслуговування на вул.Лінкольна, 10, укладений між Управлінням архітектури департаменту містобудування та ТзОВ «ЛЕВ» не внесено, заміну боржника в зобовязанні у відповідності до встановленого законом порядку не здійснено, відтак, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення із ТзОВ «ЛЕВ» 1038337,60грн. обґрунтований поданими доказами, відповідачем не спростований та підлягає до задоволення.

Водночас, суд звертає увагу на те, що ТзОВ «ЛЕВ» подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності (вх.№10122/16 від 14.03.2016р.). У ній, зокрема, зазначено, що оскільки правовідносини, на які посилається позивач, мали місце з 2008 року, а позовна заява подана до суду в лютому 2016 року, строк позовної давності сплинув. В звязку з вищенаведеним просить відмовити в задоволенні позову.

У своїх запереченнях на вказану заяву (вх.№4332/16 від 04.04.2016р.) позивач зазначає, що всупереч твердженням відповідача строк позовної давності при зверненні до суду із позовною заявою Управлінням архітектури департаменту містобудування не пропущено, оскільки останнє неодноразово скеровувало відповідачу претензії щодо сплати пайового внеску, однак відповідач відмовлявся виконувати умови договору та сплачувати заборгованість.

Згідно зі ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тривалість загальної позовної давності три роки. Відповідно до ч.5 ст.261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Зважаючи на те, що згідно з п.2.2.2 договору на будівництво, ТзОВ «ЛЕВ» зобовязалось сплатити 70% визначеної суми коштів на розвиток соціальної інфраструктури до 31.12.2009р. й у встановлений строк не виконало таке зобовязання, суд, беручи до уваги розяснення, надані Пленумом Вищого господарського суду України у п.1.9 Постанови №14 від 17.12.2013р., приходить до висновку, що до перебіг позовної давності розпочався 31.12.2009р.

Як вбачається з матеріалів справи Управління архітектури департаменту містобудування дійсно неодноразово протягом 2010-2013 років зверталось до ТзОВ «ЛЕВ» із листами та претензіями, в яких просило останнього виконати взяті на себе за договором зобовязання та погасити заборгованість в розмірі 1038337,60грн., що підтверджується листами №23-вих-180 від 01.03.2010р., №23-вих-946 від 02.08.2011р., №23-вих-180 від 01.03.2012р., №23-3559 від 05.11.2012р. та №23-вих-727 від 16.07.2013р.

Як встановлено ч.1 ст.264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Пленумом Вищого господарського суду України у п.4.4.1 Постанови №10 від 29.05.2013р. розяснено, що до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Аналізуючи надані ТзОВ «ЛЕВ» відповіді на вказані претензії, суд приходить до висновку, що хоч відповідачем у них і визнано розмір заборгованості по сплаті інвестиційного внеску в сумі 1038337,60грн., однак у вказаних листах ТзОВ «ЛЕВ» не визнає себе зобовязаною особою за договором, зазначаючи, що таке зобовязання фактично належить КБП «Галичартбуд». Таким чином, відповідачем не визнано претензії Управління архітектури департаменту містобудування, а отже докази наявності підстав для зупинення перебігу або переривання строку позовної давності (ст.ст. 263, 264 ЦК України) у справі відсутні. Клопотання про визнання причини пропуску позовної давності поважною позивачем не заявлялося, доказів наявності таких причин суду не надано.

Відповідно до ч.ч.2,3,4 ст.267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності, яка застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

На підставі викладеного, зважаючи на подану відповідачем заяву про застосування строків позовної давності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Вирішуючи питання про розподіл господарських витрат, суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст.49 ГПК України, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відтак, витрати зі сплати судового збору слід покласти на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 22, 33, 34, 43, 49, 82, 84, 85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Строк і порядок оскарження рішення суду визначені ст.ст.91-93 ГПК України.

Повне рішення складено 29.04.2016р.

Суддя Щигельська О.І.