ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.04.2016 року Справа № 904/9985/15

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Герасименко І.М. (доповідач)

судді: Орєшкіна Е.В., Сизько І.А.

секретар судового засідання: Мацекос І.М.

за участю представників сторін:

представник позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_2

представник відповідача: ОСОБА_3

розглянувши апеляційну скаргу Комунальний заклад охорони здоров`я "Софіївський районний центр первинної медико-санітарної допомоги", смт. Софіївка, Дніпропетровська область,

на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 21.12.2015 року у справі №904/9985/15

за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "СК Софія", с. Орджонікідзе, Криворізький район, Дніпропетровська область,

до Комунальний заклад охорони здоров`я "Софіївський районний центр первинної медико-санітарної допомоги", смт. Софіївка, Дніпропетровська область,

про стягнення заборгованості за виконані роботи,

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю "СК Софія" звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Комунального закладу охорони здоров'я "Софіївський районний центр первинної медико-санітарної допомоги" про стягнення 133016, 74 грн. заборгованості, 7346, 89 грн. 3% річних, 23943,01 грн. пені, 104063 інфляційних втрат.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 21.12.2015р. по справі №904/9985/15 (суддя Ярошенко В.І.) позов задоволено частково. Стягнуто з Комунального закладу охорони здоров'я "Софіївський районний центр первинної медико-санітарної допомоги" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "СК Софія" основний борг у розмірі 133016, 74 грн., три відсотки річних у сумі 7314, 10 грн., інфляційні втрати у розмірі 98270, 21 грн. та 3579, 02 грн. витрат зі сплати судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 21.12.2015р. у справі № 904/9985/15, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення суду першої інстанції винесено з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Просить скасувати рішення господарського суду Дніпропетровської області по справі №904/9985/15 від 21.12.2015р., та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Послався на те, що у даний час Софіївським відділенням поліції ГУ НП у Дніпропетровській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження за №0000909 за ознаками злочину, передбаченого ч.2 статті 191 КК України, а саме за фактом незаконного витрачення бюджетних коштів ТОВ «СК Софія» за виконання ремонтно будівельних робіт в КЗОЗ «Софіївський РЦ ПМСД» у період 2012-2013 років, таким чином, органом досудового розслідування під час досудового слідства повинні бути встановлені факти та обставини, що мають суттєве значення для вирішення спору (висновки експертизи, акти контролюючих органів тощо), що вплине на подальший перебіг справи.

В судовому засіданні Дніпропетровського апеляційного господарського суду 25.02.2016р. представник відповідача підтримав апеляційну скаргу; представники позивача просять рішення суду залишити без змін. По справі оголошено перерву до 10.03.2016р.

10.03.2016р. судове засідання не відбулося у звязку з тимчасовою непрацездатністю судді доповідача Герасименко І.М.

Зміна складу судової колегії відбулась на підставі протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 12.03.2016р., справу передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя Герасименко І.М. (доповідач), судді: Орєшкіна Е.В., Сизько І.А.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 12.03.2016р. розгляд апеляційної скарги Комунальний заклад охорони здоров`я "Софіївський районний центр первинної медико-санітарної допомоги", смт. Софіївка, Дніпропетровська область на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 21.12.2015 року у справі №904/9985/15 відкладено на 31.03.2016р.

В судовому засіданні Дніпропетровського апеляційного господарського суду 31.03.2016р. представник відповідача підтримав апеляційну скаргу та подав клопотання про призначення судової експертизи; представники позивача просять рішення суду залишити без змін. По справі оголошено перерву до 28.04.2016р.

В судовому засіданні Дніпропетровського апеляційного господарського суду 28.04.2016р. представник відповідача підтримав апеляційну скаргу; представники позивача просять рішення суду залишити без змін.

Колегія суддів, дослідивши докази по справі, в їх сукупності, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

10.12.2013р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "СК Софія" (далі - позивач, підрядник) та Комунальним закладом охорони здоров'я "Софіївський районний центр медіко-санітарної допомоги" (далі - відповідач, замовник) було укладено договір підряду від 10.12.2013р. на виконання робіт "Капітальний ремонт приміщень терапевтичного відділення за адресою смт. Софіївка, вул. Карпенка, 1" (далі - договір) (а.с. 11-17).

Згідно з п. 1 договору замовник доручає, а підрядник забезпечує відповідно до проектної документації замовника та умов договору виконання робіт по об'єкту: "Капітальний ремонт приміщень терапевтичного відділення за адресою смт. Софіївка, вул. Карпенка, 1".

Склад та обсяги робіт, що доручаються до виконання підряднику, визначені проектною документацією замовника (п.3 договору).

Пунктом 9 договору встановлено, що договірна ціна робіт є твердою, визначається на основі кошторису, що є невід'ємною частиною договору (додаток 2, арк. с. 19), та складає 133016, 74 грн.

Сторони домовились, що розрахунок за виконані роботи будуть здійснюватися проміжними платежами в міру виконання робіт згідно актів виконаних робіт. Оплата виконаних робіт здійснюється протягом 10 днів з дня підписання документів замовника. Вартість виконаних робіт, що підлягають оплаті (якщо здійснюються проміжні), визначається по усіх складових вартості робіт розрахованих у договірній ціні (розділ договору "Проведення розрахунків за виконані роботи").

На виконання умов договору, позивач виконав, а відповідач прийняв, будівельні роботи на загальну суму 133016, 74 грн., що підтверджується довідкою про вартість виконаних будівельних робіт № КБ-3 за грудень 2013 року, актом приймання виконаних будівельних робіт № КБ-2в за грудень 2013 року, підписаним обома сторонами (а.с. 25-27).

В звязку з тим, що оплата відповідачем здійснена не була, позивач звернувся до відповідача з претензією вих.№ 9 від 29.09.2015, в якій просив відповідача здійснити оплату боргу у розмірі 133016, 74 грн. (арк. с. 32-33).

Відповідач вартість виконаних робіт не сплатив, тому заборгованість відповідача перед позивачем складає 133016, 74 грн.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України), господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України, майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу (ст.837 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 843 ЦК України, у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення. Зі змісту статті 856 Цивільного кодексу України вбачається, що якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Згідно з приписами ст. 193 ГК України та ст. ст. 525, 526 ЦК України цивільні та господарські зобов'язання мають бути виконані належним чином відповідно до закону та договору. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Слід врахувати, що відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідачем факт виконання робіт за представленим актом виконаних робіт не спростовано та не надано доказів повної оплати виконаних робіт на суму 133016, 74 грн., тому позовні вимоги про стягнення з відповідача суми основного боргу є обґрунтованими та підлягають повному задоволенню в розмірі 133016, 74 грн.

Також, у зв'язку з несвоєчасним виконання відповідачем своїх зобов'язань щодо оплати виконаних робіт, позивач нарахував відповідачу пеню у розмірі 23943, 01 грн. за період з 10.05.2015р. по 10.11.2015р., посилаючись на норми права.

За приписами ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, при цьому, згідно з частиною першою ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Зі змісту ч. 2 ст. 551 ЦК України вбачається, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства, тобто законом передбачено обов'язкове встановлення правочину щодо забезпечення виконання зобов'язання у письмовій формі.

Сторонами у спірному договорі розмір санкцій, зокрема пені, що підлягає стягненню у разі порушення грошового зобов'язання покупцем, не визначено, тому позовні вимоги про стягнення з відповідача пені у розмірі 23943, 01 грн. не підлягають задоволенню.

Що стосується посилання позивача у позовній заяві на ст. 231 Господарського кодексу України, як на підставу стягнення пені та штрафу, то його не можна врахувати з огляду на наступне.

Так, одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (частина перша статті 230 ГК України).

Частиною 2 ст. 231 ГК України, на підставі якої позивачем здійснено розрахунок штрафних санкцій, передбачено, що у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, штрафної санкції, передбаченої абз. 3 ч. 2 ст. 231 ГК України допускається за сукупності таких умов: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачений договором або законом; якщо, порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки; якщо допущено прострочення виконання не грошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір пені.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного суду України від 20.12.2010р. у справі № 06/113-38 та від 06.12.2010р. у справі № 42/562 та постановах Вищого господарського суду України від 06.02.2013р. у справі № 5011-19/10975-2012 та від 23.07.2013р. у справі № 5006/11/235/2012.

За вказаних обставин, наявність прострочення виконання не грошового зобов'язання є однією з умов застосування абз. 3 ч. 2 ст. 231 ГК України при визначенні розміру штрафних санкцій.

Оскільки у спірних правовідносинах має місце саме порушення грошового зобов'язання (порушення відповідачем строків оплати виконаних робіт), то підстави для застосування вказаної норми щодо визначення розміру санкцій відсутні, а договором конкретного виду відповідальності у вигляді пені у певному розмірі за порушення грошового зобов'язання не передбачено, тому підстави для стягнення пені відсутні, а рішення суду в цій частині є обґрунтованим та законним.

Також, за порушення відповідачем виконання грошового зобов'язання позивачем були нараховані три відсотки річних в сумі 7346, 89 грн. за період з 11.01.2014р. по 10.11.2015р. та інфляційних втрат у розмірі 104063 грн. за період січень 2014 року - листопад 2015 року.

Відповідно ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошових зобовязань на вимогу кредитора, зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 відсотка річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За своїми ознаками, індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу у зв'язку з девальвацією грошової одиниці України, а три відсотки річних є платою за користування чужими коштами в цей період прострочки виконання відповідачем його договірного зобов'язання, і за своєю правовою природою вони є самостійними способами захисту цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов'язань.

Відповідно до п. 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013р. № 14 (далі Постанова Пленуму Вищого господарського суду України № 14) індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому, в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Перевіривши правильність нарахування трьох відсотків річних, суд першої інстанції задовольнив дану вимогу частково у розмірі 7314, 10 грн., оскільки позивачем було здійснено нарахування трьох відсотків річних за 672 дні, тоді як період з 11.01.2014р. по 10.11.2015р. мав 669 днів. Цей розрахунок є арифметично правильним та обґрунтованим, тому підстави для зміни чи скасування рішення суду в цій частині відсутні.

Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат, то дана вимога підлягає задоволенню у сумі 98270, 21 грн., оскільки позивачем при нарахуванні інфляційних втрат не було враховано положення пункту 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14, відповідно до якого індекс інфляції визначається, виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця помноженої на індекс інфляції з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж.

Доводи відповідача про необхідність звільнення його від зобовязань за договором у зв'язку з відсутністю державного фінансування, не приймаються судом до уваги з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 617 Цивільного кодексу України, відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання. Ці положення повністю кореспондуються з положеннями ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, де зазначено, що непереборною силою, тобто надзвичайними і невідворотними обставинами не вважаються, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до ч. 1 п. 1.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013р. № 14 (далі - Постанова Пленуму № 14) за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю. Тому у випадках порушення грошового зобов'язання суди не повинні приймати доводи боржника з посилання на неможливість виконання грошового зобов'язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України).

Що стосується клопотання відповідача про призначення по справі судової будівельно технічної експертизи, яке було подано до суду апеляційної інстанції 28.04.2016р., то воно не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, доказами по справі, в їх сукупності, доведено обсяг виконаних робіт та їх вартість. Вказані доводи позивача не спростовані будь якими доказами, в порядку ст.ст.33-34 Господарського процесуального кодексу України, в тому числі і доказами, що були досліджені в рамках розгляду будь яких кримінальних справ.

Зважаючи на те, що відповідно до статті 41 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд призначає судову експертизу для розяснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору, а в даному випадку матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення справи по суті, то призначення судової експертизи по справі є необґрунтованим і недоцільним.

Крім того, відповідно до ч.1 статті 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи в суді першої інстанції клопотання про призначення судової експертизи відповідачем не заявлялось і заявник не обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 ГПК України, покладаються на відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

Таким чином, підстави для зміни або скасування рішення суду, передбачені статтею 104 ГПК України, відсутні, а в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.99,101,103,105 ГПК України, апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Комунальний заклад охорони здоров`я "Софіївський районний центр первинної медико-санітарної допомоги", смт. Софіївка, Дніпропетровська область, - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 21.12.2015 року по справі №904/9985/15, - залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена до Вищого господарського суду України на протязі 20 днів.

Повний текст постанови підписано 29.04.2016р.

Головуючий І.М. Герасименко

Судді Е.В. Орєшкіна

ОСОБА_4