ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" травня 2016 р. Справа № 914/2771/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючий-суддя Кузь В.Л.

суддів Галушко Н.А.

ОСОБА_1

При секретарі судового засідання Петрик К.

Розглянув апеляційну скаргу від 11.02.16 Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 , м. Львів,

на рішення Господарського суду Львівської області від 27.01.2016 р.

по справі № 914/2771/15

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Український лізинговий фонд, м.Київ,

до відповідача: Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 , м. Львів,

про стягнення 879 199,60 грн.

за участю представників сторін :

від позивача ОСОБА_3 (довіреність від 27.01.16)

від відповідача ОСОБА_4

Автоматизованою системою документообігу суду справу № 914/2771/15 розподілено до розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя Кузь В.Л., судді Орищин Г.В. та судді Галушко Н.А.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 27.01.16 у справі № 914/2771/15 (головуючий суддя Яворський Б.І., суддя Долінська О.З., суддя Король М.Р.) позов задоволено частково, стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ТОВ Український лізинговий фонд 86 023,71 грн. заборгованості зі сплати лізингових платежів, 750 616,54 грн. неустойки та 16 732,81 грн. судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

З підстав, викладених в апеляційній скарзі, відповідач оскаржив рішення місцевого господарського суду.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає про те, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення не було враховано наступного:

- сторони при укладенні договору фінансового лізингу від 18.09.2013 р . не визначали ні загальну вартість предмета лізингу, ні зобовязання по оплаті лізингових платежів у грошовому еквіваленті в іноземній валюті, тобто сторонами не погоджувалося включення до лізингових платежів коригування курсу валют;

- за станом на момент надіслання позивачем вимоги від 20.09.2014 р. у лізингоодержувача не існувало заборгованості, що підтверджується розрахунком сплачених ФО-підприємцем ОСОБА_2, а тому і відмова позивача від договору не ґрунтується на вимогах чинного законодавства;

- для зміни лізингових платежів як загальної вартості предмета лізингу, так і винагороди лізингодавця, умовами договору та додатками до нього передбачено укладення двосторонньої угоди, без чого зміна лізингових платежів, передбачених п. 2.1. загальних умов, не може відбутися;

- передбачена п. 7.1.3 договору фінансового лізингу неустойка за своєю правовою природою є відповідальністю за неналежне виконання не грошового зобовязання у вигляді штрафу, який в силу вимог ст. 213 ГК України не може обраховуватися за кожен день прострочення повернення предмету лізингу;

- судом в оскаржуваному рішенні не зазначено періоду, за який неустойка в розмірі 750 616,54 грн. обрахована та стягнута як і не зазначено правову природу такої неустойки.

- задовольнивши позовні вимоги щодо стягнення 750 616,54 грн. неустойки, що становить 870 % встановленої судом заборгованості по сплаті лізингових платежів, судом не було враховано приписи ч .3 ст. 551 ЦК України та п. 3 ч.1 ст. 83 ГПК України.

Позивач подав суду відзив на апеляційну крагу, в якому просить рішення Господарського суду Львівської області від 27.01.16 у справі № 914/2771/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, з підстав правомірності та обґрунтованості рішення суду.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 25.02.2016 р. апеляційну скаргу було прийнято до провадження, її розгляд призначено на 30.03.2016 р.

На клопотання позивача судові засідання проводилися в режимі відеоконференції.

Позивач на розгляд суду подав пояснення від 05.04.2016 р. щодо стягнення суми неустойки за прострочення повернення предмету лізингу за кожен день такого прострочення та додаткове пояснення від 29.04.2016 р. щодо стягнення суми неустойки за прострочення повернення предмету лізингу за кожен день такого прострочення, в яких були викладені заперечення на доводи апеляційної скарги щодо цих обставин справи.

У судове засідання, яке відбулося в режимі відеоконференції, зявилися представники сторін, які навели свої доводи та міркування, викладені відповідно в апеляційній скарзі та у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 99 ГПК України у судовому засіданні 10.05.2016 р. оголошено вступну та резолютивну частини постанови Львівського апеляційного господарського суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 18.09.2013р. між Товариством з обмеженою відповідальністю Український лізинговий фонд та Фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 було укладено договір фінансового лізингу, відповідно до умов якого лізингодавець (позивач) набуває у власність і передає на умовах фінансового лізингу в платне володіння і користування з правом викупу майно (предмет лізингу), найменування і характеристики якого вказані у специфікації (додаток 2 до договору), а лізингоодержувач (відповідач) зобов'язується прийняти предмет лізингу, оплачувати лізингові платежі, визначені в графіку внесення лізингових платежів (додаток 1 до договору), а також, інші платежі, відповідно до умов цього договору.

На виконання умов договору 30.09.2013р. сторонами було підписано Акт прийому-передачі предмета лізингу, відповідно до якого лізингодавець передав, а лізингоодержувач прийняв в якості предмета лізингу автомобіль DAF FT ХР105, 2012 р.в., шасі №ХLRТЕ47МS0Е997381, двигун №А155131, реєстраційний № НОМЕР_1, вартість якого у відповідності до п. 3.3. договору фінансового лізингу становить 929 500,00 грн. в т.ч. ПДВ.

У п. 8.1 договору фінансового лізингу зазначено, що загальна сума лізингових платежів на дату укладення цього договору становить 1 173 271,71 грн. та може змінюватися відповідно до Загальних умов договору.

02.07.2014р. сторони підписали додаткову угоду №1, якою внесли зміни до п.8.1 договору, виклавши його у такій редакції: загальна сума лізингових платежів на дату укладення цього договору 1 199 828,86 грн. може змінюватися відповідно до загальних умов договору фінансового лізингу. Крім того, сторони внесли зміни у графік внесення лізингових платежів.

З метою досудового врегулювання спору 20.09.2014р. позивач надіслав відповідачу ОСОБА_5 №612-УПК про сплату заборгованості по лізингових платежах, пені та штрафу на суму 58 138,04 грн., а також повідомлення про відмову від договору лізингу у випадку несплати заборгованості чи викупу предмета лізингу.

14.10.2014р. позивач повідомив відповідача про відмову від договору фінансового лізингу листом №682-УПК, який був надісланий на адресу відповідача 16.10.2014р., що підтверджується відтиском штемпеля відділення поштового звязку.

Пунктом 11.2.1 загальних умов договору передбачено, що лізингодавець має право достроково в односторонньому порядку відмовитися (розірвати) від договору та вилучити предмет лізингу у випадку, коли лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж (частково або повністю) та/або інший платіж, передбачений договором, та прострочення оплати становить більше 30 днів з дня настання строку платежу.

Враховуючи те, що відповідач в добровільному порядку вимогу лізингодавця про повернення предмета лізингу не виконав, ТзОВ «Український лізинговий фонд» на підставі п. 11.4 Договору та п. 2 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» скористався своїм правом на вилучення предмету лізингу в безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, який був вчинений 26.11.2014 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрований в реєстрі за № 2176.

11.12.2014р. постановою державного виконавця Франківського відділу ДВС ЛМУЮ відкрито виконавче провадження по виконанню даного виконавчого напису нотаріуса.

Однак, зважаючи на те, що вимоги виконавчого документа відповідачем виконані не були, 22.12.2014р. державним виконавцем Франківського відділу ДВС ЛМУЮ винесено постанову про розшук майна боржника (предмета лізингу).

Рішенням Господарського суду Львівської області від 01.07.2015р. у справі №914/1526/15 відмовлено у задоволенні позову ФОП ОСОБА_2 до ТОВ Український лізинговий дім про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 28.10.2015р. скасовано рішення суду першої інстанції у справі №914/1526/15 та прийнято нове рішення: визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про повернення ФОП ОСОБА_2 на користь ТзОВ Український лізинговий фонд автомобіля DAF FT ХР105, 2012 р.в., шасі №ХLRТЕ47МS0Е997381, двигун №А155131, реєстраційний №АА3674ОС, вартістю 929 500,00грн.

Постановою Вищого господарського суду України від 29.12.2015р. у справі №914/1526/15 скасовано постанову Львівського апеляційного господарського суду від 28.10.2015р., а рішення господарського суду Львівської області від 01.07.2015р. залишено в силі.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників сторін, Львівський апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування чи зміни рішення Господарського суду Львівської області від 27.01.2016 р. у справі № 914/2771/15, з огляду на наступне:

Однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини (ч. 2 ст.11 Цивільного кодексу України).

У відповідності зі ст. 179 Господарського кодексу України, майново-господарські зобовязання, які виникають між субєктами господарювання або між субєктами господарювання і негосподарюючими субєктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобовязаннями.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 ЦК України).

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу інших актів цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст. 292 ГК України, що кореспондується зі ст. 806 ЦК України, лізингом є господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів.

Як встановлено судом першої інстанції, під час укладення договору №1922/09/13-В від 18.09.2013р. на основі вільного волевиявлення у п.8.1-8.4 договору було погоджено умови щодо лізингових платежів: визначено загальну суму таких платежів 1 173 271,71 грн.; порядок проведення оплат у відповідності з графіком внесення лізингових платежів додаток №1 до договору та ст.2 загальних умов договору; сплата лізингових платежів у гривні з коригуванням курсу валют відповідно до п.2.6 Загальних умов договору.

У пункті 2.6 загальних умов договору сторони передбачили наступне: у разі вказівки в п.8.4 договору на застосування при визначенні розміру лізингового платежу коригування курсу валют, сторони погоджуються, що лізингові платежі, які підлягають виплаті згідно з даним договором, розраховуються з використанням середньозваженого курсу української гривні до долара США на міжбанківському ринку (за офіційними даними НБУ, розміщеними на сайті: http://bаnk.goy.uа/соntrol/uk/indех) за наступною формулою:

Т = То * Кт , де

Ко

Т - поточний лізинговий платіж, який підлягає оплаті в гривнях;

То - поточний лізинговий платіж, зазначений в графі 6 графіка платежів;

Ко - офіційний курс української гривні до долара США на дату укладання договору;

Кт - середньозважений курс української гривні до долара США на міжбанківському ринку, збільшений на 1 (один) відсоток (за офіційними даними НБУ на дату, що передує дню сплати лізингового платежу).

При цьому, якщо Кт, збільшений на 1 (один) відсоток, буде менше, ніж Ко, перерахунок не проводиться.

Статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

З аналізу п.13.5 Загальних умов договору фінансового лізингу вбачається, що сторони погодили, що перед підписанням договору, у разі вказівки в п.8.4 договору на застосування при визначенні розміру лізингового платежу коригування курсу валют (що має місце у даному випадку), лізингоодержувач (відповідач) попереджений лізингодавцем про наявність з боку лізингоодержувача валютного ризику, тобто ймовірності виникнення можливих збитків у лізингоодержувача внаслідок зміни курсу іноземної валюти до національної валюти України. Підписанням цього договору лізингоодержувач підтверджує, що він усвідомлює можливе настання несприятливих для нього наслідків, спричинених коливанням курсів валют, і гарантує виконання взятих на себе зобовязань своєчасно та в повному обсязі.

З огляду на викладене судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що сторони погодили включення до лізингових платежів коригування курсу валют.

Як підтверджується матеріалами справи, здійснюючи оплату лізингових платежів за №,№1-9, згідно «Графіка внесення лізингових платежів» затвердженого додатковою угодою від 02.07.2014р. (а.с. 28, т. І), відповідач сплачував суми валютного коригування і заборгованості за цей період не було. Однак, під час здійснення платежу №10 лізингоодержувач не повністю оплатив виставлений лізингодавцем рахунок (недоплата становить 2 961,51 грн.) та не оплачував наступні платежі згідно графіку.

При цьому судова колегія не визнала обґрунтованими твердження апелянта про те, що для нарахування валютного коригування необхідно було підписати додаткову угоду, оскільки п.п.2.12-2.13 договору не містять таких застережень.

Щодо підстав для дострокового розірвання договору за ініціативою лізингодавця, то відповідно до ч.2 ст.598 ЦК України припинення зобовязання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

У разі порушення зобовязання однією стороною, друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом (ч.1 ст.615 ЦК України).

Як вже було зазначено вище сторони у п. 11.2.1 загальних умов договору погодили право лізингодавця на дострокове в односторонньому порядку розірвання цього договору та вилучення предмета лізингу, за умови несплати лізингоодержувачем лізингового платежу (частково або повністю) і/або іншого платежу, передбаченого договором, та прострочення оплати становить більше 30 днів з дня настання строку платежу, встановленого графіком платежів або загальними умовами.

У ч.3 ст.7 Закону України Про фінансовий лізинг передбачено, що відмова від договору лізингу є вчиненою з моменту, коли інша сторона довідалася або могла довідатися про таку відмову.

Виходячи із наведених норм та Загальних умов до договору фінансового лізингу, 16.10.2014р. позивач, оскільки у відповідача існувала заборгованість зі сплати лізингових платежів, правомірно надіслав відповідачу повідомлення № 682-УПК про розірвання (відмову) договору у звязку з наявністю прострочення по сплаті лізингових платежів понад 30 днів з вимогою про повернення предмета лізингу протягом 7 днів з моменту направлення даного повідомлення.

Щодо стягнення з лізингоодержувача заборгованості зі сплати лізингових платежів у розмірі 124873,25 грн., та 753326,35 грн. неустойки за неповернення предмету лізингу слід зазначити наступне:

Договір фінансового лізингу містить у собі елементи договору купівлі-продажу та договору оренди. Частиною 2 ст. 653 ЦК України передбачено, що у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. А згідно із частиною 4 статті 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

У постанові Верховного Суду України від 29.10.2013 у справі №3-31гс13-1, висновки якого щодо застосування норм права згідно ст. 1-28 ГПК України є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правові акти, що містять відповідну норму права, зазначено:

«У пункті 11.3 договору сторони встановили право лізингодавця у разі розірвання договору в односторонньому порядку вимагати повернення предмета лізингу в безспірному порядку та право утримувати всі суми, що вже були сплачені лізингоодержувачем за договором.

Відтак, наслідком розірвання договору є відсутність у ТОВ "УніКредит Лізинг" обов'язку надати предмет лізингу у майбутньому у власність ДП "Націонал-Плюс" ПП "Націонал" і, відповідно, відсутність права вимагати його оплати.

Враховуючи наведене та те, що право власності на предмет лізингу від позивача до відповідача не перейшло, позовні вимоги щодо стягнення з останнього такої складової частини лізингового платежу, як відшкодування вартості цього майна, яке залишилося у власності позивача, є безпідставними."

Наслідком розірвання укладеного між сторонами у даній справі договору є відсутність у позивача обовязку надати предмет лізингу у майбутньому у власність відповідачу і, відповідно, відсутність права вимагати його оплати.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо стягнення 35888,03 грн. вартості предмета лізингу за період 02.10.2014р. та 2961,51 грн. боргу за несплату вартості предмета лізингу за 02.06.2014р., суд першої інстанції підставно виходив з того, що право власності на предмет лізингу від позивача до відповідача не перейшло, позовні вимоги щодо стягнення з останнього такої складової частини лізингового платежу, як відшкодування вартості цього майна, яке залишилося у власності позивача, є безпідставними.

За таких обставин, вимога щодо стягнення з відповідача 88 023,71 грн. лізингових платежів (124 873,25 35 888,03-2 961,51), оскільки перехід права власності на предмет лізингу від позивача до відповідача не відбувся і позивач надалі є власником автомобіля та з врахуванням при визначенні розміру такого платежу коригування курсу валют, є обґрунтованою та правомірною.

Щодо стягнення неустойки, то суд апеляційної інстанції встановив наступне:

Пунктом 7.1.3 договору фінансового лізингу передбачено, що за несвоєчасне повернення предмету лізингу при достроковому розірванні договору лізингоодержувач сплачує неустойку в розмірі 0,3 % від загальної вартості предмета лізингу за кожен день прострочення повернення предмету лізингу.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Стаття 611 ЦК України встановлює такий правовий наслідок порушення зобовязання як сплата неустойки.

Відповідно до ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ст. 230 ГК України).

Частиною 4 ст. 231 ГК України встановлено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Отже, умови п. 7.13 Загальних умов договору не суперечать нормам законодавства, так як його зміст встановлює механізм одноразового обчислення суми неустойки, виходячи з кількості днів прострочення виконання зобовязання з повернення предмета лізингу, що не має нічого спільного із постійним нарахуванням пені за весь період неналежного виконання саме грошового зобовязання. Тобто, погоджена сторонами в договорі фінансового лізингу неустойка, як вид штрафних санкцій за невиконання господарського зобовязання (ст. ст. 216,217,230 ГК України), є відповідальністю за невиконання не грошового, а натурального зобовязання з повернення майна.

Неустойка має характер додаткового обтяження для боржника і за загальним правилом підлягає сплаті незалежно від наявності збитків (ст. 624 ЦК України).

Враховуючи, що лізингоодержувач припинив виконувати зобовязання по оплаті лізингових платежів згідно договору фінансового лізингу в повному обсязі, при цьому продовжуючи незаконно користуватися предметом лізингу на безоплатній основі після висунення йому вимоги про повернення предмета лізингу, вимоги позивача про стягнення з відповідача неустойки за несвоєчасне повернення предмета лізингу є правомірними. При цьому слід зазначити, що підставним є стягнення з відповідача 750 616,54 грн. неустойки, оскільки датою виникнення права на нарахування є 24.10.2014р. (наступний день після 7 днів з моменту направлення повідомлення про розірвання договору, яке було вчинене 16.10.2014р., про що свідчить штемпель відділення поштового звязку).

Проаналізувавши вищенаведене, Львівським апеляційним господарським судом не знайдено підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування чи зміни оскаржуваного рішення місцевого господарського суду.

Судовий збір за перегляд судового рішення в апеляційному порядку слід покласти на скаржника.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що при прийнятті апеляційної скарги до провадження скаржнику було відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у даній справі. Сума судового збору за оскарження рішення Господарського суду Львівської області від 27.01.2016 р. у справі № 914/2771/15 становить 18 406,09 грн.

Відтак, відповідно до постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 р. № 7, відстрочена сума судового збору в розмірі 18 406,09 грн. підлягає стягненню з скаржника за перегляд судового рішення в апеляційному порядку.

Враховуючи вищенаведене та відповідно до ст.ст. 49, 99, 101, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, -

Львівський апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 27.01.2016 р. у справі № 914/2771/15 залишити без змін.

2. Апеляційну скаргу від 27.01.2016 р. Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 , м. Львів залишити без задоволення.

3. Судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покласти на скаржника.

4. Стягнути з Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 (79060, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер) в дохід спеціального фонду Державного бюджету України (Банк: ГУДКСУ у Львівській області; МФО 825014; отримувач: УДКСУ у Личаківському районі м. Львова; ; рахунок 2006)18 406,09 грн. судового збору за результатами розгляду апеляційної скарги.

5. Місцевому господарському суду видати наказ.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Повний текст постанови складено 13.05.16.

Головуючий суддя Кузь В.Л.

Суддя Галушко Н.А.

Суддя Орищин Г.В.