КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" квітня 2016 р. Справа№ 927/1528/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Іоннікової І.А.

суддів: Тарасенко К.В.

Тищенко О.В.

секретар Каніковський А.О.

за участю представників:

від позивача: Толмачов В.П. (представник за довіреністю)

від відповідача: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Комунального підприємства "Чернігівське тролейбусне управління" Чернігівської міської ради

на рішення господарського суду Чернігівської області від 12.01.2016 року

у справі № 927/1528/15 (суддя Демидова М.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАЙН ОФ СЕЙФТІ"

до Комунального підприємства "Чернігівське тролейбусне управління" Чернігівської міської ради

про стягнення 29976 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛАЙН ОФ СЕЙФТІ" звернулось до господарського суду Чернігівської області з позовом до Комунального підприємства "Чернігівське тролейбусне управління" Чернігівської міської ради про стягнення з відповідача 17000 грн. заборгованості за укладеним сторонами договором №11 про надання послуг від 01.08.2013, 1140 грн. пені за порушення строків розрахунків, 1075 грн. 3% річних та 10761 грн. інфляційних нарахувань.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем грошових зобов'язань за договором №11 про надання послуг від 01.08.2013.

Рішенням господарського суду Чернігівської області від 12.01.2016 року позов задоволено у повному обсязі. Стягнуто з Комунального підприємства "Чернігівське тролейбусне управління" Чернігівської міської ради, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАЙН ОФ СЕЙФТІ", заборгованість у розмірі 17000 грн. 00 коп., пеню у розмірі 1140 грн., 3% річних у розмірі 1075 грн., інфляційних нарахувань у сумі 10761 грн., а також витрати зі сплати судового збору у розмірі 1218 грн.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, Комунальне підприємство "Чернігівське тролейбусне управління" Чернігівської міської ради звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Чернігівської області від 12.01.2016 року у справі №927/1528/15 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволені позову в частині стягнення 3% річних у розмірі 1075 грн., інфляційних нарахувань у сумі 10761 грн.

Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а також порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, в апеляційній скарзі скаржник зазначає, що суд першої інстанції не врахував ч.1, ч.2 ст. 233, ч.2 ст. 235 Господарського кодексу України, неправильно визначився із характером спірних правовідносин, в зв'язку з чим прийняв помилкове рішення в частині стягнення 3% річних у розмірі 1075 грн., інфляційних нарахувань у сумі 10761 грн.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.03.2016 р. апеляційну скаргу Комунального підприємства "Чернігівське тролейбусне управління" Чернігівської міської ради прийнято до провадження, призначено розгляд справи на 26.04.2016 р.

04.04.2016 р. через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутністю скаржника, в даному клопотанні відповідач підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі та просив задовольнити апеляційну скаргу.

26.04.2016 р. через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач зазначив, що відповідач помилково вважає 3% річних та інфляційні нарахування - штрафними санкціями; згідно ст. 625 ЦК України 3% річних та інфляційні нарахування є способом захисту майнового права та інтересу - відповідальність за порушення грошового зобов'язання.

В судове засідання апеляційної інстанції представник відповідача не з'явився.

Оскільки явка представників сторін у судове засідання не була визнана судом обов'язковою, а також зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення сторін про місце, дату та час судового розгляду, з урахуванням клопотання відповідача, апеляційний суд визнав можливим розглядати справу у відсутність представника відповідача.

Представник позивача заперечував проти доводів, викладених в апеляційній скарзі, просив залишити без змін рішення господарського суду Чернігівської області від 12.01.2016 року у справі №927/1528/15, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

01.08.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ЛАЙН ОФ СЕЙФТІ", як виконавцем, та Комунальним підприємством "Чернігівське тролейбусне управління" Чернігівської міської ради, як замовником, укладено договір №11 про надання послуг (далі за текстом - договір), відповідно до умов якого виконавець зобов'язався в порядку та на умовах, визначених договором, надати замовнику послуги з контролю за оплатою проїзду пасажирів і провезення багажу (далі за текстом - послуги) на маршрутах (лініях, рейсах) замовника силами 6-х контролерів. Замовник зобов'язався своєчасно вносити плату за надані послуги (п. 1.1, 1.2, 2.2.6 договору).

Додатковою угодою №1р/н 82/13 від 01.08.2013 до договору на надання послуг №11р/н71/12 від 01.08.2013 сторони внесли зміни в пункт 1.1. договору та визначили, що замовник доручає, а виконавець зобов'язується надати послуги з контролю оплати проїзду та перевезення багажу пасажирами громадського транспорту, контролювати додержання кондукторами громадського транспорту, які є працівниками замовника, вимог посадової інструкції.

Сума договору визначається сторонами на основі домовленості та щомісячно складає 17000 грн. (п. 4.1. договору).

Відповідно до умов пункту 4.3 договору, оплата за послуги здійснюється замовником щомісячно шляхом перерахування визначеної у рахунку-фактурі суми на поточний рахунок виконавця до 20 числа поточного місяця.

По закінченню поточного місяця виконавець до 1-го числа наступного місяця надає замовнику два примірники акта приймання наданих послуг. Замовник до 5-го числа наступного місяця зобов'язаний підписати акт і повернути один примірник виконавцю (п. 4.4 договору).

З матеріалів справи вбачається, що позивач свої зобов'язання за договором виконав у повному обсязі, що підтверджується наявним у матеріалах справи актом надання послуг №12 від 31.10.2013, вартість яких склала 17000 грн.

Надані позивачем послуги відповідач не сплатив, внаслідок чого позивач звернувся до суду з даним позовом.

В суді першої інстанції відповідачем було надано відзив на позовну заяву від 05.01.2016, в якому відповідач позов визнав в частині стягнення заборгованості по оплаті за виконані роботи у сумі 20378,40 грн. В частині стягнення 3% річних та інфляційних нарахувань відповідач заявлені позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні, посилаючись на ст.ст. 230, 233 Господарського кодексу України та тяжкий фінансовий стан підприємства.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За приписами ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Статтею 526 Цивільного кодексу України та частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що факт надання позивачем послуг, передбачених договором №11 від 01.08.2013, підтверджений актом надання послуг №12 від 31.10.2013 на суму 17000 грн., що також не заперечується відповідачем; обов'язок відповідача з оплати наданих позивачем послуг фактично настав з 01.11.2013, тобто з наступного дня після підписання акту приймання-передачі наданих послуг, оскільки з урахуванням погоджених сторонами умов договору, сума, що підлягає сплаті за надані послуги, повинна обчислюватися виходячи з акту приймання наданих послуг.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідачем були порушені договірні зобов'язання в частині оплати наданих послуг за договором, що призвело до виникнення заборгованості в сумі 17000 грн.

Доказів належної оплати за договором суду не надано.

З огляду на викладене, враховуючи те, що станом на час розгляду справи факт наявності боргу у відповідача перед позивачем у розмірі 17000 грн. належним чином доведений, відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності боргу перед позивачем у розмірі, заявленому до стягнення, колегія суддів дійшла висновку про те, що позовні вимоги про стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 17000 грн. за договором №11 від 01.08.2013 р. про надання послуг є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім суми основного боргу позивач просив стягнути з відповідача 1140,00 грн. за період з 01.10.2013 р. по 31.10.2013 р., 3% річних у розмірі 1075,00 грн. за період з 01.11.2013 р. по 10.12.2015 р. та інфляційні нарахування у розмірі 10761,00 грн. за період з листопада 2013 р. по листопад 2015 р.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 4.5 договору визначено, що за порушення термінів оплати замовник виплачує виконавцю пеню від суми заборгованості з початку наступного місяця за кожен день прострочення у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у зазначений період.

З огляду на викладене, враховуючи те, що відповідач допустив прострочення виконання грошового зобов'язання, тому дії відповідача є порушенням договірних зобов'язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності, колегія суддів вважає, що здійснений позивачем розрахунок суми пені, 3 % річних та інфляційних нарахувань є вірним, позовні вимоги в частині стягнення пені в розмірі 1140,00 грн. за період з 01.10.2013 р. по 31.10.2013 р., 3 % річних в розмірі 1075,00 грн. за період з 01.11.2013 р. по 10.12.2015 р. та інфляційні нарахування у розмірі 10761,00 грн. за період з листопада 2013 р. по листопад 2015 р. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Твердження скаржника про те, що 3 % річних та інфляційні нарахування є штрафними санкціями та не можуть застосовуватися, оскільки вони не були передбачені договором, є безпідставними з огляду на наступне.

Згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, виходячи з положень норми частини другої статті 625 Цивільного кодексу України наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Три відсотки річних та інфляційні нарахування не є санкціями, а є частиною грошового зобов'язання та виступають специфічним способом відшкодування мінімального розміру реальних збитків, що є неминучими у разі прострочення грошового зобов'язання та стягуються незалежно від вини боржника.

Крім того, на компенсаційний характер нарахувань, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, неодноразово вказував Верховний Суд України, який зазначив, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника (зокрема, в постанові Верховного Суду України від 06.06.2012 у справі №6-49цс12).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 01.03.2016р. у справі № 910/16513/13.

Відповідно до ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Вищевикладені обставини справи спростовують доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, та на які він посилається як на підставу скасування рішення суду, а тому відхиляються судом.

За таких обставин, Київський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що суд першої інстанції прийняв рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду не вбачається.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Чернігівське тролейбусне управління" Чернігівської міської ради залишити без задоволення, рішення господарського суду Чернігівської області від 12.01.2016 року у справі №927/1528/15 - без змін.

2. Матеріали справи №927/1528/15 повернути до господарського суду Чернігівської області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановлені законом порядку та строки.

Головуючий суддя І.А. Іоннікова

Судді К.В. Тарасенко

О.В. Тищенко