РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2016Справа № 910/3832/16

Суддя Господарського суду міста Києва Павленко Є.В., за участі секретаря судового засідання Коновалова С.О., розглянувши матеріали справи за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "Інноваційний центр "Технології і матеріали" (далі - Товариство), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 та товариство з обмеженою відповідальністю "Сієн" (далі - ТОВ "Сієн") - про визнання недійсними рішення та змін до статуту,

за участі:

позивача: ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_1),

представника позивача: ОСОБА_3 - ордер (серія НОМЕР_2),

представника відповідача: не з'явився,

представника третьої особи 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: не з'явився,

представника третьої особи 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: не з'явився,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до Господарського суду міста Києва з вказаним позовом, посилаючись на те, що на позачергових загальних зборах акціонерів Товариства (учасником якого є позивач та його частка становить 50 % статутного капіталу - 6 000,00 грн.), що відбулися 30 вересня 2015 року, було прийнято рішення, оформлене протоколом від 30 вересня 2015 року, щодо виключення зі складу учасників Товариства ОСОБА_1. Оскільки Товариство у встановленому законом порядку не повідомило позивача про проведення вищезазначених зборів, що, на думку останнього, призвело до порушення його корпоративних прав, ОСОБА_1, посилаючись на положення Закону України "Про господарські товариства" (далі - Закон), статті 80, 88, 96-99 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) просила суд визнати недійсним дане рішення позачергових загальних зборів, а також визнати недійсним статут Товариства в редакції, затвердженій спірним рішенням від 30 вересня 2015 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 9 березня 2016 року порушено провадження в справі № 910/3832/16 та її розгляд призначено на 24 березня 2016 року.

На виконання вимог ухвали від 9 березня 2016 року від Головного управління юстиції у місті Києві в особі відділу державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Голосіївського району через канцелярію суду 18 березня 2016 року надійшли копії матеріалів реєстраційної справи товариства з обмеженою відповідальністю «Інноваційний центр «Технології і матеріали».

Господарський суд міста Києва ухвалою від 24 березня 2016 року відклав розгляд справи на 14 квітня 2016 року. Також вказаною ухвалою залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - товариство з обмеженою відповідальністю «Сієн».

Ухвалою суду від 14 квітня 2016 року розгляд справи відкладений на 22 квітня 2016 року.

21 квітня 2016 року через канцелярію суду від позивача надійшла заява про забезпечення позову шляхом заборони державному реєстратору вносити будь-які зміни до реєстраційної справи Товариства та до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Також, 21 квітня 2016 року позивачем подано до суду заяву про уточнення та збільшення розміру позовних вимог.

Під час судового засідання 22 квітня 2016 року судом розглянуто та відмовлено в задоволенні заяви про забезпечення позову з огляду на наступне.

Статтею 66 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) передбачено, що господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Зі змісту вищенаведених приписів чинного законодавства вбачається, що особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК України, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову".

Оскільки позивач не довів належними та допустимими доказами необхідності вжиття заходів до забезпечення пред'явленого ним позову, суд дійшов висновку про те, що вищезазначена заява є необґрунтованою, у зв'язку з чим в її задоволенні слід відмовити.

Суд розглянув заяву позивача про уточнення та збільшення позовних вимог та дійшов висновку про наступне.

Статтею 22 ГПК України, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.

У будь-якому з таких випадків позивачем має бути додержано правил вчинення відповідної процесуальної дії, а недотримання ним таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ГПК України (пункт 3.11. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Відповідно до поданої позивачем заяви, останній просить: визнати недійсним з моменту прийняття рішення загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю «Інноваційний центр «Технології і матеріали», оформленого протоколом від 29 вересня 2015 року № 10; визнати недійсним статут товариства з обмеженою відповідальністю «Інноваційний центр «Технології і матеріали» у редакції, затвердженій рішенням загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю «Інноваційний центр «Технології і матеріали», яке оформлене протоколом від 29 вересня 2015 року № 10 (реєстровий запис № 1 017901 від 02 жовтня 2015 року). Суд дійшов висновку, що позивачем фактично подано заяву про зміну предмета позову.

Право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 ГПК України з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу. Невідповідність згаданої заяви вимогам цих норм процесуального права є підставою для її повернення з підстав, передбачених частиною першою статті 63 ГПК України. Заяви про зміну предмета або підстави позову, які відповідають вимогам статей 54 і 57 ГПК України, проте подані після початку розгляду господарським судом справи по суті, залишаються без розгляду і приєднуються до матеріалів справи, про що суд зазначає в описовій частині рішення, прийнятого по суті спору (або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи). Аналогічна правова позиція викладена у пункті 3.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про залишення без розгляду вказаної заяви позивача про зміну предмета позову, оскільки остання подана ОСОБА_1 22 квітня 2016 року, тобто після переходу судом до розгляду справи по суті, про що зазначено в протоколі судового засідання від 14 квітня 2016 року.

Щодо заяви позивача про збільшення позовних вимог шляхом заявлення вимоги про визнання недійсним договору купівлі - продажу часток в статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю «Інноваційний центр «Технології і матеріали» від 29 вересня 2015 року, укладеного між ОСОБА_1, ОСОБА_2 та товариством з обмеженою відповідальністю «ФАНІСТАРТЛЕКС», у частині продажу ОСОБА_1 частки в статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю «Інноваційний центр «Технології і матеріали» загальною номінальною вартістю 6 000,00 грн., що складає 50 % статутного капіталу Товариства, суд зазначає наступне.

Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Якщо в заяві позивача йдеться про збільшення розміру немайнових вимог (наприклад, про визнання недійсним ще одного акта крім того, стосовно якого відповідну вимогу вже заявлено), то фактично також йдеться про подання іншого позову (пункт 3.11. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

З огляду на викладене, суд вбачає за неможливе здійснювати розгляд заявленої позивачем вимоги про визнання недійсним договору, оскільки остання може бути розглянута шляхом подання іншого позову, у зв'язку із чим, заява позивача про збільшення розміру позовних вимог у цій частині судом не приймається.

Також, у заяві позивача, поданій 21 квітня 2016 року, міститься клопотання про призначення почеркознавчої експертизи.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні вказаного клопотання з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про судову експертизу" судовою експертизою є дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів досудового розслідування чи суду.

Згідно з частиною 1 статті 41 ГПК України експертиза призначається для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань.

У той же час зі змісту даних законодавчих приписів вбачається, що неприпустимо ставити перед судовими експертами правові питання, вирішення яких чинним законодавством віднесено до компетенції суду, зокрема, про відповідність окремих нормативних актів вимогам закону, про правову оцінку дій сторін тощо.

Аналогічна правова позиція відображена у пункті 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23 березня 2012 року № 4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи".

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби в спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Водночас, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що підстави для призначення судової почеркознавчої експертизи у даній справі відсутні, оскільки позивач не довів належними і допустимими доказами необхідності її призначення в межах розгляду заявлених позовних вимог.

Відповідач, третя особа 1 та третя особа 2 у призначені судові засідання явку своїх повноважних представників не забезпечили, витребуваних судом документів не надали, будь-яких обґрунтованих заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи із зазначенням підстав щодо своєї неявки не направили.

Відповідно до статті 64 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

За змістом цієї норми, зокрема, у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Ухвали суду про порушення провадження у даній справі від 9 березня 2016 року та про відкладення розгляду справи від 24 березня 2016 року та від 14 квітня 2016 року надіслані відповідачу та третім особам за адресами, вказаними в позовній заяві та Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Отже, за змістом вищезазначеної норми відповідач завчасно та належним чином повідомлений про місце, дату та час судового засідання. Крім того, йому надавалося достатньо часу для подання заяв, клопотань, письмових пояснень та додаткових документів.

За таких обставин суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та відповідно до статті 75 ГПК України здійснює її розгляд за наявними матеріалами без участі представників відповідача та третіх осіб.

Під час судового засідання 22 квітня 2016 року судом розглянуто клопотання позивача щодо залучення Відділу державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Голосіївського району в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача, яке містилось у позовній заяві.

За приписами статті 27 ГПК України третя особа може бути залучена до участі у справі, якщо рішення господарського суду зі спору може вплинути на права та обов'язки цієї особи щодо однієї із сторін. Оскільки, позивачем належними та допустимим доказами не доведено обставин, з якими законодавець пов'язує можливість залучення до участі у даній справі Відділу державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Голосіївського району реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні даного клопотання позивача.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність наявних у матеріалах справи копій поданих позивачем документів їх оригіналам, заслухавши пояснення позивача та його представника, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства, в якому просила: визнати недійсним з моменту прийняття рішення позачергових загальних зборів товариства з обмеженою відповідальністю «Інноваційний центр «Технології і матеріали», оформленого протоколом від 30 вересня 2015 року, зареєстрованого 2 жовтня 2015 року відділом державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Голосіївського району реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві (за номерами запису 1 017901; 1 017901) щодо виключення з учасників ОСОБА_1, зміни складу учасників Товариства та обрання керівника; визнати недійсним статут товариства з обмеженою відповідальністю «Інноваційний центр «Технології і матеріали» в редакції, затвердженій рішенням загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Інноваційний центр «Технології і матеріали», яке оформлене протоколом від 30 вересня 2015 року (реєстровий запис № 1 017901 від 02.10.2015 року).

Дослідивши наявну в матеріалах справи копію реєстрації справи Товариства, судом встановлено, що загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю "Інноваційний центр "Технології і матеріали" 30 вересня 2015 року проведено не було та жодних рішень загальними зборами учасників Товариства 30 вересня 2015 року не приймалось, у тому числі щодо виключення з кола учасників ОСОБА_1.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Приписами частини 2 статті 34 ГПК України встановлено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Водночас позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, які б свідчили про наявність рішення загальних зборів учасників Товариства від 30 вересня 2015 року. Такі докази відсутні і в матеріалах справи.

Слід також зазначити, що при вирішенні питання про недійсність рішень загальних зборів необхідно оцінювати, наскільки ці порушення могли вплинути на прийняття загальними зборами відповідного рішення. Для визнання недійсним рішення загальних зборів товариства необхідно встановити факт порушення цим рішенням прав та законних інтересів учасника (акціонера) товариства. Якщо за результатами розгляду справи факт такого порушення не встановлено, підстави для задоволення позову відсутні.

Аналогічна правова позиція викладена у пунктах 18, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 жовтня 2008 року № 13 "Про практику розгляду судами корпоративних спорів".

Відповідно до статті 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковими. Відповідно до статті 33 ГПК України обов'язком позивача є доведення (підтвердження) в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.

Недоведення позивачем існування оспорюваного рішення від 30 вересня 2015 року свідчить про недоведеність останнім наявності його порушеного права, яке підлягає судовому захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду чи на момент прийняття судом рішення, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Наведеної правової позиції дотримується також Верховний Суд України при здійсненні перегляду судових рішень господарських судів у справах, пов'язаних з недоведеністю порушення прав позивача (постанова Вищого господарського суду України від 23 березня 2011 року та постанова Верховного суду України від 12 вересня 2011 у справі №33/341).

З огляду на викладене, позовна вимога про визнання недійсним рішення загальних зборів учасників Товариства від 30 вересня 2015 року задоволенню не підлягає.

Позивачем також заявлено вимогу про визнання недійсним статуту товариства з обмеженою відповідальністю «Інноваційний центр «Технології і матеріали» в редакції, затвердженій рішенням загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Інноваційний центр «Технології і матеріали», яке оформлене протоколом від 30 вересня 2015 року.

Оскільки судом встановлено відсутність рішення загальних зборів учасників Товариства від 30 вересня 2015 року, у тому числі щодо внесення змін до статуту, яке просить визнати недійсним позивач, вказана вимога також визнається судом необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору в разі відмови в задоволенні позову покладається на позивача.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 27 квітня 2016 року.

Суддя Є.В. Павленко