ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" травня 2016 р. Справа №922/6674/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Ільїн О.В., суддя Терещенко О.І.,

при секретарі Євтушенко Є.В.,

за участю представників:

позивача за первісним позовом ОСОБА_1, за довіреністю б/н від 10.12.2015 року;

відповідача за первісним позовом ОСОБА_2, за довіреністю б/н від 05.01.2016 року;

розглянувши у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача за первісним позовом Публічного акціонерного товариства «Харківський машинобудівний завод «Світло Шахтаря», м.Харків, (вх.№936Х/1-40) та апеляційну скаргу позивача за первісним позовом Приватного підприємства «Форсайт», м.Харків, (вх.№1035Х/1-40) на рішення господарського суду Харківської області від 21.03.2016 року по справі №922/6674/15,

за первісним позовом Приватного підприємства «Форсайт», м.Харків,

до Публічного акціонерного товариства «Харківський машинобудівний завод «Світло Шахтаря», м.Харків,

про стягнення коштів,-

та за зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства «Харківський машинобудівний завод «Світло Шахтаря», м.Харків,

до Приватного підприємства «Форсайт», м.Харків,

про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 21.03.2016 року у справі №922/6674/15 (суддя Інте Т.В.) первісний позов задоволено частково.

Провадження у справі №922/6674/15 в частині стягнення з відповідача за первісним позовом основного боргу в сумі 15015,90 грн. припинено на підставі п. 1-1 ч.1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Харківський машинобудівний завод «Світло Шахтаря» на користь Приватного підприємства «Форсайт» основний борг в сумі 30597,47 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 684,20 грн.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Публічне акціонерне товариство «Харківський машинобудівний завод «Світло Шахтаря» із вказаним рішенням суду першої інстанції не погодилося та звернулося до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення місцевим господарським судом при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, а також на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 21.03.2016 року в частині відмови в задоволенні зустрічного позову і прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги за зустрічним позовом задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що ПП «Форсайт» при поставці товару були порушені строки встановлені специфікацією №1 від 04.12.2013 року до договору №4/46/14, що в силу приписів п. 5.2. є підставою для застосування штрафних санкцій, які і були заявлені до стягнення. Відповідач за зустрічним позовом звернувся до суду з заявою про застосування строку давності відносно нарахованих позивачем за зустрічним позовом штрафних санкцій, а позивач за зустрічним позовом надав письмові пояснення, які були проігноровані відносно визнання поважними причин пропуску строків позовної давності.

Позивач за зустрічним позовом ПП «Форсайт» вказує, що дізналося про порушення відповідачем за зустрічним позовом строків поставки лише при отриманні первісного позову від позивача, в якому зазначено, що здійснено поставки по видатковим накладним №РН624 від 12.06.2014 року, №РН-626 від 12.06.2014 року та №РН-649 від 19.06.2014 року з посиланням на специфікацію №1 від 04.12.2013 року. У звязку з відсутністю посилання у видаткових накладних на договір чи специфікацію у ПАТ «Світло Шахтаря» не було можливості встановити згідно якої специфікації все-таки відбувалася поставка, а отже причини пропущення строків позовної давності на думку ПП «Форсайт» є поважними.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 04.04.2016 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Харківський машинобудівний завод «Світло Шахтаря» прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Приватне підприємство «Форсайт» також із вищевказаним рішенням суду першої інстанції не погодилося та звернулося до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення місцевим господарським судом при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, а також на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 21.03.2016 року в частині відмови у стягненні суми 3% річних у розмірі 2040,26 грн., суми інфляційних втрат у розмірі 31319,67 грн., суми пені у розмірі 6737,34 грн. Прийняти в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги Приватного підприємства «Форсайт» у вищевказаній частині задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення проігноровано факт визнання відповідачем частини позовних вимог. Так, відповідач за первісним позовом визнає наявність основного боргу, 3% річних та інфляційних втрат, а також те, що моментом оплати за договором є 40 днів з моменту поставки кожної конкретної партії товару тобто, поставки товарів за одним товаророзпорядчим документом видатковою накладною.

Позивач за первісним позовом вказує, що місцевим господарським судом проігноровано правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові №34/54 від 23.01.2007 року всупереч приписів ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 07.04.2016 року апеляційну скаргу Приватного підприємства «Форсайт» прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Ухвалою суду від 27.04.2016 року апеляційні скарги ПП «Форсайт» та ПАТ «Харківський машинобудівний завод «Світло Шахтаря» обєднано в одне апеляційне провадження, а для забезпечення повного, всебічного та обєктивного розгляду апеляційних скарг, з метою дотримання принципів судочинства в господарському процесі, розгляд справи відкладено на іншу дату.

27.04.2016 року представник відповідача за первісним позовом ПАТ «Харківський машинобудівний завод «Світло Шахтаря», надав через канцелярію суду відзив на апеляційну скаргу ПП «Форсайт» (вх.№4506), в якому зазначає, що на його думку суд першої інстанції правомірно відмовив позивачу у стягненні заявлених санкцій у вигляді пені, 3% річних та інфляційних втрат, у звязку з чим просить у задоволення апеляційної скарги ПП «Форсайт» відмовити.

У судовому засіданні 11.05.2016 року представник ПАТ «Харківський машинобудівний завод «Світло Шахтаря» зазначив, що підтримує доводи та вимоги своєї апеляційної скарги в повному обсязі та просить її задовольнити, а проти доводів апеляційної скарги ПП «Форсайт» заперечує з підстав викладених у відзиві.

Представник ПП «Форсайт» пояснив, що підтримує доводи та вимоги своєї апеляційної скарги в повному обсязі та заперечує проти позиції ПАТ «Харківський машинобудівний завод «Світло Шахтаря».

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційних скаргах та відзиві доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представників сторін, повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 02.12.2013 року між Приватним підприємством «Форсайт» (постачальник, позивач за первісним позовом у справі) та Публічним акціонерним товариством «Харківський машинобудівний завод «Світло Шахтаря» (покупець, відповідач за первісним позовом у справі) укладено договір №4/46/14, відповідно до умов якого постачальник зобов'язався передати в обумовлений договором строк покупцю продукцію та/або товар, а покупець зобовязався прийняти вказаний товар та сплатити за нього узгоджену суму.

Кількість, ціна та асортимент товару визначається специфікаціями, які є складовими і невідємними частинами цього договору (п.1.2 договору).

У розділі 3 договору «Умови та строки поставки» визначено, що місце пункту призначення, конкретні умови і терміни поставки по кожній партії товару узгоджуються сторонами у відповідних специфікаціях до даного договору, які є невід'ємною його частиною.

Відповідно до п. 3.1 договору, під «узгодженою партією товару» сторони розуміють кількість і асортимент товару, зазначені у конкретній специфікації.

Зобовязання щодо поставки вважаються виконаними з моменту прийому товару і надання всіх належним чином оформлених документів відповідно до п.3.3. договору (п. 3.4. договору).

У розділі 4 договору «Порядок розрахунків, загальна сума договору» сторони погодили, що ціна товару за одиницю і по позиціям вказана у специфікаціях до договору. Загальна суму договору визначається загальною сумою всіх специфікацій, які є складовими і невідємними частинами договору. Розрахунки за договором здійснюються в національній валюті України шляхом перерахунку грошових коштів на поточний рахунок постачальника (п. 4.1., п. 4.2. договору).

У п. 4.3. договору сторони передбачили, що оплата проводиться на протязі 40 календарних днів з дати постачання кожної конкретної узгодженої у специфікації партії товару.

Згідно з п. 8.2. договору, він набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами і діє до 31.12.2014 року, а в частині виконання зобовязань до повного та належного виконання зобовязань.

Вказаний договір складено в письмовій формі, підписано представниками сторін а також скріплено печатками підприємств.

04.12.2013 року сторони підписали та скріпили печатками специфікацію №1 до договору №4/46/14 від 02.12.2013 року, відповідно до якої, постачальник зобовязався поставити, а покупець прийняти та оплатити товар (канцтовари в асортименті) на загальну суму 72000,00 грн. (в т.ч. ПДВ). Сторони визначили, що строк поставки становить 1 квартал 2014 року. При цьому, сторони вказали, що специфікація є невідємною частиною договору.

У п. 8.1. договору №4/46/14 від 02.12.2013 року сторони визначили, що будь-які зміни, доповнення і протоколи до вказаного договору вважаються діючими лише за умови, якщо вони вчинені в письмовій формі, підписані сторонами та є його невідємною частиною про що має бути зазначено в цих документах.

В подальшому, 09.07.2014 року між ПП «Форсайт» та ПАТ «Харківський машинобудівний завод «Світло Шахтаря» укладено додаткову угоду №1 до договору №4/46/14 від 02.12.2013 року. Відповідно до умов додаткової угоди, сторони дійшли згоди викласти п. 4.3. договору в новій редакції, а саме: «Порядок розрахунків: на протязі 60 календарних днів з дати постачання кожної конкретної узгодженої у специфікації партії товару.

У п. 4 додаткової угоди сторони визначили, що вона набирає чинності з моменту її підписання представниками сторін і є невідємною частиною договору №4/45/14 від 02.12.2013 року.

Додаткова угода складена в письмовій формі, підписана представниками сторін а також скріплена печатками підприємств.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобовязання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обовязку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

У відповідності зі ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший субєкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконати її обовязок.

Господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст.174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох чи більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Проаналізувавши умови договору №4/46/14 від 02.12.2013 року можливо дійти висновку, що за своїм правовим змістом це договір поставки.

Статтею 712 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж; якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У відповідності зі ст. 265 Господарського кодексу України, до відносин поставки, не врегульованим цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як вбачається із матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, на виконання умов договору, позивач за первісним позовом протягом періоду з 12.09.2014 року по 19.09.2015 року здійснив поставку товару відповідачу за первісним позовом на загальну суму 60140,93 грн., що підтверджується наступними видатковими накладними: №624 від 12.09.2014 року на суму 33897,47 грн., №626 від 12.09.2014 року на суму 14527,56 грн. та №649 від 19.09.15 року на суму 11715,90 грн., які підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печаткою постачальника. Покупець проти факту поставки не заперечував.

Також, з матеріалів справи вбачається, що 12.09.2014 року відповідачем здійснено оплату за поставлений товар в сумі 1999,68 грн. та 08.07.2015 року вчинено другий платіж на суму 12527,88 грн. Вказане також не заперечується сторонами. Отже, розмір неоплаченого товару становить 45613,37 грн., з вимогою про стягнення якого ПП «Форсайт» звернулося до господарського суду.

Разом з тим, під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем за первісним позовом надано копію платіжного доручення №31708 від 30.12.2015 року у підтвердження сплати боргу в сумі 5000,00 грн., платіжного доручення №39722 від 19.02.2016 року у підтвердження сплати боргу в сумі 6715,90 грн. та платіжного доручення №29960 від 18.03.2016 року у підтвердження сплати боргу в сумі 3300,00 грн.

Таким чином, основний борг в сумі 15015,90 грн. (5000,00 грн. + 6715,90 грн. + 3300,00 грн.) був сплачений відповідачем за первісним позовом 30.12.2015 року, 19.02.2016 року та 18.03.2016 року, однак вже після звернення у даній справі з позов до суду 30.12.2015 року.

Суд першої інстанції, беручи до уваги оплату відповідачем за первісним позовом основного боргу в сумі 15015,90 грн., дійшов правомірного висновку з яким погоджується колегія суддів апеляційної інстанції про припинення провадження у справі в частині стягнення з відповідача за первісним позовом основного боргу в сумі 15015,90 грн. відповідно до приписів п. 1-1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку з відсутністю предмету спору.

У той час, матеріали справи не містять доказів, а відповідачем за первісним позовом не доведено того, що він виконав своє зобовязання за договором поставки та специфікації і сплатив кошти в розмірі 30597,47 грн. (залишок боргу з урахуванням проведених оплат) за поставлений товар.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Положення статті 525 Цивільного кодексу України визначають, що одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.ст. 611, 612 Цивільного кодексу України).

Колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду погоджується із висновком суду першої інстанції, що матеріалами справи підтверджено факт невиконання відповідачем за первісним позовом прийнятого на себе зобовязання по сплаті за товар у належні строки та розмірі за договором №4/46/14 від 02.12.2013 року. Таким чином, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, з яким погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, що позовні вимоги про стягнення 30597,47 грн. основного боргу є обґрунтованими, документально підтвердженими і підлягають задоволенню, а вказана сума стягненню з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом.

Правові наслідки порушення зобовязання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Крім того, частина 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлює, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України закріплено, що виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Вимогу про стягнення пені позивач обґрунтував положенням ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Однак, системного аналізу норм викладених в статті 231 Господарського кодексу України, можна дійти висновку про те, що ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України застосовується у разі коли сторони передбачили в договорі забезпечення виконання зобов'язання у вигляді неустойки, але не визначили її розмір.

Вищевикладене узгоджується з позицією Вищого господарського суду України, який в своїй постанові пленуму від 17.12.2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» роз'яснив, що якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується, відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом. Передбачене частиною шостою статті 231 ГК України формування відповідальності за порушення грошових зобов'язань застосовується, якщо інше не узгоджено сторонами в договорі або не передбачено законом.

Отже, як вірно зазначив суд першої інстанції, в даному випадку ані законом, ані спірним договором такий вид забезпечення виконання зобов'язання, як стягнення неустойки за порушення строків оплати товару, не передбачено, у зв'язку з чим, колегія суддів вважає правомірним висновок про відмову в задоволенні позовних вимоги щодо стягнення з відповідача за первісним позовом пені у розмірі 6737,34 грн.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

На підставі вказаної норми Закону позивачем за первісним позовом зроблений розрахунок та заявлено до стягнення інфляційні втрати у розмірі 31319,67 грн. та 3% річних у розмірі 2040,26 грн. До позовної заяви надано розрахунок 3% річних та інфляційних втрат вчинених щодо кожної окремої видаткової накладної №624 від 12.09.2014 року, №626 від 12.09.2014 року та №649 від 19.09.2014 року.

Обґрунтовуючи свою позицію по справі позивач за первісним позовом зазначає, що умовами договору передбачено поставку декількох партій товару у рамках однієї специфікації, а враховуючи ту обставину, що в укладеній між сторонами специфікації до договору передбачено всі товари одним пунктом, можна дійти висновку, що партію товару необхідно розуміти як товари, поставлені за одним товаророзпорядчим документом видатковою накладною.

У підтвердження своєї позиції по справі позивач за первісним позовом посилається на практику Верховного Суду України, а саме постанову у справі №34/54 від 23.01.2007 року, де зазначено, що партія товарів це визначена кількість товарів одного або декількох найменувань, закуплених, відвантажених або отриманих одночасно за одним товаросупровідним документом.

Тобто, позивач за первісним позовом вважає, що облікувавати строк настання оплати слід за кожною окремою видатковою накладною з урахуванням положень п. 4.3. договору, а не за результатом здійснення поставки всього товару, який визначений у специфікації.

Так, Верховний Суд України у постанові від 23.01.2007 року по справі №34/54 зазначив, що у відповідності з п. 5.1.6. Державного стандарту України «Товарознавство. Терміни та визначення» ДСТУ 3993-2000, затвердженого наказом Державного комітету стандартизації, метрології та сертифікації України від 31.10.2000 року №627, партія товарів це визначена кількість товарів одного або декількох найменувань, закуплених, відвантажених або отриманих одночасно за одним товаросупровідним документом.

Проте, колегія суддів зазначає, що у договірних відносинах, які розглядалися Верховним Судом України, покупець повинен був зробити оплату за кожну поставлену партію товару не пізніше 60 днів з дня її здійснення, а не після того, як буде поставлено весь обсяг товару впродовж дії строку договору. Тобто, проаналізувавши обставини справи слід зазначити, що у складеній між сторонами специфікації містився перелік товару, який підлягав поставці (обсяг товару на протязі всього строку дії договору), однак, поставка товару відбувалася окремими партіями (частинами), які передбачені у специфікації і оплата за умовами договору повинна була провадитись згідно поставленої партії, тобто за поставлену частину товару визначену у специфікації.

Однак, в межах даної справи мають місце інші обставини. Так, у п. 3.1. договору №4/46/14 від 02.12.2013 року, який був укладений між позивачем за первісним позовом та відповідачем за первісним позовом, визначено, що узгодженою партією товару являється кількість та асортимент товарів, які вказані в конкретній специфікації. Тобто, визначений у специфікації товар і є однією партією товару за результатами поставки якого з урахуванням приписів п. 4.3. договору в редакції додаткової угоди до нього слід обліковувати строк з якого має бути здійснена оплата.

Частиною 3 ст. 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

У відповідності ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Отже, сторони на свій розсуд визначили в договорі певне поняття партії товару і вони повинні його дотримуватись, а доводи позивача за первісним позовом про те, що партію товару необхідно розуміти як товари, поставлені за одним товаророзпорядчим документом видатковою накладною, здійсненні наразі при довільному тлумаченні обставин справи, умов укладеного договору та всупереч норм права.

За результатами розгляду позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат суд першої інстанції дійшов висновку, що такі вимоги є передчасними та відмовив у їх задоволенні.

Проте, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду зазначає наступне.

ПП «Форсайт», звертаючись до суду з позовною заявою просив стягнути з відповідача ПАТ «Харківський машинобудівний завод «Світло Шахтаря» на свою користь інфляційні втрати та 3% річних, надавши у підтвердження розміру заявлених сум розрахунок.

Отже, має місце позовна вимога про стягнення суми коштів, однак розрахунок у підтвердження заявлених до стягнення інфляційних витрат та 3% річних є невірним.

У свою чергу, відповідач - ПАТ «Харківський машинобудівний завод «Світло Шахтаря», частково заперечуючи проти позовних вимог щодо стягнення інфляційних витрат та 3% річних надав контррозрахунок, який також є невірним та суперечить обставинам справи і наявним між сторонами правовідносинам.

Однак, невірність наданого розрахунку не є підставою для відмови в позові і суд вправі самостійно здійснити розрахунок встановивши належні суми, які підлягають стягненню.

Колегія суддів під час розгляду справи встановила, що у відповідача за первісним позовом виникає обовязок по сплаті за поставлений згідно договору №4/46/14 від 02.12.2013 року (в редакції додаткової угоди від 09.07.2014 року) товар на протязі 60-ти календарних днів з дати постачання узгодженої у специфікації партії.

Постачання узгодженого у специфікації товару, тобто поставка партії товару (момент з якого виникає обовязок по оплаті), відбулася 19.09.2014 року, тобто з цієї дати обраховується 60-ти денний строк на протязі якого повинна була відбутися сплата. Однак, відповідачем всупереч приписів ст. 33 Господарського процесуального кодексу України не доведено, а також не надано належних та допустимих доказів у підтвердження належного виконання ним умов договору №4/46/14 від 02.12.2013 року з урахування додаткової угоди до нього щодо своєчасного, у 60-ти денний строк, розрахунку у встановленому порядку та розмірі.

Враховуючи, що поставка партії товари завершилась 19.09.2014 року, а на протязі 60-ти днів з вказаної дати оплата товару у встановленому порядку та розмірі проведена не була, то з 19.11.2014 року має місце прострочення відповідача за первісним позовом виконання свого обовязку передбаченого договором, а саме оплата за товар.

З матеріалів справи вбачається, що ПП «Форсайт» звернулося до суду з позовом про стягнення суми боргу, інфляційних втрат та 3% річних 30.12.2015 року, при цьому, 30.12.2015 року відповідачем за первісним позовом було частково здійснено оплату суми основного боргу. Однак з 19.11.2014 року по 29.12.2015 року включно відповідачем за первісним позовом жодних виплат не провадилось.

Оскільки відповідач за первісним позовом прострочив виконання грошового зобов'язання і наявна вимога кредитора позивача за первісним позовом, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, здійснивши розрахунок дійшла висновку, що позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних підлягають частковому задоволенню і з ПАТ «Харківський машинобудівний завод «Світло Шахтаря» на користь ПП «Форсайт» підлягає стягненню 1518,00 3% річних та 22996,90 грн. інфляційних втрат за період з 19.11.2014 року по 29.12.2015 року.

Відповідно до ст. 84 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду ухвалюється іменем України і складається із вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин, при цьому, резолютивна частина має містити висновок про задоволення позову або про відмову в позові повністю чи частково по кожній з заявлених вимог.

Однак, суд першої інстанції вказуючи в мотивувальній частині про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення пені, інфляційних витрат та 3% річних не вказав про це в резолютивній частині рішення.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню, а саме в частині незадоволення позовних вимог про стягнення 3% річних у розмірі 2040,26 грн. та інфляційних втрат у розмірі 31319,67 грн. У вказані частині слід прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити частково; стягнути з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом 1518,00 грн. 3% річних, 22996,90 грн. інфляційних втрат, здійснивши при цьому розподіл судових витрат, а в частині стягнення 522,26 грн. 3% річних, 8322,77 грн. інфляційних втрат та 6737,34 грн. пені відмовити за необґрунтованістю та безпідставністю.

У січні 2016 року ПАТ «Харківський машинобудівний завод «Світло Шахтаря» звернулося до господарського суду Харківської області в межах справи №922/6674/15 з зустрічним позовом, в якому просило суд стягнути з ПП «Форсайт» на свою користь штрафні санкції у розмірі 14154,88 грн. Зустрічні позовні вимоги мотивовані порушенням з боку відповідача за зустрічним позовом зобовязань щодо строків поставки товарів за договором №4/46/14 від 02.12.2013 року.

Згідно з ч.1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином згідно до умов договору, одностороння відмова від виконання зобов'язання або зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором чи законом. Дана норма кореспондується з частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Як вже було зазначено, частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно умов специфікації, відповідач за зустрічним позовом зобов'язався здійснити поставку товару на протязі 1-го кварталу 2014 року, тобто до 01.04.2014 року.

У свою чергу, відповідач за зустрічним позовом здійснив поставку товару передбаченого специфікацією у вересні 2014 року.

Згідно зі ст.ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України).

Відповідно до приписів статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

В ч.1 ст. 548 Цивільного кодексу України закріплено, що виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

У п. 5.2 договору №4/46/14 від 02.12.2013 року, за порушення строків виконання зобов'язань за договором (в тому числі строків поставок, термінів надання документів згідно п. 3.3. договору та інших зобов'язань за договором) постачальник сплачує покупцю неустойку в розмірі 0,1% вартості непоставленого товару (товару, за яким порушені терміни надання документів або порушені інші зобов'язання за договором) за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів постачальник додатково сплачує штраф у розмірі 7% вказаної вартості. Штраф стягується за весь період прострочення.

Таким чином, оскільки відповідач за зустрічним позовом порушив умови договору щодо строку поставки товару, то твердження позивача за зустрічним позовом про наявність підстав для застосування штрафних санкцій є обґрунтованими та доведеними матеріалами справи.

Разом з тим, відповідач за зустрічним позовом надав до суду першої інстанції заяву про застосування строків позовної давності.

У Цивільному кодексі України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.

Стаття 258 Цивільного кодексу України встановлює строки спеціальної позовної давності. Так, ч. 2 вказаної статті визначає, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки.

Статтею 253 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 Цивільного кодексу України).

У пункті 2.2. постанови пленуму Вищого господарського суду №10 від 29.05.2013 року «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» розяснено, що за змістом ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч.5 ст.267 Цивільного кодексу України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причини пропуску строку позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Закон не визначає, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропущення позовної давності поважними. Як правило, це здійснюється за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів. Відповідна ініціатива може виходити й від інших учасників судового процесу, зокрема, прокурора, який не є стороною у справі. Висновок про застосування позовної давності відображається у мотивувальній частині рішення господарського суду.

Таким чином, коли судом, на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, буде встановлено, що право особи, про захист якого вона просить, порушене, а стороною у спорі до винесення рішення буде заявлено про застосування позовної давності, і буде встановлено, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд на підставі статті 267 Цивільного кодексу України ухвалює рішення про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності. У разі визнання судом причин пропущення позовної давності поважними, порушене право підлягає захисту.

При цьому, визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

За загальним правилом, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, а саме зі спірної специфікації, відповідач за зустрічним позовом зобов'язався здійснити поставку товару на протязі 1-го кварталу 2014 року, тобто по 31.03.2014 року. Отже, про порушення своїх прав позивач за зустрічним позовом мав довідатись на наступний день, тобто з 01.04.2014 року і саме з цієї дати почалося порушення прав та інтересів позивача за первісним позовом. За таких обставин, перебіг строку позовної давності розпочався 01.04.2014 року та закінчився 01.04.2015 року, враховуючи спеціальний строк позовної давності встановлений Законом. Разом з тим, позивач за зустрічним позовом, звернувся до господарського суду Харківської області в січні 2016 року, тобто, поза межами строку позовної давності.

В обґрунтування причин пропуску строку позовної давності, позивач за зустрічним позовом зазначив, що Публічне акціонерне товариство «Харківський машинобудівний завод «Світло Шахтаря» дізналося про те, що відповідачем за зустрічним позовом порушені строки поставки лише при отриманні первісного позову Приватного підприємства «Форсайт».

Суд першої інстанції з яким погоджується колегія суддів апеляційної інстанції дійшов вірного висновку, що вищевказані причини пропущення позовної давності не можуть бути визнані судом поважними, оскільки перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки позивач за зустрічним міг довідатись про порушення його прав на наступний день після спливу строку поставки, тобто з 01.04.2014 року, саме з цієї дати розпочався перебіг строку позовної давності.

Таким чином, обставини справи свідчать, що позивач за зустрічним позовом звернувся до суду поза межами строку позовної давності, у звязку з чим місцевий господарський суд правомірно визнав заяву відповідача за зустрічним позовом про застосування строку позовної давності обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню і відмовив у задоволенні зустрічного позову.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги позивача за зустрічним позовом у зв'язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення щодо відмови в задоволенні зустрічної позовної заяви прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у звязку з чим апеляційна скарга ПАТ «Харківський машинобудівний завод «Світло Шахтаря» не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення господарського суду Харківської області від 21.03.2016 року по справі №922/6674/15 має бути залишене без змін у відповідній частині.

Натомість, як вже зазначалося, рішення господарського суду Харківської області від 21.03.2016 року по справі №922/6674/15 підлягає скасуванню в частині незадоволення позовних вимог про стягнення 3% річних у розмірі 2040,26 грн. та інфляційних втрат у розмірі 31319,67 грн., з прийняттям нового судового рішення, як таке, що прийнято при неповному зясуванні обставин, що мають значення для справи, а висновки, які викладені і рішенні місцевого господарського суду не відповідають обставинам справи.

У відповідності до ст. 49, ч. 2 ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, вирішуючи питання про перерозподіл судового збору пропорційно задоволеним вимогам, враховуючи приписи абз. 4 п. 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013р. Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України з огляду на те, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ПП «Форсайт», витрати позивача за первісним позовом зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача за первісним позовом, а витрати ПАТ «Харківський машинобудівний завод «Світло Шахтаря» зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 43, 49, 99, 101, п. 2 ст. 103, п. 1, п.3 ч. 1 ст. 104, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Харківський машинобудівний завод «Світло Шахтаря» залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Форсайт» задовольнити частково.

Рішення господарського суду Харківської області від 21.03.2016 року по справі №922/6674/15 скасувати в частині незадоволення позовних вимог про стягнення 3% річних у розмірі 2040,26 грн. та інфляційних втрат у розмірі 31319,67 грн.

Прийняти в цій частині нове судове рішення, яким позов задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Харківський машинобудівний завод «Світло Шахтаря» (61001, м. Харків, вулиця Світло Шахтаря, будинок 4/6, ідентифікаційний код: 00165712) на користь Приватного підприємства «Форсайт» (61044, м. Харків, проспект Московський, буд. 257, офіс 316-А, ідентифікаційний код: 31798714) 1518,00 грн. 3% річних, 22996,90 грн. інфляційних втрат та 367,69 грн. витрати по сплаті судового збору.

В частині стягнення 522,26 грн. 3% річних, 8322,77 грн. інфляційних втрат та 6737,34 грн. пені відмовити.

В іншій частині рішення господарського суду Харківської області від 21.03.2016 року по справі №922/6674/15 залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Харківський машинобудівний завод «Світло Шахтаря» (61001, м. Харків, вулиця Світло Шахтаря, будинок 4/6, ідентифікаційний код: 00165712) на користь Приватного підприємства «Форсайт» (61044, м. Харків, проспект Московський, буд. 257, офіс 316-А, ідентифікаційний код: 31798714) 864,91 грн. витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідні накази.

Повний текст постанови складено 13 травня 2016 року.

Головуючий суддя Хачатрян В.С.

Суддя Ільїн О.В.

Суддя Терещенко О.І.