ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2016 року Справа № 904/6630/15
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді: суддів:Іванової Л.Б. (доповідач), Гольцової Л.А., Картере В.І.,
розглянувши касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4
на рішення та постанову Господарського суду Дніпропетровської області від 08.10.2015 Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 02.03.2016
у справі№ 904/6630/15 Господарського суду Дніпропетровської області
за позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_5
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4
простягнення 19300,50 грн.
за участю представників сторін:

позивача: не з'явилися

відповідача: не з'явилися

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_5 звернулася до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення штрафу за простій вантажного автомобіля під час завантаження у сумі 19300,50 грн.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 08.10.2015 у справі № 904/6630/15 (суддя Рудь І.А.), залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 02.03.2016 (колегія суддів у складі: головуючого судді Орєшкіної Е.В., суддів Широбокової Л.П., Пруднікова В.В.), позов задоволено, стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 19300 грн. 50 коп. штрафу за простій вантажного автомобіля під час завантаження та 1827 грн. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції та постановою суду апеляційної інстанції, Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернулася до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 08.10.2015 та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 02.03.2016 у справі № 904/6630/15, справу направити на новий розгляд.

Обґрунтовуючи підстави звернення з касаційною скаргою до суду, скаржник посилається на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права. Так, скаржник вказує на те, що судами проігноровано вимоги щодо змісту та письмової форми договору транспортного експедирування, не встановлено дійсних правовідносин між сторонами та не наведено доказів понаднормативного простою.

Сторони згідно з приписами статті 1114 Господарського процесуального кодексу України були належним чином повідомлені про день, час і місце розгляду касаційної скарги, однак не скористалися передбаченим законом правом на участь у перегляді справи у суді касаційної інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових актів, вважає касаційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 (експедитор-2, позивач) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (експедитор-1, відповідач) погоджено заявку про надання транспортно-експедиторських послуг № 1 від 06.02.2015 (надалі - заявка-договір), відповідно до умов якої позивачем організовано перевезення обладнання за маршрутом: село Іванопілля Костянтинівського району Донецької області (перше завантаження) - м. Харків (друге завантаження) - м. Гафуров (Таджикистан).

Згідно із умовами заявки-договору завантаження мало відбутися в с. Іванопілля 11-12 лютого 2015 року, та 13-16 лютого 2015 року в м. Харкові; тривалість нормативного простою під час завантаження та митних процедур при міжнародному перевезенні не повинна була перевищувати 96 годин; завантаження, вивантаження при перевезенні по Україні - 24 години; строк доставки - 14 днів; вартість послуг склала еквівалент 8000 доларів США (в перерахунку за комерційним курсом продажу на день оплати); умови оплати: передплата 50% по курсу на день перетину російського кордону; залишок - 50% протягом 5 банківських днів після розвантаження автомобіля; автомобіль Мерседес НОМЕР_1 / НОМЕР_2; водій ОСОБА_7.

Судами з'ясовано, що на виконання умов заявки-договору позивач здійснив перевезення обладнання вантажними автомобілями, які позивач зафрахтував у перевізника Фізичної особи-підприємця ОСОБА_8 на підставі договору № 01.15 від 06.02.2015, що підтверджується міжнародними вантажними накладними № 093320 та № 093321.

Позивачем виставлено відповідачу до сплати рахунки № 1 від 26.02.2015 на суму 4000 доларів США та № 2 від 26.02.2015 на загальну суму 144000 грн., в тому числі 120000 грн. аванс за транспортні послуги по перевезенню вантажу по маршруту: Україна м. Костянтинівка - м. Харків - Таджикистан і 24000 грн. - штраф за 8 діб простою.

Як визначено судами попередніх інстанцій, надані позивачем послуги були оплачені відповідачем у сумі 4000 доларів США та 110600 грн.

Посилаючись на те, що під час завантаження з вини вантажовідправника мав місце понаднормативний простій транспортного засобу тривалістю 7 діб (з 17 по 23 лютого 2015 року), що підтверджується відмітками у вантажних накладних, та визначену умовами заявки-договору відповідальність за простій з вини замовника у вигляді штрафу в розмірі 100 доларів США за добу, позивач звернувся до суду із вказаним позовом про стягнення з відповідача штрафу в сумі 643,36 доларів США, що еквівалентно 19300 грн. 50 коп. за курсом 30 грн. за 1 долар США, на дату виставлення рахунку на оплату.

Вирішуючи спір по суті, місцевий господарський суд виходив з того, що з вини відповідача було допущено понаднормативний простій транспортного засобу у кількості 7 діб, у зв'язку із чим дійшов висновку, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, про неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань перед позивачем, що є підставою для нарахування штрафу.

З урахуванням встановлених господарськими судами попередніх інстанцій обставин справи, колегія суддів Вищого господарського суду України, переглядаючи у касаційному порядку оскаржувані судові рішення у цій справі, виходить з наступного.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено обов'язок суб'єктів господарювання та інших учасників господарських відносин виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Стаття 526 Цивільного кодексу України передбачає, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 316 Господарського кодексу України, ст. 929 Цивільного кодексу України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлений обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, укладати від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечувати відправку і одержання вантажу, а також виконання інших зобов'язань, пов'язаних із перевезенням.

Як визначено ч. 13 ст. 9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність", факт надання послуги експедитора при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом або комплектом документів (залізничних, автомобільних, авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та вбачається з матеріалів справи, позивач здійснив перевезення обладнання вантажними автомобілями на підставі договору № 01.15 від 06.02.2015, укладеного з Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_8, що підтверджується міжнародними вантажними накладними № 093320 та № 093321.

Судами першої та апеляційної інстанцій також з'ясовано, що відповідачем оплачені надані позивачем послуги у сумі 4000 доларів США та 110600 грн.

Згідно із ч. 2 ст. 14 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" за невиконання або неналежне виконання обов'язків, які передбачені договором транспортного експедирування і цим Законом, експедитор і клієнт несуть відповідальність згідно з Цивільним кодексом України, іншими законами та договором транспортного експедирування.

Порушення зобов'язання є його не виконання або виконання з порушенням умов, які визначені змістом зобов'язання (ст. 610 Цивільного кодексу України).

Ст. 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарському кодексу України штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Виходячи з того, що відповідно до умов заявки-договору завантаження мало відбутися з 11 по 16 лютого 2015 року, тобто протягом 5 діб, що на одну добу більше, ніж 96 годин для завантаження та митних процедур, які за згодою сторін було відведено у випадку міжнародних перевезень, дослідивши відомості, що містяться у міжнародних товарно-транспортних накладних, та встановивши, що з вини відповідача було допущено понаднормативний простій транспортного засобу у кількості 7 діб, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача штрафу за понаднормативний простій транспортного засобу.

Згідно із ст. ст. 32, 33 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В ході вирішення спору відповідачем не надано доказів, які б спростовували доводи позивача та встановлені судами попередніх інстанції фактичні обставини щодо здійснення спірного перевезення і проведення оплат та не надано контррозрахунку суми заявлених позовних вимог, виходячи із наявних у нього документів.

Відповідно до ч. 2 ст. 1117 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Матеріали справи свідчать про те, що господарським судом апеляційної інстанції в порядку ст.ст. 43, 101 Господарського процесуального кодексу України всебічно, повно і об'єктивно досліджено матеріали справи в їх сукупності і вірно застосовано норми процесуального та матеріального права.

Доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі, по суті зводяться до заперечень щодо здійсненої судами оцінки доказів у справі та намагання довести інші обставини, ніж встановлені судами попередніх інстанцій, що виходить за межі перегляду справи в касаційній інстанції, встановлені ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України.

З огляду на встановлені обставини справи та з урахуванням наведених приписів процесуального закону, касаційна інстанція, перевіривши відповідно до ч. 2 ст. 111-5 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні суду першої інстанції та постанові суду апеляційної інстанції, дійшла висновку про відсутність підстав для їх зміни чи скасування.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 08.10.2015 та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 02.03.2016 у справі № 904/6630/15 залишити без змін.

Головуючий суддя Л. Іванова

Судді Л. Гольцова

В. Картере