ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

27.04.2016 Справа № 905/638/16

Господарський суд Донецької області у складі судді Бокової Ю.В.

при секретарі судового засідання Степаненко Д.І.,

розглянувши матеріали справи за позовом: фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Артемівськ

до відповідача: Артемівської міської ради, м. Артемівськ

про внесення змін до договору про встановлення земельного сервітуту

за участю представників сторін:

від позивача: не зявився

від відповідача: не зявився

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, фізична особа-підприємець ОСОБА_1, м. Артемівськ звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до Артемівської міської ради, м. Артемівськ про внесення змін до договору про встановлення земельного сервітуту.

В обґрунтування позовних вимог позивач, посилаючись на рішення Ради національної безпеки України від 13.04.2014р. Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України, Закон України Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції, ст. 188 Господарського кодексу України просить внести зміни до договору про встановлення земельного сервітуту на земельну ділянку комунальної власності територіальної громади м. Артемівська від 12.03.2014р., зареєстрованого 28.03.2014р. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 5150026, доповнивши його п. 3.7. наступного змісту:

«Сервітуарій звільняється від плати за користування земельною ділянкою на період проведення антитерористичної операції з 14.04.2014р. (набрання чинності Указом Президента України Про рішення Ради національної безпеки України від 13 квітня 2014 року Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України від 14 квітня 2014 року №405/2014) до дати, що настане після спливу шести місяців від дати набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України».

В судових засіданнях представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог та просив суд задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, 23.03.2016р. через канцелярію суду надав заперечення на позовну заяву, в яких просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Суд вважає за можливе розглянути спір в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними в справі матеріалами, оскільки їх цілком достатньо для правильної юридичної кваліфікації спірних правовідносин, а відсутність належним чином повідомлених представників сторін у світлі приписів ст. ст. 4-3, 22, 33 та 77 цього Кодексу істотним чином не впливає на таку кваліфікацію і не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши обставини спору, доводи учасників судового процесу суд, -

ВСТАНОВИВ:

12.03.2014 р. між Артемівською міською радою (власник) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (сервітуарій) було укладено договір про встановлення земельного сервітуту на земельну ділянку комунальної власності територіальної громади м. Артемівська (далі договір).

Відповідно до п. 1.1 договору земельний сервітут встановлюється відносно земельної ділянки: кадастровий номер :00:012:1212, наданої для розміщення та обслуговування тимчасової споруди, цільове призначення торгівля продовольчими та непродовольчими товарами, яка розташована за адресою: м. Артемівськ, вул. Радянська, 35.

Земельний сервітут встановлюється в інтересах сервітуарія на земельну ділянку власника площею 0,0110га із земель житлової та громадської забудови, для будівництва та обслуговування будівель торгівлі.

Плата за користування земельною ділянкою обчислюється власником згідно цього договору, дорівнює сумі орендної плати та вноситься у грошовій формі один раз на рік не пізніше 1 лютого поточного року за попередній рік (п. 3.1. договору).

У разі припинення (розірвання) права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період, який дорівнює календарному місяцю перебування землі у користуванні у поточному році, не пізніше 10 числа наступного місяця, що настає за останнім календарним днем місяця, в якому закінчився строк дії договору. Розмір річної плати складає 9656,76 грн.

При зміні коефіцієнтів індексації нормативної грошової оцінки земельної ділянки, визначених законодавством, розмір плати за користування земельною ділянкою змінюється з їх урахуванням автоматично, без укладення відповідної додаткової угоди (п. 3.2. договору).

Згідно п. 2.1. договору термін дії цього договору встановлюється з моменту його державної реєстрації до 15 квітня 2018р.

Даний договір був зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28.03.2014р. за № 5150026.

Позивач вказує, що внаслідок проведення антитерористичної операції ( в тому числі на території міста Артемівська), існує істотна зміна обставин в розумінні ст. 652 Цивільного кодексу України, а тому, вважає, що до договору про встановлення земельного сервітуту мають бути внесені зміни щодо звільнення його від сплати орендної плати за користування земельною ділянкою.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши думку представника позивача, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. При цьому, господарський суд вважає за необхідне визнати недійсним договір про встановлення земельного сервітуту на земельну ділянку комунальної власності територіальної громади м. Артемівська від 12.03.2014р. з огляду на наступне.

Згідно пункту 2.31 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 року № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" поняття, зміст та підстави встановлення і припинення земельного сервітуту визначені главою 32 Цивільного кодексу України (статті 401 - 406), главою 16 Земельного кодексу України (статті 98 - 102).

Відповідно до статті 395 Цивільного кодексу України сервітут є речовим правом на чуже майно, яке полягає у обмеженому користуванні чужим майном для задоволення потреб, які не можуть бути задоволені іншим шляхом.

Статтею 98 Земельного кодексу України встановлено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими.

Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею (частина 3 статті 98 Земельного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Частиною 1 статті 404 Цивільного кодексу України встановлено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо.

Крім того, слід зазначити, що перелік цілей, для яких можливо встановити земельний сервітут, визначений статтею 99 Земельного кодексу України.

Так, статтею 99 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент укладення договору) встановлено, що власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів:

а) право проходу та проїзду на велосипеді;

б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху;

в) право прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій;

г) право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку;

ґ) право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку;

д) право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми;

е) право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми;

є) право прогону худоби по наявному шляху;

ж) право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд;

з) інші земельні сервітути.

Таким чином, суд зазначає, що виходячи з системного аналізу вказаних норм, право земельного сервітуту по суті є правом обмеженого використання чужої земельної ділянки (ділянок), що надається особі, яка вимагає його встановлення від власника (володільця) цієї земельної ділянки для обслуговування своєї земельної ділянки.

Зокрема, правовідносини земельного сервітуту виникають між власниками (володільцями) сусідніх земельних ділянок, а саме між власником земельної ділянки, яка має бути обтяжена сервітутом, тобто, між особою, яка зобов'язана надати свою земельну ділянку в обмежене користування, і особою, яка вимагає встановлення сервітуту для обслуговування своєї земельної ділянки (іншого нерухомого майна) і якій належить право на встановлення земельного сервітуту.

Тобто, земельний сервітут може бути встановлений лише для задоволення певних потреб, які не можуть бути задоволені іншим шляхом, ніж встановлення сервітуту.

Проаналізувавши умови договору про встановлення земельного сервітуту на земельну ділянку комунальної власності територіальної громади м. Артемівська від 12.03.2014р., господарський суд дійшов висновку, що зміст договору та мета отримання земельної ділянки не відповідає такому правовому інституту, як земельний сервітут, оскільки цей договір не спрямований на реальне настання наслідків, що ним обумовлені. Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 не доведено неможливість задоволення своїх потреб в користуванні земельною ділянкою іншим способом, ніж встановлення сервітуту. Крім того, договором про встановлення земельного сервітуту не встановлено жодних обмежень у використанні чужої земельної ділянки.

Зазначене свідчить про те, що договір сервітуту укладений з порушенням норм чинного земельного законодавства.

Пунктом 1 ч.1 ст.83 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству.

Згідно п. 2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» № 11 від 29.05.2013р. якщо, вирішуючи господарський спір, суд встановить, що зміст договору, пов'язаного з предметом спору, суперечить законодавству, чинному на момент укладення договору, він, керуючись пунктом 1 частини першої статті 83 ГПК, вправі за власною ініціативою визнати цей договір недійсним повністю або у певній частині із застосуванням за необхідності й наслідків визнання недійсним нікчемного правочину (абзац другий частини п'ятої статті 216 ЦК України).

Реалізація господарським судом цього права здійснюється незалежно від наявності відповідного клопотання сторони (на відміну від припису пункту 2 частини першої тієї ж статті ГПК).

Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

За приписами частин 1- 3, 5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Приймаючи до уваги вищевикладене господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання недійсним договору про встановлення земельного сервітуту на земельну ділянку комунальної власності територіальної громади м. Артемівська, укладеного 12.03.2014р. між Артемівською міською радою та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28.03.2014р. за № 5150026.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 про внесення змін до договору про встановлення земельного сервітуту господарський суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 651 Цивільного кодексу України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст.651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Згідно з ч.1 ст.216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Таким чином, позовні вимоги про внесення змін до договору про встановлення земельного сервітуту задоволенню не підлягають.

Відповідно до п. 3.17.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.2011р. визнаючи недійсним повністю чи в певній частині пов'язаний з предметом спору договір (пункт 1 статті 83 ГПК) або виходячи у разі необхідності за межі позовних вимог (пункт 2 тієї ж статті), господарський суд за результатами розгляду справи повинен з урахуванням вимог частин першої - четвертої статті 49 названого Кодексу вирішувати питання про стягнення та розподіл відповідних сум судового збору.

Судовий збір покладається на позивача, згідно ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Артемівськ до Артемівської міської ради, м. Артемівськ про внесення змін до договору про встановлення земельного сервітуту відмовити.

Визнати недійсним договір про встановлення земельного сервітуту на земельну ділянку комунальної власності територіальної громади м. Артемівська, укладений 12.03.2014р. між Артемівською міською радою та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28.03.2014р. за № 5150026.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Рішення може бути оскаржено в Донецький апеляційний господарський суд згідно розділу XII ГПК України.

Повний текст рішення підписаний 29.04.2016 р.

Суддя Ю.В. Бокова