ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ
"11" травня 2016 р.Справа № 924/257/16

Господарський суд Хмельницької області у складі:
Суддя Магера В.В., розглянувши матеріали

За позовом заступника керівника Старокостянтинівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Хмельницької обласної державної адміністрації, м. Хмельницький;
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Котюржинецької сільської ради, с.Котюржинці Красилівський район;
до 1. Красилівської районної державної адміністрації Хмельницької області, м. Красилів, Хмельницька область;
2. Товариства з обмеженою відповідальністю „Вадас, с. Лагодинці, Красилівський район, Хмельницька область
про - визнання недійсним розпорядження голови Красилівської районної державної адміністрації №216/2013-р від 06.06.2013р. „Про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки водного фонду в натурі (на місцевості) ТОВ „Вадас та розпорядження першого заступника голови Красилівської районної державної адміністрації №246/2013-р від 27.06.2013р. „Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки водного фонду в натурі (на місцевості) та передачу її в оренду ТОВ „Вадас;
- визнання недійсним договору оренди земель водного фонду від 27.06.2013р., укладеного між Красилівської районною державною адміністрацією та ТОВ „Вадас;
- зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю „Вадас, с. Лагодинці Красилівського району Хмельницької області, повернути земельну ділянку водного фонду кадастровим номером :03:004:0114 площею 18,6000 га, що розташована за межами Катюржинецької сільської ради Красилівського району у державну власність

За участю представників сторін:
від позивача: не прибув;
від відповідача-1: Краснолуцька Ю.В. - за довіреністю №45/08-133/2016 від 15.01.2016р.;
від відповідача-2: Мініх І.М. - за довіреністю від 28.04.2015р.;
від 3-ї особи: Красуцький К.Б. - сільський голова;
за участю Олійник І.О. - прокурора відділу прокуратури області (службове посвідчення №031297 від 12.01.2015р.)

В засіданні суду 11.05.2016р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення згідно ст.85 Господарського процесуального кодексу України.

Суть спору: заступник керівника Старокостянтинівської місцевої прокуратури звернувся до суду із позовом до відповідачів, згідно якого просить суд визнати недійсним розпорядження голови Красилівської районної державної адміністрації №216/2013-р „Про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки водного фонду в натурі (на місцевості) ТОВ „Вадас та розпорядження першого заступника голови Красилівської районної державної адміністрації №246/2013-р від 27.06.2013р. „Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки водного фонду в натурі (на місцевості) та передачу її в оренду ТОВ „Вадас; визнати недійсним договір оренди земель водного фонду від 27.06.2013р., укладеного між Красилівської районною державною адміністрацією та ТОВ „Вадас та зобов`язати ТОВ „Вадас, с. Лагодинці Красилівського району Хмельницької області, повернути земельну ділянку водного фонду кадастровим номером :03:004:0114 площею 18,6000 га, що розташована за межами Катюржинецької сільської ради Красилівського району у державну власність.
Обґрунтовуючи позовні вимоги прокурор вважає, що вищевказані розпорядження голови Красилівської райдержадміністрації, договір оренди підлягають визнанню недійсним, державна реєстрація права оренди вказаного майна скасуванню, а земельна ділянка поверненню у власність держави з наступних підстав.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування. їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 17 ЗК України (у редакції чинній на момент виникнення правовідносин) визначено, що до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.
Частиною 1 ст.116 ЗК України в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин, передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Відповідно до ч.3 ст.122 Земельного кодексу України (в редакціях, що діяли на момент видання спірних розпоряджень - 05.01.2013р. по 01.07.2013р.) районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) ведення водного господарства: б) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті: в) індивідуального дачного будівництва.
Частиною 5 ст.122 ЗК України (у редакції чинній на момент виникнення правовідносин) передбачено, що обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.
Відповідно до ст.1 Закону України „Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів рибне господарство - це галузь економіки, завданнями якої є вивчення, охорона, відтворення, вирощування, використання водних біоресурсів, їх вилучення (добування, вилов, збирання), реалізація та переробка з метою одержання харчової, технічної, кормової, медичної та іншої продукції, а також забезпечення безпеки мореплавства суден флоту рибної промисловості.
Згідно Постанови Верховної Ради України „Про Концепцію розвитку водного господарства України від 14.01.2000р. №1390 водне господарство - галузь, завданням якої є забезпечення потреб населення і народного господарства у водних ресурсах. збереження, охорона та відтворення водного фонду, попередження шкідливої дії вод і ліквідація її наслідків. Тому, поняття „водне господарство, яке вживається у розумінні ч.3 ст.122 Земельного кодексу України, та „рибне господарство не є тотожними.
Тому, прокурор вважає, що Красилівська районна державна адміністрація не мала повноважень передавати спірну земельну ділянку в оренду для ведення рибного господарства, оскільки дані повноваження в силу ч.5 ст.122 Земельного кодексу України (у редакції чинній на момент виникнень правовідносин) належали Хмельницькій обласній державній адміністрації. Відповідна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 24.02.2015р. у справі №913/1086/14.
Крім того, при укладені вищевказаного договору допущені порушення щодо обов`язкового проведення нормативно-грошової оцінки земельної ділянки.
Зокрема, ст.13 Закону України „Про оцінку земель (у редакції чинній на момент виникнення правовідносин) передбачено випадки обов`язкового проведення грошової оцінки земельних ділянок визначено, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі: визначення розміру земельного податку; визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.
Отже, прокурор вважає, що підставою для визначення розміру орендної плати для земель державної та комунальної власності є проведення нормативно-грошової оцінки. Така ж правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 20.05.2015 по справі №916/2294/14 та від 08.04.2015 по справі №916/2439/14, обов`язковість яких визначена ГПК України.
Таким чином, стверджує, що обов`язок зі сплати орендної плати є нормативно врегульованим і не може визначатися чи змінюватися та припинятися сторонами договору за власним волевиявленням з порушенням умов та порядку, передбачених чинним законодавством, дотримання порядку визначення орендної плати відповідно до проведеної нормативної грошової оцінки є чинником економічного регулювання земельних відносин, визначення економічно обґрунтованих надходжень до місцевого бюджету та можливості подальшої індексації відповідних надходжень, виконання вимог ст.627 ЦК України щодо справедливості укладеного договору шляхом забезпечення застосування рівного підходу при визначенні розміру орендної плати незалежно від особи - учасника правовідносин.
Вказує, що, хоча і в укладеному договорі між відповідачами нормативно-грошова оцінка і зазначена (п.9 договору), однак нормативно-грошова оцінка не проведена, а зазначена у договорі орендна плата встановлена не від розміру нормативно-грошової оцінки, яка визначена відповідно до вимог чинного законодавства, що є неправомірним.
Статтею 9 Закону України „Про державну експертизу землевпорядної документації (у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин) визначено, що обов`язковій державній експертизі підлягає технічна документація з бонітування ґрунтів, нормативної грошової оцінки земельних ділянок.
Разом із тим, згідно інформації відділу Держгеокадастру у Красилівському районі від 15.10.2015р. № 99-28-99.6-176/0/15-15 нормативна грошова оцінка земельної ділянки водного фонду з кадастровим номером :03:004:0114, яка перебуває в користуванні на умовах оренди у ТОВ „Вадас не проводилася.
Тому, вважає, що договір оренди земель водного фонду від 27.06.2013р. укладений між Красилівською райдержадміністрацією та ТОВ „Вадас у порушення вимог ст.ст.17, 122 Земельного кодексу України, ст.9 Закону України „Про державну експертизу землевпорядної документації, ст.13 Закону України „Про оцінку земель, а тому має бути визнаний недійсним.
Прокурор посилається на те, що ст.215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право визнати недійсним повністю чи у певній частині пов`язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству.
Момент укладення договору визначений ст.ст.638, 640 Цивільного кодексу України.
Водночас, ч.1 ст.210 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.
Відповідно до ч.1 ст.216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього право чину, а у разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном. виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Статтею 2 ГПК України визначено, що господарський суд порушує справи за позовними заявами прокурорів, які звергаються до господарського суду в інтересах держави. Прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
У зв`язку із тим, що „інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції спірних правовідносинах.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 03.04.2007 у справі №05-5-46/8142.
Відповідно до ч.2 ст.29 Господарського процесуального кодексу України у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави, в якій зазначено про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або про відсутність у такого органу повноважень щодо звернення до господарського суду, прокурор набуває статусу позивача.
Реалізуючи відповідні повноваження, державні органи або органи місцевого самоврядування вступають з юридичними та фізичними особами у цивільні та господарські правовідносини. Отже, у таких відносинах держава або територіальні громади є рівними учасниками земельних відносин з іншими юридичними та фізичними особами, у тому числі з суб`єктами підприємницької діяльності.
Таким чином, справи у спорах за участю державних органів та органів місцевого самоврядування, що виникають з правовідносин, у яких державні органи та органи місцевого самоврядування реалізують повноваження власника землі, а також в інших спорах, які виникають із земельних відносин приватноправового характеру за відповідності складу сторін спору статті 1 ГПК України, підвідомчі господарським судам.
Згідно зі ст.13 Конституції України земля є об`єктом права власності українського народу. Від імені українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Таким чином інтереси народу - єдиного джерела влади в Україні реалізуються через його представницькі органи в особі сільських, селищних, міських рад. органів державної влади. Захист народних інтересів полягає в захисті інтересів органів місцевого самоврядування та органів державної влади.
Звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання законності передачі в користування земельних ділянок державної форми власності, яке проведене з порушенням вимог чинного законодавства.

Прокурор в засідання суду 11.05.2016р. прибув, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просить задовольнити позовні вимоги.

Представник позивача у засідання суду 11.05.2016р. не прибув, разом із тим 21.04.2016р. до суду від останнього надійшло клопотання у якому повідомлено, що Хмельницька обласна державна адміністрація позовну заяву заступника прокурора підтримує, додаткових пояснень чи клопотань не має. Також просить в подальшому розгляд справи здійснювати без участі обласної державної адміністрації.

Представник відповідача-1 (Красилівська райдержадміністрація) у засідання суду 11.05.2016р. прибув, подав суду письмовий відзиві від 11.05.2016р., згідно якого відповідач-1 вказує таке.
Положеннями Водного кодексу України, а саме ст.51 регламентується передача об`єктів у користування за договором оренди земель водного фонду у комплексі із земельною ділянкою органами, що здійснюють розпорядження земельними ділянками під водою (водним простором) згідно з повноваженнями, визначеними Земельним кодексом України.
Згідно ст.59 Земельного кодексу України громадянам та юридичним особам, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, у тому числі для рибництва.
Крім того, класифікатор видів цільового призначення земель передбачає, що землі водного фонду можуть надаватися для рибогосподарських потреб.
Питання повноважень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо надання земельних ділянок із земель водного фонду із земель водного фонду для ведення рибництва земельним законодавством окремо не визначено.
Відповідних заперечень та протестів контролюючих органів з приводу повноважень райдержадміністрації при наданні земель водного фонду для ведення водного господарства (в тому числі для рибництва) не надходило.
Орендна плата відповідно до ст.21 Закону України „Про оренду землі - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Річна орендна плата за земельні ділянки, які перебувають у державній або комунальній власності, не може бути меншою за розмір земельного податку, що встановлюється Законом України „Про плату за землю, та перевищувати 10 відсотків їх нормативної грошової оцінки.
Статтею 1 Закону України „Про оцінку землі встановлено, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок - це капіталізований рентний дохід із земельної ділянки, визначений за встановленими і затвердженими нормативами.
Частиною 1 ст.13 цього Закону визначено випадки обов`язкового проведення грошової оцінки земельних ділянок. Зокрема, нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі: визначення розміру земельного податку, визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.
Оскільки законодавець чітко визначив, що нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної та комунальної власності, то у справі, що розглядається, договір оренди в цій частині суперечить приписам чинного законодавства.
Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом України в постановах від 8 квітня 2015 року у справі № 3-41 ге 15 та від 20 травня 2015 року у справі № 3-70гс15.
Відповідно до ст.9 Закону України „Про державну експертизу землевпорядної документації та п.4.2.1. Методики проведення державної експертизи землевпорядної документації, затвердженої наказом Держкомзему 03.12.2004 №391, обов`язковій державній експертизі підлягає технічна документації з нормативної грошової оцінки земель.
З огляду вищевикладеного Красилівська райдержадміністрація позовні вимоги визнає частково, а саме: в частині визнання недійсним договору оренди земель водного фонду від 27.06.2013 укладеного між Красилівською райдержадміністрацією та ТОВ „Вадас. В іншій частині позовних вимог, райдержадміністрація просить суд відмовити.

Представник відповідача-2 (ТОВ „Вадас) в засідання суду 11.05.2016р. прибув, надав суду письмовий відзив на позов, відповідно до якого вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, а в позові Старокостянтинівської місцевої прокуратури слід відмовити із урахуванням такого.
Так, на підставу визнання недійсними розпоряджень та договору оренди позивач вказує на перевищення повноважень Красилівської РДА при розпорядженні земельними ділянками водного фонду, відсутність проведеної нормативно-грошової оцінки земельної ділянки при укладенні договору оренди, не проведення державної експертизи технічної документації з землеустрою у відповідності до ст.9 Закону України „Про державну експертизу землевпорядної документації.
З такими позиціями на думку відповідача-2 погодитись не можна із таких підстав.
Відповідно до статті 122 Земельного кодексу України районні державні адміністрації передають земельні ділянки державної власності за межами населених пунктів для ведення водного господарства.
Земельним кодексом України (у редакції від 01.01.2002р.) визначено повноваження органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо надання земельних ділянок для ведення водного господарства за межами населених пунктів. Пункт 3 статті 122 Земельного кодексу України в зазначеній редакції регламентував надання земельних ділянок для ведення водного господарства саме за межами населених пунктів виключно районним державним адміністраціям.
Аналізуючи зміни, що вносились до Земельного кодексу, починаючи із дати його набрання чинності - із 1 січня 2002 року по останні зміни - згідно Закону від 08.12.2015р. №862-VIII, відповідач-2 зазначає, що повноваження районних державних адміністрацій в частині надання земельних ділянок для ведення водного господарства не змінювалися. Формулювання пункту 3 статті 122 Земельного кодексу України в його редакції від 06.09.2012 року № 5245-VІ, яка набрала чинності з 01.01.2013р., залишилося не змінним: розпорядження земельними ділянками за межами населених пунктів для ведення водного господарства.
Відповідач-2 вказує, що надання земельних ділянок водного фонду за межами населених пунктів для ведення водного господарства, в тому числі для рибогосподарської діяльності з моменту набрання чинності Земельного кодексу України по сьогодні відноситься до повноважень районних державних адміністрацій, що вони й здійснювали, починаючи з 2002 року, тобто розпорядження такими землями здійснювалось виключно розпорядженнями РДА по всій території України.
Відповідач-2 також зазначає, що чинним законодавством України не регламентоване поняття „ведення водного господарства.
Постановою ВР України „Про Концесію розвитку водного господарства України від 14.01.2000р. №1390-ХІV визначено лише поняття водне господарство - галузь, завданням якої є забезпечення потреб населення і народного господарства у водних ресурсах, збереження, охорона та відтворення водного фонду, попередження шкідливої дії вод і ліквідація її наслідків.
Відповідач-2 вказує, що Концепцією визначено, що право водокористування - це також суб`єктивне право, тобто гарантована законом можливість конкретних суб`єктів здійснювати використання вод з метою задоволення чисельних потреб.
Статтею 1 Водного кодексу України (далі - ВК) визначає водокористування як використання вод (водних об`єктів) для задоволення потреб населення, промисловості, сільського господарства, транспорту та інших галузей господарства, включаючи право на забір води, скидання стічних вод та інші види використання вод (водних об`єктів).
Відповідач-2, посилаючись у своєму відзиві на положення Водного кодексу України, Постанови ВР України „Про Концесію розвитку водного господарства України, Закону України „Про загальнодержавну програму розвитку водного господарства, прийнятого на виконання вимог Концесії розвитку водного господарства, Закону України „Про затвердження Загальнодержавної цільової програми розвитку водного господарства та екологічного оздоровлення басейну річки Дніпро до 2021 року, робить висновок про те, що ведення водного господарства - це проведення комплексу заходів з водокористування (використання вод (водних об`єктів) для задоволення потреб населення (на користування водами для задоволення питних і господарсько-побутових, лікувальних, курортних, оздоровчих та інших потреб), для потреб галузей економіки - сільського і лісового господарства; для промислових і гідроенергетичних потреб; для потреб водного транспорту; для потреб рибного і мисливського господарства; для протипожежних та інших галузей господарства, включаючи право на забір води, скидання стічних вод та інші види використання водних об`єктів).
При цьому, відповідач-2 зазначає, що державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в Хмельницькій області 08.045.2013р. ТОВ „Вадас видано дозвіл №003429 С на спеціальне водокористування, метою водокористування є: для рибогосподарських потреб.
Наявність цього дозволу стала підставою для винесення оскаржуваних розпоряджень Красилівської РДА (в преамбулі розпоряджень здійснено посилання на дозвіл на спеціальне водокористування) та укладення в подальшому оскаржуваного договору оренди.
Положення Водного кодексу України, а саме стаття 51 регламентує, що водні об`єкти надаються у користування за договором оренди земель водного фонду у комплексі із земельною ділянкою органами, що здійснюють розпорядження земельними ділянками під водою (водним простором) згідно з повноваженнями, визначеними Земельним кодексом України.
Згідно статті 59 Земельного кодексу України громадянам та юридичним особам, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, у тому числі для рибництва.
Крім того класифікатор видів цільового призначення земель передбачає, що землі водного фонду можуть надаватися для рибогосподарських потреб.
Питання повноваження органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо надання земельних ділянок із земель водного фонду для ведення рибництва земельним законодавством окремо не визначено.
Зважаючи на викладене, відповідач-2 вважає, що діюче земельне законодавство, а саме стаття 122 Земельного кодексу України чітко визначає повноваження районних державних адміністрацій при наданні земельних ділянок: для ведення водного господарства; для будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо); для індивідуального дачного будівництва.
У відповідності до ст.111-28 ГПК України, обов`язковими до застосування при розгляді справ із подібних правовідносин господарськими судами України є рішення Верховного Суду України.
Відповідач-2 також зазначає, що господарські суди при розгляді конкретної справи не пов`язані з висновками інших судів при розгляді справ, тому посилання в позовній заяві на постанову Вищого господарського суду від 24.02.2015 року по справі №913/1086/14, на думку відповідача-2, не відповідає вимогам ст. 111-28 ГПК України.
Щодо проведення нормативно-грошової оцінки земельної ділянки при встановлені розміру орендної плати, то варто зазначити, що як випливає зі змісту договору оренди (п.2.4 договору) нормативно грошова оцінка земельної ділянки, що передавалась в оренду проводилась та становить 357 866,79 грн.
Щодо проведення обов`язкової експертизи технічної документації з землеустрою, то відповідач-2 зазначає, що відповідно до ст.9 Закону України „Про державну експертизу землевпорядної документації визначено вичерпний перелік документації з землеустрою, які підлягають обов`язковій державній експертизі землевпорядної документації. Проведення обов`язкової експертизи технічної документації з землеустрою не передбачено ст.9 вище вказаного нормативно-правового акту, так як в обов`язковому переліку такий вид документів відсутній. Про відсутність необхідності в проведенні обов`язкової експертизи технічної документації з землеустрою вказано також і в листі відділу Держгеокадастру у Красилівському районі Хмельницької області від 15.10.2015 року №99-28-99.6-176/0/15-15, копію якого надано позивачем до справи.
Отже, так як спірні розпорядження Красилівської РДА прийнято у відповідності до вимог чинного законодавства, тому відповідча-2 вважає, що відсутні будь-які підстави для визнання їх недійсними та визнання недійсним у відповідності до вимог ст.ст.203, 215 ЦК договору оренди водного фонду від 27.06.2013р., укладеного між Красилівською РДА та ТОВ „Вадас.
За таких обставин, відповідач-2 просить відмовити в позові.

Представник від третьої особи (Котюржинецька сільська рада) в засідання суду прибув, із позовними вимогами не погодився, надав суду письмове пояснення від 11.05.2016р. №75, згідно якого повідомив, що спірні розпорядження та договір прийняті із порушенням вимог чинного законодавства, зокрема вказує, що Згідно Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежувань державної та комунальної власності від 06.09.2012р. за №5245 право власності на земельні ділянки державної та комунальної власності реалізується після державної реєстрації права власності на відповідну земельну ділянку.
Вказує, що для того, що Красилівська РДА могла передати в оренду земельну ділянку водного фонду площею 18.6 га, мала б зареєструвати речове право на дану земельну ділянку. У відповідності до витягу від 18.09.2013 року право власності на дану земельну ділянку Красилівська РДА набула 19.08.2013 року. Тому, вважає, що Красилівська РДА не мала права видавати будь-які розпорядження щодо земельної ділянки, яка їй не належала.
Посилається на те, що розпорядження від 27.06.2013 року №246/2013 „Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки водного фонду в натурі (на місцевості) та передачу її в оренду ТОВ „Вадас було видано незаконно та земельна ділянка не могла передаватися в оренду ТОВ „Вадас із тієї підстави, що на дану земельну ділянку не було виготовлено нормативно-грошової оцінки та був відсутній витяг із технічної документації про нормативно грошову оцінку земельної ділянки під ставком площею 18.6га.
Вважає, що даний факт є грубим порушенням ст.13 Закону України „Про оцінку землі від 11 грудня 2003 року за №1378-IV, а також п.12 ст.21 Закону України „Про державний земельний кадастр.
Звертає увагу суду на той факт, що дозвіл на спецводокористування ТОВ „Вадас видався 08.04.2013р. на земельну ділянку водного фонду площею 13.9 га, та погоджувався чомусь ще у 2011р., а розпорядження було видане на земельну ділянку водного фонду площею 18,6 га, та повідомляємо, що ставка площею 13.9 га на території Котюржинецької сільської ради взагалі не існує.
Стверджує, що дозвіл на спеціальне водокористування отримано незаконно, відповіді дозвільних центрів які були надані адвокату. В даних відповідях чітко вказано, що ТОВ „Вадас до дозвільного центру за видачею дозволу на спецводокористування не зверталось, що є грубим порушенням законодавства України.
У відповідності до пункту 70 Закону України „Про перелік документів дозвільного характеру встановлено, що дозвіл на спеціальне водокористування є документом дозвільного характеру, видача якого здійснюється виключно в приміщенні дозвільного центру через державного адміністратора. Тому, просить суд взяти до уваги той факт, що громада села Котюржинці категорично проти даного орендаря (ТОВ „Вадас) так як даний орендар водний об`єкт не використовує за призначенням.
Станом на травень місяць 2016р. ставок без відповідних дозволів та погоджень є спорожнений, в зв`язку із чим виконавчим комітетом Котюржинецької сільської ради направлено запити до Департаменту екології та природних ресурсів та Начальнику облводресурсів стосовно надання дозволу на спорожнення водойми саме в період нересту.
Вказує, що подібний випадок безпідставного спорожнення даного ставка мав місце в кінці 2013 року і знаходився у спорожненому стані на протязі 2014р., про що свідчать акти обстеження водойми на території Котюржинецької сільської ради Красилівського району Хмельницької області від 23.07.2014р.
При цьому, третя особа просить суд долучити до матеріалів справи копію депутатського звернення від 27.01.2016р., копію витягу із Держреєстру речових прав на нерухоме майно.
Подані докази судом оглянуті та долучені до матеріалів справи.
Крім того, третя особа вказує на те, що спірним розпорядженням Красилівської райдержадміністрації від 27.06.2013р. було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки водного фонду в натурі та передачу її в оренду ТОВ „Вадас терміном на 49 років. Проте, у такій технічній документації було зазначено, що сільська рада як суміжний землекористувач претензій щодо встановлення меж не має, проте сільська рада взагалі не було повідомлена про встановлення меж.
За таких обставин, представник третьої особи просить суд витребувати у ТОВ „Вадас технічну документацію по встановленню меж земельної ділянки в натурі на місцевості ставка площею 18,6 га, який знаходиться на території Котюржинецької сільської ради.

Розглядом матеріалів справи встановлено:
Хмельницька обласна державна адміністрація, м. Хмельницький як юридична особа (орган державної влади) значиться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців згідно Спеціального витягу із ЄДР від 18.03.2016р. №21794949.
Красилівська районна державна адміністрація, м. Красилів як юридична особа перебуває у Єдиному державному реєстрі згідно із Спецвитягом від 18.03.2016р. №21794976.
Товариство з обмеженою відповідальністю „Вадас, с. Лагодинці Красилівський район Хмельницька область значиться в єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, що підтверджено випискою із ЄДР від 29.08.2011р., Спецвитягом із ЄДР від 18.03.2016р. №21794899.
Згідно розпорядження голови Красилівської районної державної адміністрації №216/2013-р від 06.06.2013р. „Про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки водного фонду в натурі (на місцевості) ТОВ „Вадас вирішено: Товариству з обмеженою відповідальністю „Вадас надати дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки водного фонду в натурі (на місцевості) орієнтовною площею 18,6 га. з послідуючою передачею в оренду для рибогосподарських потреб, що розташована на території Котюржинецької сільської ради Красилівського району.
За розпорядженням першого заступника голови Красилівської районної державної адміністрації №246/2013-р від 27.06.2013р. „Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки водного фонду в натурі (на місцевості) та передачу її в оренду ТОВ „Вадас було затверджено ТОВ „Вадас технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки водного фонду в натурі (на місцевості) площею 18.6000 га, що розташована за межами с. Котюржинці Красилівського району Хмельницької області та передано ТОВ „Вадас в оренду для рибогосподарських потреб земельну ділянку водного фонду площею 18,6000 га, що розташована за межами с. Котюржинці Красилівського району Хмельницької області.
27.06.2013р. між Красилівською районною державною адміністрацією в особі першого заступника голови райдержадміністрації (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю „Вадас в особі директора Григорук Г.М. (орендар) було укладено Договір оренди земель водного фонду, згідно п.1 якого орендодавець на підставі розпорядження №246/2013-р від 27.06.2013р. надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку водного фонду, на якій розташований ставок для рибогосподарських потреб, прибережні захисні смуги та гідротехнічні споруди, що знаходиться за межами Котюржинецької сільської ради Красилівського району.
Згідно п.п.2.1 договору передбачено, що в оренду передано земельну ділянку загальною площею 18,6000 га, у т.ч.: під водним дзеркалом 15,3979 га (при нормальному підпірному рівні), прибережними, захисними смугами та під болотом 3,20121 га. Кадастровий номер - :03:004:0114. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 357 866,79 гривень.
Відповідно до п.п.2.4 договору передбачено, що на земельній ділянці знаходяться об`єкти нерухомого майна земляна гребля: довжина 170 м., ширина по верху 11 м., а також інші об`єкти інфраструктури: гідротехнічна споруда шлюзний міст, проходить ґрунтова господарська дорога місцевого значення шириною 4,2 м.
Згідно п.п. 3.1, 3.2 договору передбачено, що договір укладено терміном на 49 років і дійсний з моменту його державної реєстрації. Після закінчення строку дії договору орендар має переважне право поновити його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору письмово повідомити орендодавця про намір продовжити його дію.
Вказаним договором передбачено, що земельна ділянка передається в оренду для користування водоймою, гідротехнічними спорудами та прибережними захисним смугами, риборозведення. Цільове призначення земельної ділянки землі водного фонду (п.п. 58.1, 5.2 договору).
Додатком №2 до договору оренди від 27.06.2013р. (акт передачі прийому земельної ділянки від 27.06.2013р.) сторони підтвердили, що орендодавець передав, а орендар прийняв в оренду земельну ділянку загальною площею 18,6000 га, про що сторони поставили підписи.
Вказаний договір був зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 18.09.2013р., що підтверджено Інформаційною довідкою із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №2546171.
В матеріалах справи наявна постанова Хмельницького окружного адміністративного суду від 17.01.2014р. по справі №822/4561/13-а за позовом ФОП Полянського А.Р. до Красилівської райдержадміністрації, відділу Держземагенства у Красилівському районі за участю третьої особи ТОВ „Вадас про визнання незаконними та скасування розпорядження голови Красилівської районної державної адміністрації від 06.06.2013р. №216/2013-р „Про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки водного фонду в натурі (на місцевості) ТОВ „Вадас та розпорядження першого заступника голови Красилівської районної державної адміністрації №246/2013-р від 27.06.2013р. „Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки водного фонду в натурі (на місцевості) та передачу її в оренду ТОВ „Вадас.
У зазначеній постанові від 17.01.2014р. суд у задоволенні позову відмовив із посиланням на те, що оскаржувані розпорядження були прийняті Красилівською райдержадміністрацією із дотриманням вимог чинного земельного законодавства України в межах наданих їй повноважень, а тому позовні вимоги не підлягаю задоволенню, відтак у позові було відмовлено.
В ході вирішення адміністративної справи №822/4561/13-а судом взято до уваги, що земельна ділянка водного фонду площею 18,6 га, що розташована на території Котюржинецької сільської ради Красилівського району була сформовано ще в 2003 році при передачі її за розпорядженням Красилівської РДА в оренду. Тобто, вказана земельна ділянка не є новою земельною ділянкою, при формуванні якої необхідно складання проекту землеустрою щодо ведення земельних ділянок в натурі. Межі даної земельної ділянки вже були визначені в натурі, тому, приймаючи розпорядження від 06.06.2013 року № 216/2013-р Красилівська РДА діяла виключно в межах чинного законодавства.
Зі змісту інформаційної довідки Держгеокадастру у Красилівському районі від 15.10.2015р. №99-28-99.6-176/0/15-15 вбачається, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки водного фонду з кадастровим номером №:03:004:0114, яка розташована на території Котюржинецької сільської ради товариству „Вадас, не була розроблена, оскільки згідно ст.9 Закону України „Про державну експертизу землевпорядної документації така експертиза не є обов`язковою.
Вважаючи, що Красилівська райдержадміністрація діяла всупереч вимог чинного законодавства, заступник керівника Старокостянтинівської місцевої прокуратури, діючи в інтересах держави, звернувся із позовом, згідно якого просить суд:
1) визнати недійсним розпорядження голови Красилівської районної державної адміністрації №216/2013-р від 06.06.2013р. „Про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки водного фонду в натурі (на місцевості) ТОВ „Вадас та розпорядження першого заступника голови Красилівської районної державної адміністрації №246/2013-р від 27.06.2013р. „Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки водного фонду в натурі (на місцевості) та передачу її в оренду ТОВ „Вадас;
2) визнати недійсним договору оренди земель водного фонду від 27.06.2013р., укладеного між Красилівської районною державною адміністрацією та ТОВ „Вадас;
3) зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю „Вадас, с. Лагодинці Красилівського району Хмельницької області, повернути земельну ділянку водного фонду кадастровим номером :03:004:0114 площею 18,6000 га, що розташована за межами Катюржинецької сільської ради Красилівського району у державну власність

Досліджуючи надані по справі докази та пояснення сторін та третьої особи, судом приймається до уваги таке:
Згідно з ч.1 ст.116 Земельного кодексу України від 25.10.2001р. в редакції, чинній на момент винесення спірних розпоряджень, передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Частиною 2 ст.124 Земельного кодексу України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.
Відповідно до ч.3 ст.122 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на момент прийняття спірних розпоряджень) передбачено, що районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) ведення водного господарства; б) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті; в) індивідуального дачного будівництва.
Частиною 5 зазначеної статті передбачено, що обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.
Із позовних матеріалів слідує, що заступник керівника Старокостянтинівської місцевої прокуратури (далі прокурор), обґрунтовуючи недійсність розпоряджень Красилівської районної державної адміністрації №216/2013-р від 06.06.2013р. та №246/2013-р від 27.06.2013р., посилається на порушення вимог ст. 17, 122, 124 ЗК України органом владних повноважень під час прийняття спірних розпоряджень.
Судом приймається до уваги, що спірні розпорядження Красилівської районної державної адміністрації №216/2013-р від 06.06.2013р. та №246/2013-р від 27.06.2013р. досліджувались Хмельницьким окружним адміністративним судом по справі №822/4561/13-а. Так, у постанові суду від 17.01.2014р. у задоволенні позову було відмовлено із посиланням на те, що оскаржувані розпорядження були прийняті Красилівською райдержадміністрацією із дотриманням вимог чинного земельного законодавства України в межах наданих їй повноважень, а тому позовні вимоги не підлягаю задоволенню. Вказана постанова суду набрала законної сили у встановленому законом порядку, не змінена та не скасована.
Зазначені обставини не потребують повторного доказування згідно з ч.3 ст.35 ГПК України, оскільки ці обставини встановлені щодо відповідача - Красилівської райдержадміністрації, яка є також відповідачем по даній справі №924/257/16, відповідно є преюдиціальними обставинами.
Відповідно до статті 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Пунктом 2.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26 грудня 2011 року „Про деякі питання практики застосування ГПК України судами першої інстанції передбачено, що не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.
Так, преюдиціальні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.
Норми статті 124 Конституції України визначають обов`язковість виконання усіма суб`єктами прав судового рішення у вказаній справі.
Згідно преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року у справі за заявою №48553/99 „Совтрансавто-Холдінг проти України, а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 року у справі за заявою №28342/95 „Брумареску проти Румунії встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
В силу частини 3 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду.
Таким чином, постанова Хмельницького окружного адміністративного суду від 17.01.2014р. по справі №822/4561/13-а у встановленому законом порядку набула чинності та не може бути поставлена під сумнів, а інші судові рішення не можуть їй суперечити.
З огляду на вищевикладене, судом не приймаються до уваги посилання прокурора на оціночний характер спірних розпоряджень Красилівської райдержадміністрації, яка є відповідачем по адміністративній справі №822/4561/13-а, на різні підстави оспорювання розпоряджень по справах та на неоднаковий суб`єктний склад.
Із змісту постанови Хмельницького окружного адміністративного суду від 17.01.2014р. слідує, що в ході вирішення справі №822/4561/13-а судом перевірялось та досліджувалось дотримання суб`єктом владних повноважень тих повноважень, які визначені статтями 17, 122, 124 Земельного Кодексу України. Що також є тотожними при вирішенні даної справи №924/257/16.
Крім того, прокурор в обґрунтування позовних вимог посилається на постанову Верховної Ради України від 14.01.2000р. №1390 „Про Концепцію розвитку водного господарства України, згідно якої водне господарство - галузь, завданням якої є забезпечення потреб населення і народного господарства у водних ресурсах, збереження, охорона та відтворення водного фонду, попередження шкідливої дії вод і ліквідація її наслідків, а також на ст.1 Закону України „Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів, згідно якої рибне господарство - галузь економіки, завданнями якої є вивчення, охорона, відтворення, вирощування, використання водних біоресурсів, їх вилучення (добування, вилов, збирання), реалізація та переробка з метою одержання харчової, кормової, медичної та іншої продукції, а також забезпечення безпеки мореплавства суден флоту рибної промисловості. При цьому зазначається, що поняття „водне господарство та „рибне господарство» не є тотожними в розумінні Закону України „Про аквакультуру.
Судом в даному випадку приймається до уваги, що Закон України „Про аквакультуру набув чинності 01.07.2013р., тобто після прийняття розпоряджень Красилівської районної державної адміністрації №216/2013-р від 06.06.2013р. та №246/2013-р від 27.06.2013р., а також після підписання договору оренди земель водного фонду від 27.06.2013р. Відтак, дія Закону України „Про аквакультуру на правовідносини, що виникли до вступу останнього в силу, на спірні правовідносини не розповсюджується.
За таких обставин, розпорядження Красилівської районної державної адміністрації №216/2013-р від 06.06.2013р. та №246/2013-р від 27.06.2013р. прийняті у межах повноважень та у спосіб, визначений Земельним кодексом України та Законом України „Про оренду землі. Правові підстави для визнання вказаних розпоряджень недійсними у суду відсутні.
Доводи третьої особи (Котюржинецької сільської ради) стосовно того, що ТОВ „Вадас не зверталось до відповідних органів за дозволом на спецводокористування, а також посилання на нецільове використання орендарем земельної ділянки водного фонду та на порушення орендарем природоохоронного законодавства, судом не можуть братись до уваги, оскільки не є предметом доказування по даній справі.
При цьому, клопотання третьої особи від 11.05.2016р. про витребування у ТОВ „Вадас технічної документації по встановленню меж земельної ділянки в натурі на місцевості, не підлягає задоволенню, оскільки не узгоджується із предметом даного спору.
Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору оренди земель водного фонду від 27.06.2013р., укладеного між Красилівської районною державною адміністрацією та ТОВ „Вадас, то судом враховується, що згідно ст.204 ЦК України правомірність правочину презюмується, тому обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.
Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно з нормами ч.ч.1 та 5 ст.203 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення спірного правочину) визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Однак, всупереч ст.33 ГПК України зазначеного суду не доведено.
Згідно п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними передбачено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.
Крім того, прокурор в обґрунтування підстав визнання правочину недійсним посилається також на той факт, що нормативна грошова оцінка та експертиза технічної документації із землеустрою земельної ділянки із кадастровим номером :03:004:0114 площею 18,6000 га, не була проведена, що суперечить вимогам ст.9 Закону України „Про державну експертизу землевпорядної документації та ст.13 Закону України „Про оцінку земель.
Суд не погоджується із доводами прокурора, оскільки, як вбачається із п.2.4 Договору оренди земель водного фонду від 27.06.2013р. нормативно-грошова оцінка земельної ділянки, що передавалась в оренду проводилась, і становила 357 866,79 грн. Відтак, будь-яких доказів про заниження розміру нормативно-правової оцінки земельної ділянки і, відповідно, розміру орендної плати, суду не було подано.
Щодо проведення обов`язкової експертизи технічної документації з землеустрою, то судом приймається до уваги, що статтею 9 Закону України „Про державну експертизу землевпорядної документації визначено вичерпний перелік документації з землеустрою, які підлягають обов`язковій державній експертизі. Відтак, проведення обов`язкової експертизи технічної документації із землеустрою не передбачено статтею 9 вказаного Закону, оскільки в обов`язковому переліку такий вид документів відсутній, що підтверджується довідкою Держгеокадастру у Красилівському районі від 15.10.2015р. №99-28-99.6-176/0/15-15.
Крім того, в ході вирішення адміністративної справи №822/4561/13-а судом було взято до уваги той факт, що земельна ділянка водного фонду площею 18,6 га, що розташована на території Котюржинецької сільської ради Красилівського району, була сформовано ще в 2003 році при передачі її за розпорядженням Красилівської РДА в оренду. Тобто, вказана земельна ділянка не є новою земельною ділянкою, при формуванні якої необхідно складання проекту землеустрою щодо ведення земельних ділянок в натурі. Межі даної земельної ділянки вже були визначені в натурі, тому, приймаючи розпорядження від 06.06.2013 року № 216/2013-р Красилівська РДА діяла виключно в межах чинного законодавства.
Дані фактичні обставини спростовують доводи прокурора стосовно необхідності проведення державної експертизи технічної документації, оскільки до переліку ст. 9 вказаного Закону віднесено проведення обов`язкової експертизи, зокрема: технічної документації із бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель, нормативної грошової оцінки земельних ділянок, звіти експертної грошової оцінки земельних діяльно у разі їх проваджу, проекти землеустрою щодо створення нових землеволодінь.
Судом також зважається на практику Європейського суду з прав людини, зокрема, на рішення від 24.06.2003р. у справі Стретч проти Сполученого Королівства. Так, судом враховується, що Законом України „Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції від 17.07.1997р. ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції. Статтею 17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно з ч.1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997р., кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Основною метою ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Тому особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.
Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини від 24.06.2003р. „Стретч проти Сполученого Королівства майном, у значенні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. Даним рішенням суду з прав людини встановлено, що, оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції", отже визнання недійсним договору, згідно якого покупець отримав майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим.
Відповідна правова позиція наведена також у постанові Верховного Суду України від 14.03.2007р. у справі №21-8во07.
Судом враховується, що відповідач-2 не мав можливості перевіряти правильність розпоряджень, прийнятих Красилівською райдержадміністрацією, згідно яких ТОВ „Вадас було надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою із послідуючим затвердженням технічної документації та передачею земельної ділянки в оренду.
Відповідно, самі по собі допущені органами публічної влади порушення не можуть бути безумовною підставою для визнання договору оренди недійсним без допущення винної, протиправної поведінки інших суб`єктів правочину.
Судом приймається до уваги, що згідно ст.1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
За змістом ст.ст.1,2 ГПК України особа вправі звертатися до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Така ж правова позиція Верховного Суду України у постанові від 25.12.2013р. по справі №6-94 цс 13.
Із врахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. При цьому підлягає захисту саме порушене право.
Натомість, прокурор в інтересах позивача (Хмельницької обласної державної адміністрації), звертаючись із позовом про визнання недійсним укладеного між відповідачем-1 та відповідачем-2 договору оренди земель водного фонду від 27.06.2013р., не надав належних доказів щодо порушення прав саме цього позивача, в інтересах якого подано позов до суду.
При цьому, органи виконавчої влади у правовідносинах щодо розпорядження земельними ділянками державної та комунальної власності (наданні земельних ділянок громадянам та юридичним особам у власність або в користування, укладенні, зміні, розірванні договорів оренди, тощо) діють як органи, через які держава або територіальна громада реалізують повноваження власника земельних ділянок. Відповідно, зазначені органи звертаються до суду (або прокурор в їх інтересах), реалізуючи права власника землі.
В ході розгляду справи Хмельницька обласна державна адміністрація правом участі повноваженого представника у судових засіданнях не скористалась, порушення своїх прав чи охоронюваних законом інтересів не підтвердила, лише у письмовому клопотанні від 21.04.20216р. повідомила суд про те, що позовну заяву заступника прокурора підтримує, додаткових пояснень чи клопотань не має.
Щодо позовних вимог прокурора про зобов`язання ТОВ „Вадас повернути земельну ділянку водного фонду кадастровим номером :03:004:0114 площею 18,6000 га у державну власність, то суд вважає такі вимоги безпідставними та такими, що не підтверджені будь-яким доказами.
Судом враховується, що земельна ділянка водного фонду за кадастровим №:03:004:0114 площею 18,6000 га із власності держави не вибула, а на даний час знаходиться в оренді у ТОВ „Вадас на підставі чинного договору оренди від 27.06.2013р., укладеного на 49 років. Правові підстави для позбавлення орендаря права користування земельною ділянкою та повернення останньої з оренди, у суду відсутні.
Щодо поданого відповідачем-1 (Красилівською райдержадміністрацією) письмового клопотання від 11.05.2016р., згідно якого відповідач-1 позовні вимоги визнає частково, а саме: в частині визнання недійсним договору оренди земель водного фонду від 27.06.2013р., укладеного між Красилівською райдержадміністрацією та ТОВ „Вадас, то судом приймається до уваги таке.
Із змісту ч.5 ст.78 ГПК України вбачається, що у разі визнання відповідачем позову господарський суд приймає рішення про задоволення позову за умови, що дії відповідача не суперечать законодавству або не порушують прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб.
Згідно абз.8 п. 3.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції від 26.12.2011р. №18 передбачено згідно з частиною четвертою статті 78 ГПК України господарський суд виносить ухвалу про прийняття відмови позивача від позову, а відповідно до частини п`ятої цієї ж статті приймає рішення про задоволення позову у разі визнання його відповідачем.
Проте суд, який вирішує спір, не зв`язаний заявами позивача про відмову від позову, зменшення розміру позовних вимог та відповідача - про визнання позову. На підставі частини шостої статті 22 ГПК України у разі, якщо відповідні дії суперечать законодавству або порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси (у тому числі юридичної чи фізичної особи, яка не є учасником даного судового процесу), спір підлягає вирішенню по суті згідно з вимогами чинного законодавства.
Тому, подане відповідачем-1 клопотання про визнання позовних вимог в частині визнання недійсним договору оренди земель водного фонду від 27.06.2013р. судом відхиляється, оскільки не узгоджується із вимогами ст.ст.22,78 ГПК України та суперечить встановленим судом фактичним обставинам та вимогам чинного законодавства.
За приписами статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд, у визначеному законом порядку, встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.
Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. (ст. 34 ГПК України).
При вирішення даного спору судом приймається до уваги те, що під належністю доказу розуміється наявність об`єктивного зв`язку між змістом судових доказів і фактами, що є об`єктом судового дослідження. Належними слід визнавати докази, які містять відомості про факти, що входять у предмет доказування у справі, та інші факти, що мають значення для правильного вирішення спору.
Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.
Виходячи із змісту ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Отже, обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.
Згідно ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі усіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
У зв`язку із відмовою у позові витрати по сплаті судового збору не підлягають відшкодуванню за рахунок відповідачів у відповідності до ст. ст. 44, 49 ГПК України.
Керуючись ст. ст. 1, 2 12, 22, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, СУД,
ВИРІШИВ:

У позові заступника керівника Старокостянтинівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Хмельницької обласної державної адміністрації, м. Хмельницький, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Котюржинецької сільської ради, с.Котюржинці Красилівський район; до 1. Красилівської районної державної адміністрації Хмельницької області, м. Красилів, Хмельницька область; 2. Товариства з обмеженою відповідальністю „Вадас, с. Лагодинці, Красилівський район, Хмельницька область про визнання недійсним розпорядження голови Красилівської районної державної адміністрації №216/2013-р від 06.06.2013р. „Про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки водного фонду в натурі (на місцевості) ТОВ „Вадас та розпорядження першого заступника голови Красилівської районної державної адміністрації №246/2013-р від 27.06.2013р. „Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки водного фонду в натурі (на місцевості) та передачу її в оренду ТОВ „Вадас; визнання недійсним договору оренди земель водного фонду від 27.06.2013р., укладеного між Красилівської районною державною адміністрацією та ТОВ „Вадас; зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю „Вадас, с. Лагодинці Красилівського району Хмельницької області, повернути земельну ділянку водного фонду кадастровим номером :03:004:0114 площею 18,6000 га, що розташована за межами Катюржинецької сільської ради Красилівського району у державну власність, відмовити.

Повне рішення складено 13.05.2016р.

Суддя В.В. Магера

Віддрук. 4 прим.:
1 - до справи;
2 - прокуратура Хмельницької області (пров. Військоматський, 3, м. Хмельницький, 29000) згідно заяви;
3 - Хмельницька ОДА (Майдан Незалежності, Будинок рад, м. Хмельницький, 29000) рекоменд. кореспонд.;
4-третя особа Котюржиненцька сільська рада (вул. Центральна,29а, с. Котюржинці, Красилівський район Хмельницька обл., 31060) згідно заяви;