ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.04.2016 Справа № 917/87/16

По позову Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України", 01033, м. Київ, вул. Саксаганського, 1

До відповідача Фізична особа - підприємець ОСОБА_2, АДРЕСА_1

Про стягнення 11 561 168,53 грн., з яких 9 985 162,00 грн. - різниця в попередній оплаті позивача, не забезпечена відповідачем матеріальними цінностями за умовами Договору поставки № МИК 090Я-С від 01.07.2014 р., 429 361,97 грн. - пеня відповідно п. 9.4 договору, 698 961,34 грн. - 7 % штраф відповідно до п. 9.5 договору, 287 647,06 грн. - інфляційні нарахування відповідно до ст. 625 ЦК України та 160 036,16 грн. - 3 % річних

Суддя Бунякіна Г.І.

Представники :

від позивача : Охріменко О.О. (див. протокол судового засідання);

від відповідача : не з'явилися (див. протокол судового засідання).

Рішення виноситься після перерви, оголошеної в судовому засіданні 07.04.2016 р., в порядку ст. 77 ГПК України з огляду на необхідність поповнення матеріалів справи додатковими документальними доказами та неявку відповідача.

15.04.2016 р. у судовому засіданні відповідно до ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину рішення, залучено її до матеріалів справи та повідомлено про термін виготовлення повного тексту судового рішення.

Суть спору: Розглядається позовна заява Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України", м. Київ до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, м. Полтава про стягнення 11 561 168,53 грн., з яких 9 985 162,00 грн. - різниця в попередній оплаті позивача, не забезпечена відповідачем матеріальними цінностями за умовами Договору поставки № МИК 090Я-С від 01.07.2014 р., 429 361,97 грн. - пеня відповідно п. 9.4 договору, 698 961,34 грн. - 7 % штраф відповідно до п. 9.5 договору, 287 647,06 грн. - інфляційні нарахування відповідно до ст. 625 ЦК України та 160 036,16 грн. - 3 % річних.

Позивач на позовних вимогах наполягає за мотивами позовної заяви. Останній надав суду письмові пояснення по справі № 2-4-10/224 від 14.04.2016 року (вх. № 4798 від 15.04.2016 року), в додатки до яких залучив належним чином засвідчені копії податкових накладних.

Відповідач представництво у судове засідання не забезпечив, хоча завчасно та належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, про що свідчить залучене до матеріалів справи поштове повідомлення вх. № 5620 від 18.04.2016 року.

Останній не скористався наданими йому правами (ст. 22 ГПК України) для захисту своїх інтересів, на позов не відреагував, проте у минуле судове засідання надав клопотання вх. № 4366 від 06.04.2016 року про зменшення пені, індексу інфляції та штрафу на 70 % з огляду на відсутність грошових коштів на сьогоднішній день. У тексті клопотання останній зазначив, що ним вживаються заходи по погашенню заборгованості. Будь-яких доказів на підтвердження викладених обставин суду не надано.

Представник позивача проти клопотання заперечував.

Суд відмовляє в задоволенні даного клопотання за мотивами, викладеними нижче.

Як роз'яснив Пленум Вищого господарського суду України у пп. 3.9.2 постанови від 26.12.2011 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (із змінами та доповненнями), у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи достатність у матеріалах справи доказів для розгляду спору по суті, належне повідомлення відповідача про час, дату і місце проведення судового засідання згідно з п. п. 2.6.11, 2.6.17 Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України № 28 від 20.02.2013 р., суд не розцінює неявку та невиконання відповідачем вимог суду як підставу для подальшого відкладення розгляду справи та розглядає спір за наявними матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши надані документальні докази, заслухавши представника позивача, суд,

встановив :

01.07.2014 р. між Публічним акціонерним товариством "Державна продовольчо-зернова корпорація України" (покупець) та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 (постачальник) було укладено Договір поставки № МИК 090Я-С (далі - Договір), відповідно до умов якого продавець зобов'язувався передати у власність покупця зерно українського походження врожаю 2014 року (товар), а покупець - прийняти та оплатити товар відповідно до умов даного договору (п. 1.1. Договору).

При цьому сторони узгодили, зокрема, наступне :

- кількість, строк та місце поставки, ціна та загальна вартість Товару для кожної партії, що поставляється згідно цього Договору, визначається в специфікаціях до цього Договору, які підписуються Сторонами щодо кожної партії Товару та є невід'ємними частинами (додатками) цього Договору (п. 3.3 Договору);

- постачальник поставляє товар на умовах СРТ ПЕРЕВЕЗЕННЯ ОПЛАЧЕНО ДО згідно правил ІНКОТЕРМС в редакції 2010 року, за винятком застережень, прямо передбачених даним Договором. Місце поставки кожної окремої партії Товару зазначається в специфікаціях (п. 4.1 Договору);

- датою поставки Товару вважається дата відмітки складу покупця в документах, що супроводжують товар, про прийняття товару на складі покупця (п. 4.2 Договору);

- оплата Товару, що поставляється за даним Договором, проводиться в національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника в наступному порядку - 80 % орієнтовної вартості товару завантаженого в залізничні вагони для транспортування та зазначеної в специфікації оплачується шляхом попередньої оплати на підставі пред'явленого постачальником рахунку - фактури та залізничної накладної, остаточний розрахунок здійснюється після визначення кількості та якості товару в пункті прийому товару (на складі покупця) на основі підтверджуючих документів. Датою оплати товару вважається дата списання грошових коштів з поточного рахунку покупця (п. п. 5.1, 5.2. Договору);

- у випадку не поставки або несвоєчасної поставки товару згідно умов даного договору, постачальник сплачує покупцеві на вимогу останнього пеню у розмірі 0,01 % від загальної вартості непоставленої партії товару за кожен день прострочення (п. 9.4 договору);

- сторони погодили, що у випадку прострочення зобов'язання по поставці Товару, визначеного Специфікацією, більш як на 30 (тридцять) календарних днів, Покупець може частково або в повному обсязі відмовитись від Договору і вимагати від Постачальника повернення оплачених коштів по даному Договору (у випадку їх здійснення). В цьому випадку постачальник зобов'язаний протягом трьох банківських днів з моменту отримання письмової або факсової вимоги покупця про повернення коштів, повернути покупцю всі оплачені кошти по даному договору, а також сплатити покупцю штраф у розмірі 7 % від загальної суми договору (п. 9.5. договору).

Позивач на виконання умов договору перерахував на розрахунковий рахунок відповідача 23 607 579,53 грн., що підтверджується банківськими виписками (належним чином засвідчені копії залучено до матеріалів справи, а. с. 47-53).

Відповідач в порушення умов договору та взятих на себе зобов'язань здійснив лише часткову поставку Товару на загальну суму 13 622 417,53 грн.

12.08.2015 року позивач звернувся до відповідача з листом - вимогою щодо повернення сплачених коштів у розмірі 9 985 162,00 грн. у зв'язку з непоставкою товару (а. с. 15-17).

На вказану вимогу відповідач відреагував заявою № б/н від 20.08.2015 року, якою заборгованість визнав та зобов'язувався виконати поставку зерна до 31.12.2015 року.

На момент подачі до суду даного позову відповідач поставки зерна не здійснив, попередньо сплачені кошти не повернув.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 11 561 168,53 грн., з яких 9 985 162,00 грн. - різниця в попередній оплаті позивача, не забезпечена відповідачем матеріальними цінностями за умовами Договору поставки № МИК 090Я-С від 01.07.2014 р., 429 361,97 грн. - пеня відповідно п. 9.4 договору, 698 961,34 грн. - 7 % штраф відповідно до п. 9.5 договору, 287 647,06 грн. - інфляційні нарахування відповідно до ст. 625 ЦК України та 160 036,16 грн. - 3 % річних.

При винесенні рішення суд виходив з наступного.

(1) Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Положеннями статей 627, 628 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно ст. 712 Цивільного Кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. За приписами ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона-постачальник, зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій сторони - покупцеві товар, а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Якщо продавець зобов'язаний передати покупцеві крім неоплаченого також інший товар, він має право зупинити передання цього товару до повної оплати всього раніше переданого товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства (п. 1 та п. 5 ст. 692 Цивільного Кодексу України).

Статтею 629 Цивільного кодексу України, встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до вимог ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України та ст. 202 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач належним чином та в повному обсязі виконав зобов'язання за вищезазначеним Договором щодо здійснення попередньої оплати товару. Відповідач в порушення прийнятих на себе зобов'язань за вказаним Договором та приписів ст. 692 Цивільного кодексу України прийнятий товар не поставив, сплачені позивачем кошти не повернув. Дана обставина відповідачем не спростована.

Отже, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 9 985 162,00 грн. основного боргу підтверджені документально та нормами матеріального права, відповідачем не спростовані, а тому в цій частині підлягають задоволенню.

(2) Згідно з ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Одним із видів забезпечення виконання зобов'язань відповідно ст. 546, ст. 549 Цивільного кодексу України та ст. 199 Господарського кодексу України є неустойка (штраф, пеня), розмір якої визначається відповідно до умов договору, що не суперечать чинному законодавству України. Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Пунктом 4 ст. 231 Господарського кодексу України визначено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (п. 6 ст. 231 Господарського кодексу України).

Пунктом 9.4 Договору сторони передбачили, що у випадку непоставки або несвоєчасної поставки товару згідно умов даного договору, постачальник сплачує покупцеві на вимогу останнього пеню у розмірі 0,01 % від загальної вартості непоставленої партії товару за кожен день прострочення.

Крім цього, пунктом 9.5 Договору сторонами узгоджено повернення покупцеві сплачених коштів та сплату штрафу у розмірі 7 % від загальної суми договору у випадку прострочення зобов'язання по поставці Товару, визначеного Специфікацією, більш як на 30 (тридцять) календарних днів у разі часткової або в повної відмови покупця від Договору.

Заявлені позивачем вимоги про стягнення 429 361,97 грн. пені відповідно п. 9.4 договору та 698 961,34 грн. 7 % штрафу відповідно до п. 9.5 договору суд визнає правомірними та такими, що підлягають задоволенню в межах заявленої суми, оскільки при перевірці їх розміру не виявлено завищення з боку позивача.

Крім цього, відповідачем надано клопотання вх. № 4366 від 06.04.2016 року про зменшення пені, індексу інфляції та штрафу на 70 % з огляду на відсутність грошових коштів на сьогоднішній день.

Позивач проти зменшення штрафних санкцій заперечував повністю.

Суд відмовляє у задоволенні вказаного клопотання за наступного.

Пунктом 3 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно зі статтею 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

П. п. 3.17.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз'яснено, що за змістом п. 3 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання зобов'язання або його невиконання, незначності прострочення виконання зобов'язання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Висновок суду щодо необхідності зменшення розміру штрафних санкцій, які підлягають стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ст. 3 ЦК України).

Обґрунтовуючи заявлене клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, відповідач посилається на своє скрутне матеріальне становище, на збільшення курсу валют з моменту укладення договору, що вплинуло на вартість продукції .У тексті клопотання останній зазначив, що ним вживаються заходи по погашенню заборгованості. Проте будь-яких доказів на підтвердження викладених обставин суду не надано.

(3) Позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 287 647,06 грн. інфляційних нарахувань відповідно до ст. 625 ЦК України та 160 036,16 грн. 3 % річних задоволенню не підлягають за наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Верховний Суд України у постанові від 29.10.2014 року у справі № 921/266/13-г/7 виклав правовий висновок про те, що стягнення з відповідача суми попередньої оплати за договором не є наслідком порушення ним грошового зобов'язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав - повернення сплаченого авансу за непоставлений товар.

За своєю суттю обов'язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошове зобов'язання в розумінні статті 625 ЦК України. На суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 ЦК України від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Згідно статті 111-28 ГПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Невиконання судових рішень Верховного Суду України тягне за собою відповідальність, установлену законом.

У даному випадку відсутні підстави для відступу від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України.

Отже, до спірних правовідносин не можуть застосовуватися положення частини 2 статті 625 ЦК України, оскільки повернення суми попередньої оплати є поверненням суми авансу (а не грошовим зобов'язанням), на який можуть нараховуватися лише проценти, передбачені статтею 536 ЦК України.

За викладеного, вимоги позивача про стягнення інфляційних нарахувань та 3 % річних задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини третьої ст. 129 Конституції України та ст. 33, ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Допустимих доказів в спростування вищевикладеного чи будь-яких обґрунтованих заперечень по суті спору відповідач суду не надав.

Враховуючи вищевикладене, відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі матеріалів справи та керуючись ст. 22, ст. 49, ст. 75, ст. 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ :

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, 1, ) - 9 985 162,00 грн. - різниця в попередній оплаті позивача, не забезпечена відповідачем матеріальними цінностями за умовами Договору поставки № МИК 090Я-С від 01.07.2014 р., 429 361,97 грн. - пеня відповідно п. 9.4 договору, 698 961,34 грн. - 7 % штраф відповідно до п. 9.5 договору та 166 702,28 грн. судового збору.

Видати наказ з набранням чинності цим рішенням.

3. Відмовити у задоволенні позову в частині стягнення 287 647,06 грн. інфляційних нарахувань відповідно до ст. 625 ЦК України та 160 036,16 грн. 3 % річних.

Повне рішення складено 29.04.2016 року.

Суддя Г.І.Бунякіна