донецький апеляційний господарський суд
П о с т а н о в а

І м е н е м У к р а ї н и

05.05.2016 справа № 905/87/16

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю представників сторін:
від позивача:не з'явився,
від відповідача:не з'явився,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуВиконавчого комітету Маріупольської міської ради, м. Маріуполь Донецької області,
на рішення Господарського суду Донецької області
від02.02.2016
по справі№905/87/16 (ОСОБА_4 В.)
за позовомВиконавчого комітету Маріупольської міської ради, м. Маріуполь Донецької області,
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Альянс Плюс", м. Донецьк,
простягнення 3 938, 00 грн.

Виконавчий комітет Маріупольської міської ради (далі Виконком Маріупольської міської ради), м. Маріуполь Донецької області, звернувся до Господарського суду Донецької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Альянс Плюс» (далі ТОВ «Альянс Плюс»), м. Донецьк, про стягнення основного боргу в розмірі 3 938, 00 грн.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 02.02.2016 у справі № 905/87/16 позовні вимоги задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача основну заборгованість у розмірі 1 630, 20 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Позивач, не погодившись з прийнятим рішенням, звернувся до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду Донецької області від 02.02.2016 у справі № 905/87/16, в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю. Зокрема, апелянт посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм як матеріального, так і процесуального права, а також неповне зясування фактичних обставин, що мають значення для справи. Заявник апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції помилково застосував до правовідносин сторін положення ст. 7 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», а єдиним належним та достатнім доказом, що підтверджує обставини непереборної сили на території проведення антитерористичної операції, відповідно до ст. 10 названого Закону, є сертифікат Торгово-промислової палати України, а тому дійшов невірного висновку про відмову в задоволенні частини позовних вимог.

Представники позивача та відповідача у судове засідання не зявились, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги за їх відсутності.

Колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду відповідно до ст. 101 ГПК України та на підставі встановлених фактичних обставин переглядає матеріали господарської справи та викладені в скарзі доводи щодо застосування судом при розгляді норм як матеріального, так і процесуального права, що мають значення для справи. Апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд,

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Виконавчого комітету Маріупольської міської ради № 128 від 20.03.2013 «Про розгляд звернень субєктів господарської діяльності щодо розміщення спеціальних конструкцій зовнішньої реклами на території міста Маріуполя» ТОВ «Альянс Плюс» продовжено термін дії дозволу на розміщення спеціальних конструкцій зовнішньої реклами на 5 років з 15.08.2012 до 15.08.2017.

Між Виконавчим комітетом Маріупольської міської ради та ТОВ «Альянс Плюс» 22.03.2013 було укладено Договір про тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів № 34, за умовами якого на підставі рішення виконкому Маріупольської міської ради від 20.03.2013 № 128 Виконком надає Розповсюджувачу у тимчасове платне користування місця розташування рекламних засобів, а Розповсюджувач приймає вказані місця, використовує їх для розташування рекламних засобів та оплачує користування зазначеними місцями згідно з умовами цього Договору (а. с. 7-12).

Відповідно до п. 1.2 Договору місця розташування рекламних засобів, які надаються Виконкомом у тимчасове платне користування Розповсюджувачу, зазначені в Додатку 1 до цього Договору, який є невідємною частиною цього Договору.

Місця розташування рекламних засобів являють собою площу зовнішньої поверхні будинку, споруди, елемента вуличного обладнання або території на відкритій місцевості, у межах м. Маріуполя, перебувають в комунальній власності територіальної громади м. Маріуполя, управління ними, в тому числі укладання договорів щодо них, здійснюється Виконавчим комітетом Маріупольської міської ради (п. 1.3 Договору).

Згідно з п. 1.6 Договору місця розташування рекламних засобів вважаються переданими Виконкомом і прийнятими Розповсюджувачем з моменту укладання цього Договору.

У п. 2.3 Договору встановлено обовязки Розповсюджувача, зокрема: неухильно виконувати вимоги Закону України «Про рекламу», Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2003 № 2067, правових актів органів місцевого самоврядування м. Маріуполя, які регламентують розміщення зовнішньої реклами в місті Маріуполі (п. 2.3.1 Договору); своєчасно та у повному обсязі вносити плату за користування місцями розташування рекламних засобів в порядку та в строки, обумовлені цим Договором (п. 2.3.15 Договору).

Відповідно до п. 3.1 Договору плата за тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів встановлена в порядку, визначеному виконавчим комітетом Маріупольської міської ради.

Згідно з п. 3.2 Договору розмір плати за тимчасове користування місцями розташування рекламного засобу, наданими в користування Розповсюджувачу, становить 112, 80 грн.

Розрахунок розміру плати за тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів наведений в Додатку №№ 2-3, який є невідємною частиною цього Договору.

Загальна сума Договору за пять років після отримання Розповсюджувачем відповідного дозволу на розміщення зовнішньої реклами становить 6 768, 00 грн. (п. 3.3 Договору)

Відповідно до п. 3.5 Договору плата за тимчасове користування місцями, наданими в користування Розповсюджувачу, зараховується до міського бюджету м. Маріуполя. Внесення плати за тимчасове користування місцями здійснюється Розповсюджувачем: перший платіж протягом пяти робочих днів з дня укладання договору; наступні платежі авансом до 10 числа місяця, що передує місяцю, за який здійснюється оплата.

Цей Договір набирає чинності з моменту його укладання (п. 5.1 Договору).

Згідно з п. 5.2 Договору він вважається укладеним з дня його підписання Сторонами.

У звязку з невиконанням ТОВ «Альянс Плюс» умов укладеного між сторонами Договору щодо внесення плати за тимчасове користування місцями розташування спеціальних конструкцій розміщення зовнішньої реклами Виконавчий комітет Маріупольської міської ради 11.02.2014 звернувся до відповідача з претензією, в якій просить погасити заборгованість за спірним Договором протягом 10 днів з дня отримання зазначеної претензії (а. с. 19).

Оскільки зазначена претензія була залишена ТОВ «Альянс Плюс» без відповіді, а обовязок зі внесення плати за тимчасове користування місцями розташування спеціальних конструкцій розміщення зовнішньої реклами не був виконаний належним чином, позивач звернувся до господарського суду з позовом про стягнення заборгованості за спірним Договором у розмірі 3 938, 00 грн.

Вивчивши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що рішення господарського суду прийнято з порушенням норм як матеріального, так і процесуального права, а тому підлягає частковому скасуванню, виходячи з такого.

Відмовляючи у задоволенні частини позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до статті 7 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 на період проведення антитерористичної операції скасовано орендну плату за користування державним та комунальним майном субєктам господарювання, які здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком місцевого господарського суду, оскільки за своєю правовою природоб укладений між сторонами Договір не є договором найму (оренди), а приписи статті 7 зазначеного вище Закону не поширюють свою дію на правовідносини сторін.

Так, відповідно до частини першої статті 760 ЦК України, предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ), однак місця розташування рекламних засобів у розумінні п. 1.3 Договору, не підпадають під наведені ознаки.

Натомість правовідносини сторін у цій справі підпадають під правове регулювання Закону України «Про рекламу» і постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Типових правил розміщення зовнішньої реклами» від 29.12.2003 № 2067.

Таким чином, дія статті 7 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не поширюється на правовідносини сторін, оскільки плата за тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів не є орендною, а тому колегія суддів вважає, що її нарахування здійснено правомірно.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, доданого до позовної заяви, позивач вимагає стягнути з відповідача заборгованість за спірним Договором у розмірі 3 938, 00 грн. за період з 15.08.2012 по 10.12.2015.

Відповідно до частини першої статті 193 ГК України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Аналогічні приписи закріплені й у статті 526 ЦК України.

Як встановлено частиною першою статті 16 Закону України «Про рекламу», розміщення зовнішньої реклами у населених пунктах проводиться на підставі дозволів, що надаються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад на підставі типових правил, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 32 Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2003 № 2067 плата за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності, встановлюється у порядку, визначеному органами місцевого самоврядування, а місцем, що перебуває у державній або приватній власності, на договірних засадах з його власником або уповноваженим ним органом (особою).

Порядок внесення плати за тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів, що перебувають у комунальній власності, визначено в Положенні про порядок розміщення зовнішньої реклами на території м. Маріуполя, затвердженого рішенням Виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 15.06.2011 № 178.

Згідно з п. 6.3 зазначеного Положення оплата за тимчасове користування місцями розташування спеціальних конструкцій здійснюється на договірних засадах з їх власником або уповноваженими органами.

Дійсно, відповідно до частини третьої статті 631 ЦК України сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення, однак укладений між сторонами Договір не містить положень про зворотну дію його умов у часі.

За умовами п. 1.6 Договору місця розташування рекламних засобів вважаються переданими Виконкомом і прийнятими Розповсюджувачем з моменту укладення цього Договору, а Договір набирає чинності з дня його укладання, тобто з 22.03.2013

Крім того, колегія суддів зауважує, що сама лише наявність дозволу, передбаченого статтею 16 Закону України «Про рекламу», не є підставою для нарахування плати за користування місцями розташування рекламних засобів, адже, як передбачено п. 32 Типових правил розміщення зовнішньої реклами та п. 6.3 Положення про порядок розміщення зовнішньої реклами на території м. Маріуполя, таке нарахування провадиться на договірних засадах, а докази користування відповідачем місцями розташування рекламних засобів у період до укладення спірного Договору відсутні.

Не надано таких доказів як суду першої так і суду апеляційної інстанцій.

Таким чином, до моменту укладення спірного Договору таке зобовязання в розумінні статті 509 ЦК України не виникло, а тому обовязок відповідача зі внесення такої плати у розмірі 789, 60 грн. за період до 22.03.2013 відсутній.

Викладене вище також не спростовується умовами п. 3.9 Договору, відповідно до якого плата за тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів вноситься Розповсюджувачем незалежно від факту встановлення спеціальних конструкцій зовнішньої реклами, оскільки, згідно з п. 5.1 Договору, він набирає чинності з моменту його укладання, тобто з 22.03.2013.

З цих же мотивів не може вважатися підставою для стягнення плати за тимчасове користування місцями розміщення рекламних засобів до набрання чинності Договором і встановлення у п. 3.3 загальної суми Договору за 5 років, розрахованої з дня отримання дозволу на тимчасове користування місцями розміщення рекламних засобів (Додаток № 1 до Договору).

Загальна сума плати за тимчасове користування місцями розміщення рекламних засобів за Договором № 34 від 22.03.2013 за період з березня 2013 року по грудень 2015 року становить 3 835, 20 грн., тобто 112, 80 грн. на місяць.

Таким чином, враховуючи, що ТОВ «Альянс Плюс» здійснило часткову оплату за тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів у період з грудня 2013 року по травень 2014 року в сумі 686, 80 грн., з відповідача на користь позивача підлягає стягненню плата за тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів за період з серпня 2013 року по грудень 2015 року в розмірі 3 148, 40 грн. (1 630, 20 грн. + 1 518, 20 грн.), а тому рішення місцевого господарського суду підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 1 518, 20 грн. за необґрунтованістю.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального права, а тому апеляційна скарга Виконавчого комітету Маріупольської міської ради підлягає задоволенню частково, а рішення Господарського суду Донецької області від 02.02.2016 у справі № 905/87/16 підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення основного боргу в розмірі 1 518, 20 грн. з наведених вище підстав.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати за подання позовної заяви та апеляційної скарги покладаються на сторін пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 102, 103, 105 ГПК України, Донецький апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Маріупольської міської ради, м. Маріуполь Донецької області, на рішення Господарського суду Донецької області від 02.02.2016 у справі № 905/87/16 задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Донецької області від 02.02.2016 у справі № 905/87/16 скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення суми основного боргу в розмірі 1 518, 20 грн.

Абзац другий резолютивної частини рішення Господарського суду Донецької області від 02.02.2016 у справі № 905/87/16 викласти в такій редакції:

«Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Альянс Плюс» (83048, Донецька область, м. Донецьк, вул. Університетська, 80 ) на користь Виконавчого комітету Маріупольської міської ради (87500, Донецька область, м. Маріуполь, пр. Мира, 70, ) основний борг у розмірі 3 148, 40 грн. та судовий збір за подання позовної заяви в сумі 973, 78 грн.»

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Альянс Плюс» (83048, Донецька область, м. Донецьк, вул. Університетська, 80 ) на користь Виконавчого комітету Маріупольської міської ради (87500, Донецька область, м. Маріуполь, пр. Мира, 70, ) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1 071, 16 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Господарському суду Донецької області видати відповідний наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.А. Скакун

Судді: О.В. Стойка

ОСОБА_3