ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" травня 2016 р.Справа № 922/426/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Лавровой Л.С.

при секретарі судового засідання Пунтус Д.А.

розглянувши справу

за позовом АК "Харківобленерго" м. Харків
до КП "Харківводоканал", м. Харків , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Харківська міська рада м. Харків, Національна комісія, що здійснює державне регулювання енергетики та комунальних послуг м. Київ
про спонукання до виконання договору
за участю сторін:

позивача - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_1

третя особа (ХМР) - ОСОБА_3

третя особа (НКЕКП) - не з*явився

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2016 року до суду звернулась АК "Харківобленерго" та просить зобов*язати КП "Харківводоканал" виконати умови договору про постачання електричної енергії від 07.05.2004 року № 4 належним чином, а саме шляхом обмеження власного споживання електричної енергії до рівня екологічної броні, або повністю його припинити в разі відсутності такої, з посиланням на п. 2.1 Договору та п. 10.2 п.п.3 "Правил користування електричною енергією " затвердженими Постановою НКРЕ України від 31.07.1996 року № 28 ( зі змінами та доповненнями ), ст. 26 Закону України "Про електроенергетику ", судові витрати покласти на відповідача.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на невиконання відповідачем умов договору про постачання електричної енергії за № 4 від 07.05.2004 року в частині розрахунків за спожиту електроенергію. Як доказ, порушення умов договору, позивач надає наявність суми боргу станом на 01.02.2016 року, що становить 44 774 655,71 грн., який не сплачений відповідачем за період з серпня по грудень 2015 року та за січень 2016 року. ( а,с.18).

Крім того, як зазначив позивач в судовому засіданні, при таких боргових зобов*язаннях , у позивача настане період , коли АК"Харківобленерго" не буде грошових коштів для закупівлі електричної енергії.

Відповідач проти заявлених вимог заперечує та просить відмовити у задоволені позовних вимог посилаючись на ст. 16 Цивільного кодексу України, який на думку відповідача не є способом захисту права.

Ухвалою суду від 11.04.2016 року до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору залучені :

Харківська міська рада та Національна комісія, що здійснює державне рулювання у сфері енергетики та комунальних послуг м. Київ ( а.с.128-133).

Відповідно до ст. 27 ГПК України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора або з ініціативи господарського суду.

Харківська міська рада проти заявлених вимог заперечує та просить суд відмовити у задоволені позовних вимог. ( а.с.170 -174).

Згідно положень ст.ст. 4-3, 33 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 3 ст. 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Враховуючи достатність часу, наданого позивачеві та відповідачеві для підготовки до судового засідання та підготовки витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, ст. 4-3 та ст. 33 ГПК України, суд вважає, що господарським судом в межах наданих йому повноважень сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно та повно зясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Частинами 2, 3 ст. 20 Господарського кодексу України встановлено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Аналогічні норми містить і ст. 16 Цивільного кодексу України .

Відповідно до статті 275 Господарського кодексу України, за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Окремим видом договору енергопостачання є договір про постачання електричної енергії споживачу. Особливості постачання електричної енергії споживачам та вимоги до договору про постачання електричної енергії встановлюються законами України "Про засади функціонування ринку електричної енергії України" та "Про електроенергетику".

Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

У відповідності до п.7.9 "Правил користування електричною енергією" затверджених НКРЕ , від 31.07.1996, № 28 споживач, рівень споживання електричної енергії якого за заборгованість з оплати за електричну енергію обмежено до рівня аварійної броні електропостачання та який не здійснює поточну оплату обсягу електричної енергії на рівні аварійної броні, зобов'язаний протягом терміну, передбаченого актом екологічної, аварійної та технологічної броні, обмежити споживання електричної енергії на власні потреби до рівня екологічної броні або повністю припинити споживання електричної енергії у разі відсутності в акті визначеного у встановленому порядку рівня екологічної броні. ( п.7.9 Правила, Національна комісія з питань регулювання електроенергетики, від 31.07.1996, № 28 "Про затвердження Правил користування електричною енергією")

Екологічна броня електропостачання споживача - це мінімальний рівень споживання електричної енергії споживачем (крім населення), який забезпечує передумови для запобігання виникненню надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У відповідності до п. 8.1., електрична енергія постачається споживачу безперервно, крім випадків, передбачених договором та чинними нормативними документами, в тому числі цими Правилами.

Обмеження в споживанні електричної енергії, а також вживання заходів щодо регулювання постачання електричної енергії споживачам здійснюється в порядку, встановленому діючими нормативними документами.

У разі, коли споживач на підставі законодавства та двосторонніх актів має погоджену технологічну та аварійну броню електропостачання, оперативне обмеження може бути виконано не нижче рівня аварійної броні.

Обмеження в споживанні електричної енергії внаслідок від'єднання або відключення споживача має проводитися за умови одночасного забезпечення збереження необхідних рівнів надійності і якості електропостачання інших споживачів та субспоживачів. ( Правила, Національна комісія з питань регулювання електроенергетики, від 31.07.1996, № 28 "Про затвердження Правил користування електричною енергією").

07.05.2004 між АК "Харківобленерго" (постачальник) та КП "Харківводоканал" (споживач) було укладено договір про постачання електричної енергії №4.

Згідно п.2.2.2 договору постачальник зобов'язується постачати електричну енергію в відповідності з умовами договору.

Відповідно до п.п. 2.3.3, 2.3.4 договору споживач зобов'язується своєчасно проводити оплату за спожиту електричну енергію та виконувати інші умови визначені договором.

Судом встановлено, що позивач належним чином виконує зобов'язання відповідно умов договору про постачання електричної енергії №4 від 07.05.2004.

З матеріалів справи вбачається, та не заперечується відповідачем, що станом на 01.02.2016 року споживач має заборгованість за спожиту електричну енергію у розмірі 44 774 655,71 грн., який не сплачений відповідачем за період з серпня по грудень 2015 року та за січень 2016 року

В обґрунтування позовної заяви позивач посилається на положення пп3 п.10.2 Правил користування електричною енергією, згідно з якими споживач електричної енергії зобов'язаний за умови неповної оплати за спожиту електричну енергію обмежити власне електроспоживання до рівня екологічної броні або повністю його припинити у разі екологічної броні або відсутності такої. Крім того, позивач посилається на ст. 26 Закону України "Про електроенергетику", в якому зазначено, що за умови неповної оплати за спожиту електричну енергію споживач зобов'язаний обмежити власне електропостачання до рівня екологічної броні або повністю його припинити в разі відсутності такої.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

У відповідності до ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Комунальне підприємство "Харківводоканал" є єдиним підприємством, яке засноване на власності територіальної громади м. Харкова та надає послуги з водопостачання та водовідведення споживачам м. Харкова та 52-х населених пунктів Харківської області, 80% з яких становить населення.

Закон України "Про питну воду та питне водопостачання" є спеціальним нормативно-правовим актом, який визначає правові, економічні та організаційні засади функціонування системи питного водопостачання, спрямований на гарантоване забезпечення населення якісною та безпечною для здоров'я людини питною водою.

У відповідності до преамбули Закону України "Про питну воду та питне водопостачання" метою цього закону є гарантоване забезпечення населення якісною та безпечною для здоров'я людини питною водою.

Водночас ст. 6 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання", визначає одним із принципів державної політики у сфері питної води та питного водопостачання - заборону відключення об'єктів питного водопостачання від системи енергопостачання як об'єктів життєдіяльності і стратегічного значення. Враховуючи те, що дана стаття є системоутворюючою нормою - принципом, що користується найвищим авторитетом, її положення підлягають обов'язковому застосуванню. Тому право припинення постачання електроенергії, яке надано електропостачальній організації діючим законодавством при наявності певних обставин, може бути реалізовано у випадках, крім тих, по яких є спеціальна заборона в порядку встановленому законом. Зазначені положення узгоджуються з приписами ч.4 ст.13 Конституції України, відповідно до якої держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. До аналогічних висновків дійшов Вищий господарський суд України у постанові від 05.07.2006 по справі №3/261.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання", Держава гарантує захист прав споживачів у сфері питної води та питного водопостачання шляхом: забезпечення кожної людини питною водою.

З матеріалів справи вбачається, що Комунальне підприємство "Харківводоканал" є підприємством життєзабезпечення і стратегічного призначення, і відключення його об'єктів від електропостачання не тільки порушить права та інтереси усіх споживачів питної води міста Харкова, але й призведе до загрози життю та здоров'ю споживачів відповідних послуг, пошкодженню майна, відсутності води на особливо важливих об'єктах (таких як лікарні, школи та дошкільні заклади, тощо).

При цьому, система водопостачання та автоматизоване управління процесами розподілу води, при відключенні навіть допоміжних об'єктів призведе до зупинки єдиного технологічного циклу водопостачання, що суперечить п.5 Порядку обмеження електроспоживання споживачів до рівня екологічної броні або повного припинення їм електропостачання (далі - Порядок) та може спричинити настання надзвичайних наслідків екологічного, санітарно-епідемічного та соціального характеру. Можливість настання вказаних наслідків підтверджується висновком "Інституту "УкркомунНДІпроект", тоді як відповідно до ст.16 Конституції України забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України є обов'язком держави.

Крім того, відсутність водопостачання в житлі або іншому приміщенні створює загрозу нормальній життєдіяльності людини та не відповідає принципам забезпечення функціонування комунального підприємства, безперебійного надання житлово - комунальних послуг, передбачених п. З ст. 2 та ст. 16 Закону України «Про житлово - комунальні послуги» та принципу гарантованого першочергового забезпечення питною водою населення для забезпечення питних, фізіологічних, санітарно-гігієнічних та побутових потреб, передбаченого ст.6 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання".

До аналогічних висновків дійшов Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 05.03.2013р. по справі № К/9991/40463/12.

Стосовно заперечень відповідача та третьої особи щодо невірного обрання позивачем способу захисту, суд зазначає наступне.

За змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визначення права; визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує права; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Законодавчі обмеження матеріально - правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, незаборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу, а обмеження матеріального права суперечить цим положенням, порушення права чи інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, що не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру порушення та наслідкам, спричиненим порушенням (Постанова Верховного суду України у справі № 6-20цс11 від 21.05.2012).

Таким чином, заперечення відповідача та третьої особи в цій частині не приймаються судом до уваги.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

На підставі викладеного вище, заявлені АК «Харківобленерго» позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 44 Господарського процесуального кодексу, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору. Стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує мито за рахунок другої сторони і в тому разі, коли друга сторона звільнена від сплати судового збору. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Витрати по сплаті судового збору, згідно ст. 49 ГПК України, підлягають віднесенню на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 1, 4, 12, 33, 43, 44-49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволені позову відмовити.

Повне рішення складено 04.05.2016 р.

Суддя ОСОБА_4