КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" травня 2016 р. Справа№ 925/1936/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Гаврилюка О.М.

Суліма В.В.

за участю представників:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Зоря"

на рішення Господарського суду Черкаської області від 22.02.2016 у справі № 925/1936/15 (суддя Пащенко А.Д.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Зоря"

до Катеринопільської районної державної адміністрації Черкаської області

про визнання договору оренди землі поновленим,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Зоря" (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду Черкаської області з позовом до Катеринопільської районної державної адміністрації (надалі - відповідач) про визнання поновленим договору оренди землі від 06.04.2005, укладеного між Катеринопільською районною державною адміністрацією Черкаської області та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Зоря"; визнання укладеною між Катеринопільською районною державною адміністрацією та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Зоря" без підписів сторін додаткової угоди від 14.09.2015 до Договору оренди землі від 06.04.2005.

Заявою про зменшення позовних вимог від 29.01.2016 вих. № 24 (а. с. 99) позивач просив зменшити позовні вимоги та визнати поновленим договір оренди землі від 06.04.2005, укладений між Катеринопільською районною державною адміністрацією Черкаської області та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Зоря", на той самий строк та на тих самих умовах.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 22.02.2016 (повний текст складено 26.02.2016) у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач 05.03.2016 (згідно відтиску штемпеля відділення поштового зв'язку на конверті) звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.03.2016 апеляційну скаргу у даній справі прийнято до провадження.

18.04.2016 на адресу Київського апеляційного господарського суду від апелянта надійшла заява № 66 від 15.04.2016 про припинення провадження по справі № 925/1936/15 в зв'язку з відсутністю предмету спору у даній справі, при цьому сторона не обґрунтувала, чим саме зумовлено подання такої заяви (її підстави), крім цього, просив повернути надлишково сплачений судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції. Дана заява не була направлена іншій стороні апеляційного провадження, що зумовило відкладення її розгляду.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.04.2016 розгляд справи було відкладено на 12.05.2016, окрім цього суд апеляційної інстанції зобов'язав позивача уточнити вимоги, викладені в апеляційній скарзі (з урахуванням заяви №66 від 15.04.2016 про припинення провадження у даній справі чи без урахування такої) та підстави повернення судового збору у зв`язку з цим.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, дана ухвала залишилась без виконання. Сторона не змінила ані вимог апеляційної скарги, ані відмовилася від неї (в розумінні ст. 100 ГПК України).

11.05.2016 на електронну адресу Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, обґрунтоване тим, що єдиний кваліфікований представник позивача не може бути присутнім на судовому засіданні 12.05.2016 у даній справі, оскільки перебуває у відрядженні. До клопотання також долучені докази перебування такого представника у відрядженні.

Дане клопотання судом апеляційної інстанції відхиляється, що обґрунтовується наступним.

Відкладення розгляду справи в розумінні ст. 77 ГПК України є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні та можливе лише в межах строків, встановлених ст.ст. 69, 102 ГПК України.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

При цьому суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що апелянт був повідомлений належним чином та завчасно (28.04.2016) згідно повідомлення про вручення ухвали про відкладення розгляду від 19.04.2016, наявного в матеріалах справи, а відтак (як юридична особа) мав право направити необмежену кількість представників у судове засідання 12.05.2016 та (або) подати письмово свою остаточну позицію щодо апеляційних вимог, тощо.

Згідно з п. 3.9.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Господарський суд, з урахуванням обставин конкретної справи, може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т.п.). При цьому, господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою ст. 28 ГПК України, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (ст.ст. 32-34 ГПК України). Крім того, ст. 77 ГПК України передбачено обмежений строк розгляду судової справи, а клопотання про продовження строків в розумінні ст. 69 ГПК України сторона не надала, що унеможливлює таке продовження за ініціативою суду і є порушенням встановленого ст. 102 ГПК України строку.

А тому, дане клопотання позивача про відкладення розгляду справи (з урахуванням обмеженого в порядку ст. 102 ГПК України строку розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції) не підлягає задоволенню.

В судове засідання 12.05.2016 представник відповідача також не з'явився, про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, про що свідчить наявне в матеріалах справи повідомлення про вручення 28.04.2016 ухвали Київського апеляційного господарського суду від 19.04.2016. Проте, від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній ще 11.04.2016 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, а також - розглядати дану справу без участі представника відповідача (що задоволено судом апеляційної інстанції).

Враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком учасників апеляційного провадження, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про можливість здійснення перевірки рішення Господарського суду міста Києва в апеляційному порядку за відсутності представників сторін, які були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання.

Дослідивши матеріали справи, докази по справі, розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, заяви № 66 від 15.04.2016, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 06.04.2005 між позивачем (як орендарем) та відповідачем (як орендодавцем) було укладено договір оренди землі (надалі - договір), за умовами якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться в адміністративних межах Радчиської сільської ради за межами населеного пункту. В оренду передається земельна ділянка загальною площею 49,7 га ріллі, які включають 13 невитребуваних земельних часток (паїв).

Згідно пункту 8 договору, останній укладений на 10 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Відповідно до п. 43 договору, останній набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

Даний договір був зареєстрований у Катеринопільському районному відділі Черкаської регіональної філії ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 17.10.2005 за № 15-05-787-00001.

Вказані земельні ділянки передані були позивачу по акту прийому-передачі земельних ділянок від 06.04.2005.

З матеріалів справи видно та не заперечується апелянтом те, що 03.05.2006 сторонами було підписано додаток до договору оренди землі від 06.04.2005, яким змінено площу орендованої земельної ділянки з 49,7 га на 39,96 га та погоджено розміри грошової оцінки та орендної плати за землю.

Також 10.03.2009 до договору укладено додаток до договору оренди землі від 06.04.2005, яким внесені зміни до цього договору в частині площі орендованої земельної ділянки - змінено площу на 34,58 га, розміру грошової оцінки земельної ділянки, розміру орендної плати за землю, передбачено зобов'язання орендаря виготовити за свій рахунок кадастрові плани земельних ділянок (а.с. 13).

03.08.2015 (до закінчення дії спірного договору оренди) позивач вручив відповідачу лист № 165 від 30.07.2015, в якому просив внести зміни в договір оренди землі від 06.04.2005 та зменшити орендовану площу у зв'язку з оформленням громадянами права власності на 3 земельні ділянки та визначити термін дії договору оренди до 31.12.2025.

16.09.2015 Катеринопільська РДА отримала лист позивача № 196 від 15.09.2015, в якому позивач в черговий раз просив продовжити термін дії договору на новий строк із підписанням відповідної додаткової угоди, проект якої додав до цього листа.

Листом № 01-14/3265 від 28.09.2015 (а.с. 21) відповідач відмовив позивачу у продовженні договору оренди у зв'язку з обмеженими повноваженнями по даному питанню, що й зумовило звернення позивача з даним позовом саме до Катеринопольської РДА, через що апелянт просить визнати договір оренди землі від 06.04.2005 поновленим на той самий строк та на тих самих умовах, посилаючись на приписи статті 33 Закону України "Про оренду землі" з підстав того, що він добросовісно користується земльними ділянками, протягом всього строку дії договору належно виконував його умови, повністю та вчасно сплачував орендну плату, отже, просив пролонгувати договір, а не укласти новий.

В постанові Верховного суду України від 25.02.2015 у справі № 6-10цс15 (правові висновки в якій на підставі ст. 111-28 ГПК України є обов'язковими для судів загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права), суд касаційної інстанції дійшов висновку про наступне.

Стаття 33 Закону України «Про оренду землі» фактично об'єднує два випадки пролонгації договору оренди: на підставі ч.ч.1-5 ст. 33 та на підставі ч.6 ст. 33 цього Закону.

Так, у частинах першій - п'ятій статті 33 наведеного Закону передбачено, що по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк.

Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі.

До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди.

При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється.

При цьому, незважаючи на формальне визначення договору, який орендар має укласти на новий строк, як додаткової угоди до договору, строк якого закінчився, фактично це буде новий договір, оскільки його умови можуть бути змінені за згодою сторін, і у разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється. Таким чином, при продовженні договору оренди землі у спосіб реалізації переважного права орендаря на укладення договору оренди на новий строк, обов'язково незмінними будуть залишатися лише сторони договору оренди землі (з урахуванням положень про правонаступництво), розмір земельної ділянки та її цільове призначення. Інші ж умови можуть змінюватися.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є:

· об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки);

· строк дії договору оренди;

· розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Частиною 3 ст. 15 цього Закону передбачено, що договір оренди може передбачати надання в оренду декількох земельних ділянок, що перебувають у власності одного орендодавця (а щодо земель державної та комунальної власності - земельних ділянок, що перебувають у розпорядженні одного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування).

Відповідно до ч. 5 ст. 33 цього Закону орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення. Згідно із частинами першою - п'ятою статті 33 Закону України «Про оренду землі» у разі поновлення договору оренди землі умови договору можуть бути змінені за згодою сторін з укладенням додаткової угоди. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати чи інших істотних умов договору, передбачених статтею 15 цього Закону, переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється.

Тобто, норма зазначеної статті має диспозитивний характер, оскільки не вказує на те, що відповідна вимога про припинення договору оренди має називатися виключно заявою. Така заява може бути направлена однією із сторін у формі листа, телеграми, факсограми тощо. Істотне значення у даному випадку має зміст такої заяви (вона обов'язково повинна бути спрямована на припинення або зміну умов договору оренди) та момент її направлення контрагенту за договором.

Отже, у даній справі наявні заперечення відповідача на подані позивачем клопотання про поновлення дії договору в розумінні частин 1-5 ст. 33 Закону, оскільки звертався позивач до відповідача до закінчення дії договору з проектом додаткової угоди, що є підставою для відмови в позові, виходячи з предмету останнього про визнання договору оренди землі поновленим.

Разом з цим, як зазначалось раніше, листом № 01-14/3265 від 28.09.2015 (а.с. 21) відповідач відмовив позивачу у продовженні договору оренди у зв'язку з обмеженими повноваженнями по даному питанню.

Так, як вбачається з матеріалів справи (зокрема, з клопотання позивача № 165 від 30.07.2015 про поновлення дії договору) апелянт просив не лише поновити дію спірного договору, а й змінити істотні умови договору, виклавши пункт 2 розділу «Об'єкт оренди» в наступній редакції: «В оренду передається земельна ділянка загальною площею 25,7138 га, які включають 7 невитребуваних земельних часток (паїв)». Таким чином, позивач даним клопотання хотів змінити площу орендованої ділянки.

Положенням ч. 5 ст. 33 цього Закону передбачено, що сторони мають узгодити істотні умови договору. Однак, як видно з матеріалів справи, сторонами не було досягнуто згоди щодо наведеної істотної умови договору, більше того, відповідачем навіть не розглядались такі пропозиції зміни умов договору, що підтверджується змістом листа-відмови № 01-14/3265 від 28.09.2015 про поновлення спірного договору оренди.

Окрім цього, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду, що відповідно до припису частини 4 статті 122 Земельного кодексу України з 01.01.2013 лише центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи (Держземагентство України, правонаступником якого є Держгеокадастр) передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

З цієї дати до повноважень районних державних адміністрацій віднесено лише передачу земельних ділянок із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) ведення водного господарства; б) будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті; в) індивідуального дачного будівництва.

Виходячи із змісту даної норми ЗК УКраїни, цей перелік повноважень районних державних адміністрацій є вичерпним.

Земельні ділянки, які є предметом договору оренди від 06.04.2005, не відносяться до жодного із пунктів цього переліку.

З огляду на викладене, питання поновлення дії договору оренди землі від 06.04.2005 на момент закінчення терміну дії цього договору і на момент прийняття рішення може вирішувати лише місцевий орган Держгеокадастру, отже звернення з позовом до Катеринопольської районної державної адміністрації є помилковим.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду, що доводи позивача про те, що земельні ділянки за договором оренди від 06 квітня 2005 року є землями колективної форми власності, є необґрунтованими та не підтвердженими належними доказами.

Зазначення у статті 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", на що посилається позивач, стосовно права районної державної адміністрації передавати в оренду своїм рішенням нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку, не змінює припис частини 4 статті 122 ЗК України щодо права органів Держгеокадастру передавати земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у користування для всіх потреб.

Частиною 3 статті 24 Господарського процесуального кодексу України встановлено, зокрема, що господарський суд, встановивши до прийняття рішення, що позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, може за згодою позивача, не припиняючи провадження у справі, допустити заміну первісного відповідача належним відповідачем.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з протоколу судового засідання від 04.02.2016 (а.с. 101-102), представник позивача у судовому засіданні суду першої інстанції зазначив, що позов правомірно подано до Катеринопільської РДА та заперечив проти заміни відповідача.

Оскільки позивач не дав згоди на заміну відповідача в суді першої інстанції, тому за результатами розгляду позову до Катеринопільської районної державної адміністрації (яка відповідно до статті 122 ЗК України не має повноважень вирішувати питання продовження дії договору оренди землі із позивачем) місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, про відмову в позові повністю до неналежного відповідача.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції зазначає, що кількість невитребуваних земельних часток (паїв), що входили в орендовану за спірним договором, постійно зменшується. Так, в договорі оренди позивачу передавалось 13 невитребуваних земельних часток (паїв), тоді як в листі № 165 від 30.07.2015 (а.с. 16) позивач просить поновити дію договору лише на 7 невитребуваних земельних часток (паїв). При цьому, жодної актуальної інформації щодо кількості невитребуваних земельних часток (паїв) (в межах орендованої позивачем площі), зокрема, на час перегляду рішення місцевого господарського суду в суді апеляційної інстанції матеріали справи не містять, що є окремою підставою для відмови в позові, оскільки відсутність даної інформації може призвести до порушення прав третіх осіб, які вже отримали право власності на окремі земельні частки (паї).

Більше того, позивачем в заяві № 66 від 15.04.2016 про припинення провадження у справі № 925/1936/15 (до якої не додано жодних доказів, обґрунтування, тощо) було зазначено про відсутність предмету спору у даній справі, що взагалі ставить під сумнів існування невитребуваних земельних часток (паїв) в межах орендованої позивачем площі. Вищевикладене унеможливлює задоволення заяви в частині припинення провадження, а заяви про відмову від апеляційної скарги не подано. Тому суд апеляційної інстанції здійснив перегляд рішення на підставі первинно поданої апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Таким чином, на підставі належних та допустимих доказів, поданих учасниками апеляційного провадження, з урахуванням пред'явлення позову до неналежного відповідача, за відсутності актуальної інформації про кількість невитребуваних земельних часток (паїв) в межах орендованої позивачем площі, суд апеляційної інстанції вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли би бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 32-34, 36, 43, 101 ГПК України.

Судові витрати за розгляд справи як в суді першої, так і апеляційної інстанції покладаються на позивача в порядку ст. 49 ГПК України.

Разом з цим, щодо заявленої вимоги (у заяві № 66 від 15.04.2016) про повернення надмірно сплаченого судового збору (при поданні позову) до суду першої інстанції (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог) суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до абз. 2 п. 2.8 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21 лютого 2013 року № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України», зокрема, у разі ж зменшення розміру позовних вимог зайво сплачена сума судового збору підлягає поверненню (пункт 1 частини першої статті 7 Закону) за клопотанням особи, яка його сплатила.

При зверненні з апеляційною скаргою сторона також сплатила судовий збір у більшому розмірі, ніж передбачено чинним законодавством. Проте, не просила повернути надмірно сплачений судовий збір.

Тоді як відповідно до ст. 7 ЗУ «Про судовий збір» сплачена сума судового збору (за будь-яких обставин) повертається лише за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду. Повернення судового збору за ініціативною суду згідно чинної редакцій ЗУ «Про судовий збір» не передбачено.

А тому позивач не позбавлений права звернутись як до суду першої, так і апеляційної інстанції із відповідними клопотаннями про повернення судового збору.

Керуючись статтями 32-34, 36, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Зоря" на рішення Господарського суду Черкаської області від 22.02.2016 у справі № 925/1936/15 залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Черкаської області від 22.02.2016 у справі № 925/1936/15 - без змін.

2. Матеріали справи № 925/1936/15 повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до касаційного суду протягом двадцяти днів у встановленому законом порядку.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді О.М. Гаврилюк

В.В. Сулім