РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2016Справа №910/1297/16

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «ДРОІД-СІТІ»
до1) Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто-Петрол» 2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Ространснафтопродукт»
провизнання договору недійсним

Суддя Підченко Ю.О.

Представники сторін:

від позивача:не з'явився;
від відповідача-1:Яценко Н.О. - представник за довіреністю
від відповідача-2:Соковець І.О. - представник за довіреністю;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ДРОІД-СІТІ» (надалі - ТОВ «ДРОІД-СІТІ») звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до відповідача 1 - Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто-Петрол» (надалі - ТОВ «Авто-Петрол»), відповідача 2 - Товариства з обмеженою відповідальністю «Ространснафтопродукт» (надалі - ТОВ «Ространснафтопродукт») про визнання недійсним договору відступлення права вимоги №1-25.12/2015 від 25.12.2015р. (надалі - Договір).

В обґрунтування позовних вимог зазначали, що під час розгляду в господарському суді міста Києва справи №910/4080/15-г позивач дізнався про існування оспорюваного Договору. В рамках зазначеного господарського спору по справі 910/4080/15-г ухвалою господарського суду міста Києва від 09.04.2015р. було призначено судово-технічну експертизу документа та витребувано від ТОВ «Ространснафтопродукт» оригінал Договору позики. Проте як вказує позивач, зазначений договір позики надано не було. Як зазначає позивач, до господарського суду міста Києва надійшов лист від 26.05.2015р. №8470/8471/15-33 судового експерта В.С. Куликовської з клопотанням щодо надання додаткових матеріалів про проведення судово-технічної експертизи документів №8470/8471/15-33, призначеної у господарській справі №910/4080/15-г. Серед інших документів експерт просила надати для дослідження оригінал договору позики.

Як зазначає позивач, 25.12.2015р. господарський суд міста Києва виніс ухвалу про призначення до розгляду клопотання експерта в рамках проведення судово-технічної експертизи документа, а саме договору позики №30/12-2014-Ф від 30.12.2014р. За твердженням позивача у справі, з метою ухилення від передачі оригіналу договору позики змовившись з ТОВ «Авто-Петрол», в цей самий день 25.12.2015р. «виникнув» оспорюваний в даній справі Договір. Посилаючись на пункти 6, підпункт 7.1 п.7 Договору та на відсутність платіжних доручень, відповідно до яких ТОВ «Авто-Петрол» сплатив ТОВ «Ространснафтопродукт» зазначену в Договорі суму, позивач стверджує, що вказане фактичне свідчить про неотримання ТОВ «Авто-Петрол» права вимоги за Договором позики.

Також, позивач зазначає, що жодного повідомлення від жодної із сторін договорів позивач не отримував. Доказів направлення повідомлення ТОВ «ДРОІД-СІТІ» про зміну кредитора суду також надано не було.

Із посиланням на підпункт 2 пункту 8 оспорюваного Договору, позивач вказує, про відсутність жодного доказу щодо передачі ТОВ «Ространснафтопродукт» на адресу ТОВ «Авто-Петрол» документів передбачених вказаним підпунктом Договору. Зазначене, за переконанням позивача, про те, що сторонами навмисно і сумісно не вчинено жодних дії на виконання спірного Договору.

Посилаючись на ч.5 ст.203, ч.1 ст.215 ч-ч 1-2 ст. 234 Цивільного кодексу України позивач вказує, що наведене дає всі підстави твердити, що укладений 25.12.2015р. Договір не спрямований на реальне настання відповідних правових наслідків (перехід права вимоги від ТОВ «Ространснафтопродукт» до ТОВ «Авто-Петрол»), оскільки сторонами договору навмисно не вчинено жодної дії для виконання його умов, а відтак спірний Договір є фіктивним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.01.2016р. порушено провадження у справі, розгляд призначено на 18.03.2016р.

18.03.2016р. через відділ діловодства та документообігу господарського суду міста Києва від представника позивача надійшли пояснення по справі. Згідно змісту вказаних пояснень, позивач, наполягає на тому, що ТОВ «Ространснафтопродукт» скориставшись тією обставиною, що договір позики був надрукований на двох окремих аркушах паперу, з яких скріплені печатками підписи уповноважених представників сторін містились лише на другій сторінці Договору (зі зворотнього боку аркуш був порожній), змінив строк оплати з 31.12.2015р. на 30.01.2015р. надрукувавши на порожній частині другого аркуша Договору позики свою редакцію першої сторінки Договору позики №30/12-2014-Ф від 30.12.2014 р.

Позивачем надано до матеріалів справи висновок №14388 експертного технічного дослідження документів від 02.03.2016р., відповідно до якого зазначено, що в оригіналі документу, з якого виготовлена досліджувана копія Договору позики № 30/12-2014-Ф від 30.12.2014р., перша та друга сторінки були надруковані не за один прохід (не за один робочий цикл), а саме перша та друга сторінки оригіналу Договору позики № 30/12-2014-Ф від 30.12.2014р., копія якого надана, були роздруковані або на різних знакосинтезуючих пристроях, або на одному й тому ж пристрої але в суттєво різні періоди часу, тобто в наданій на дослідження копії Договору позики №30/12-2014-Ф від 30.12.2014р., перша та друга сторінки являються зображеннями сторінок двох різних документів або в оригіналі Договору позики №30/12-2014-Ф від 30.12.2014р. відбулася заміна аркушів.

Отже, позивач, наполягає, на тому, що ТОВ «Ространснафтопродукт» в односторонньому порядку змінив умови Договору позики, зокрема, в частині строку повернення позики, що не відповідає умовам Договору позики та внутрішній волі позивача. Також, позивач вказує, що станом на 25.12.2015р. до ТОВ «Авто-Петрол» не перейшло право вимоги за договором позики.

Із посиланням на п.5 спірного Договору позивач стверджує, що ТОВ «Авто-Петрол» було відомо про існування судового спору між ТОВ «Ространснафтопродукт» та ТОВ «ДРОІД-СІТІ» та розумів, що основною причиною неможливості задовольнити позовні вимоги ТОВ «Ространснафтопродукт» є спір щодо строків виконання Договору позики, зокрема, ненадання ТОВ «Ространснафтопродукт» оригінального примірника цього Договору для проведення відповідної судової технічної експертизи та встановлення дійсних строків виконання зобов'язання по поверненню позики. З цих посилань, позивач наполягає на фіктивності Договору.

Представник позивача у судовому засіданні 18.03.2016р. наполягав на позові та вважав, що укладений між першим та другим відповідачем Договір є фіктивним відповідно до ст. 234 Цивільного кодексу України.

З огляду на викладене вище, позивач заявив клопотання про витребування доказів відповідно до ст. 38 Господарського процесуального кодексу України, а саме присив витребувати у першого відповідача - ТОВ «Авто-Петрол» оригінали: договору уступки права вимоги №1-25.12/2015 від 25.12.2015р.; платіжного документу про оплату винагороди за договором уступки права вимоги №1-25.12/2015 від 25.12.2015р.; договору позики №30/12-2014-Ф від 30.12.2014р.; інших документів, які засвідчують права за договором уступки права вимоги №1-25.12/2015 від 25.12.2015р.

Також, просив витребувати у другого відповідача - ТОВ «Ространснафтопродукт» оригінал договору позики №30/12-2014-Ф від 30.12.2014р.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 36, 38 Господарського процесуального кодексу України, суд встановив, що клопотання про витребування доказі буде розглянуто під час судового процесу.

Окрім того, позивач звернувся до суду з клопотанням про продовження строку розгляду спору додатково на 15 днів, з метою ознайомлення з матеріалами справи та надання додаткових доказів по справі.

Перший та другий відповідач через відділ діловодства та документообігу господарського суду міста Києва 18.03.2016р. подано відзиви на позовну заяву.

За змістом яких заперечували проти позовних вимог посилаючись на таке:

- договір №1-25.12/2015 про відступлення права вимоги від 25.12.2015р. містить усі реквізити та істотні умови встановлені чинним законодавством для укладення даних договорів;

- відповідачі в повному обсязі виконали зобов'язання за договором;

- даний договір не змінює розміру зобов'язань позивача, а також не створює для нього нових зобов'язань;

- наявність згоди боржника на зміну кредитора в зобов'язанні не вимагається.

На підставі вищевикладеного, перший та другий відповідач просять суд, відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, оскільки позивачем належним чином не обґрунтовано чим саме порушені його права при укладенні відповідачами оспорюваного Договору.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 18.03.2016р. з метою усунення порушення рівності та змагальності учасників судового процесу, суд задовольнив клопотання позивача про продовження строку розгляду спору додатково на 15 днів та створюючи сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи та доказів на їх підтвердження, відклав розгляд справи на 01.04.2016р.

25.03.2016р. через відділ діловодства та документообігу господарського суду міста Києва від представників відповідачів надійшли додаткові пояснення по справі, відповідно до яких посилались на наявність великої кількості припущень в висновку №14388 експертного технічного дослідження документів від 02.03.2016р. Також, вказували, що експертом було досліджено копії документів.

31.03.2016р. представником позивача через відділ діловодства та документообігу господарського суду міста Києва надано додаткові пояснення по справі, за змістом яких позивач ставить питання щодо правомірності зарахування зобов'язань за Договором де ТОВ «Ространснафтопродукт» є кредитором, а ТОВ «Авто-Петрол» боржником. Позивач вчергове стверджує, що Договір є фіктивним, а так само вказує про фіктивність додаткової угоди до Договору та угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог №1-2/12-15 від 25.12.2015р., яка укладена між відповідачами по справі.

31.03.2016р. через відділ діловодства та документообігу господарського суду від представника ТОВ «Ространснафтопродукт» надійшло клопотання про продовження строку розгляду справи та відкладення розгляду.

Суд вказує, що відповідно до ухвали господарського суду міста Києва від 18.03.2016р. було задоволено клопотання позивача про продовження строку розгляду спору додатково на 15 днів.

У відповідності до п.3.8 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» продовження передбачених частинами першою і другою статті 69 Господарського процесуального кодексу строків вирішення спору можливе лише у виняткових випадках за клопотанням сторони і не більше як на п'ятнадцять днів; якщо таке продовження здійснюється два і більше разів, сукупна його тривалість також не може перевищувати п'ятнадцяти днів.

Отже, клопотання ТОВ «Ространснафтопродукт» про продовження строку розгляду спору додатково на 15 днів відхиляється судом, як таке що суперечить приписам законодавства.

01.04.2016р. від представника позивача через відділ діловодства та документообігу господарського суду міста Києва повторно надійшло клопотання про витребування доказів. Вимоги вказаного клопотання частково є тотожними викладеним в клопотанні позивача, яке надійшло на адресу суду 18.03.2016р. Додатково позивач просить витребувати у ТОВ «Авто-Петрол»: додаткову угоду №1 від 25.12.2015р. до Договору; угоду про зарахування однорідних зустрічних вимог №1-25/12-15 від 25.12.2015р.; договір купівлі-продажу №АР 2211 від 22.11.2013р.; супутніх документів до Договору купівлі-продажу №АР 2211 від 22.11.2013р., що підтверджують наявність заборгованості ТОВ «Ространснафтопродукт» перед ТОВ «Авто-Петрол».

01.04.2016р. судове засідання не відбулось, у зв'язку із перебуванням судді Підченко Ю.О. на лікарняному.

Враховуючи, що судове засідання 01.04.2016р. клопотання ТОВ «Ространснафтопродукт» про відкладення розгляду справи від 31.03.2016р., також відхиляється судом.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 11.04.2016р. розгляд справи призначено на 22.04.2016р.

Представники відповідачів у судове засідання 22.04.2016р. з'явились, проти задоволення позовних вимог заперечили, просили відмовити у задоволені позову.

Представник позивача у судове засідання 22.04.2016р. не з'явився, проте 21.04.2016р. через відділ діловодства та документообігу господарського суду міста Києва подав клопотання про зупинення провадження у справі №910/1297/16 до розгляду господарським судом міста Києва справи №910/4080/15-г. А також подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із перебуванням представника позивача в іншому судовому засіданні.

Стосовно клопотання позивача про відкладення розгляду справи суд вказує, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т.п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою-п'ятою статті 28 Господарського процесуального кодексу України, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами.

Отже, відкладення розгляду справи є правом суду, а не його обов'язком. За наявних в матеріалах справи доказів, суд вважає, що неявка представника позивача не перешкоджає розгляду спору по суті, а тому справа розглядається за наявними в ній матеріалами згідно статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Стосовно клопотань позивача про витребування доказів, які заявлені 18.03.2016р. та 01.04.2016р., суд вказує на наступне.

Згідно з частиною другою статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України та статтею 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали (пункти 3, 4, 6, 8 і 11 статті 65 Господарського процесуального кодексу України), притому не лише від учасників судового процесу, а й від інших підприємств, установ, організацій, державних органів. У разі неможливості самостійно подати необхідні для розгляду справи докази сторона, прокурор, третя особа вправі звернутися до господарського суду, в тому числі й апеляційної інстанції, з клопотанням про витребування доказів; при цьому обґрунтування такої неможливості покладається на особу, що заявляє відповідне клопотання.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії (стаття 36 Господарського процесуального кодексу України). Якщо документи, які мають значення для правильного вирішення спору, і підписи на них виготовлені стороною за допомогою будь-яких технічних засобів, то такі документи повинні прийматись господарським судом як письмові докази, досліджуватись та оцінюватись за загальними правилами Господарського процесуального кодексу України.

Подані сторонами копії документів, виготовлені з використанням технічних засобів (фотокопії тощо), засвідчуються підписом особи, яка їх виготовила або яка перевірила їх на відповідність оригіналам, із зазначенням її прізвища, ініціалів та посади (якщо вона є посадовою особою) та з прикладенням печатки (за її наявності).

Представниками відповідачів долучено до матеріалів справи Договір, додаткову угоду №1 від 25.12.2015р. до Договору, угоду про зарахування однорідних зустрічних вимог №1-25/12-15 від 25.12.2015р.

В частині заявленого клопотання про витребування договору купівлі-продажу №АР 2211 від 22.11.2013р.; супутніх документів до Договору купівлі-продажу №АР 2211 від 22.11.2013р., що підтверджують наявність заборгованості ТОВ «Ространснафтопродукт» перед ТОВ «Авто-Петрол».

Наразі суд зазначає, що під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

При цьому, належністю доказів є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Виходячи з аналізу наведених приписів процесуального законодавства у контексті заявлених позивачем 18.03.2016р. та 01.04.2016р. клопотань про витребування доказів, суд відмовляє у їх задоволені, а справа розглядається за наявними в ній матеріалами в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України, оскільки як було вказано вище до справи відповідачами додані копії спірного Договору, додаткової угоду №1 від 25.12.2015р. до Договору, угоди про зарахування однорідних зустрічних вимог №1-25/12-15 від 25.12.2015р., а також інші докази, які відповідачі вважають такими, що підтверджують їх заперечення. Дослідження Договору купівлі-продажу №АР 2211 від 22.11.2013р., супутніх документів до Договору купівлі-продажу №АР 2211 від 22.11.2013р., що підтверджують наявність заборгованості ТОВ «Ространснафтопродукт» перед ТОВ «Авто-Петрол» виходять за межі предмету доказування з даної справи.

Судом розглянуто справу відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, згідно якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Як зазначає Верховний Суд України в листі №1-5/45 від 25.01.2006 р. критерії оцінювання розумності строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ.

В судовому засіданні 22.04.2016р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях складались протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши у судових засіданнях пояснення представника позивача, представника відповідача-1, представника відповідача-2, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, та оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з підпунктом 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

З наявної в матеріалах справи копії Договору позика №30/12-2014-Ф від 30.12.2014р., встановлено, що 30.12.2014р. між ТОВ «Ространснафтопродукт», надалі - Кредитор, та ТОВ «ДРОІД-СІТІ», надалі - Позичальник, було укладено договір позики №30/12-2014-Ф, відповідно до п.1.1 якого Кредитор надає Позичальнику позику, а Позичальник зобов'язується повернути її Кредитору в повному обсязі у визначений цим Договором строк, надалі Договір Позики.

Пунктом 2.1 Договору позики, встановлено, що сума позики за цим Договором становить 70 368 000,00 (сімдесят мільйонів триста шістдесят вісім тисяч) гривень.

Пунктом 3.1 Договору позики визначено, що позика надається Кредитором Позичальнику строком до 30.01.2015р.

Пунктом 5.1 Договору позики визначено, що повернення позики здійснюється Позичальником у безготівковому порядку шляхом перерахування на поточний рахунок Кредитороа грошових коштів в обсязі, визначеному п.2.1 договору та в строк вказаний у п.3.1 цього Договору. Позика може повертатись частинами (п.5.2 Договору позики). Повернення позики може відбутись шляхом заліку вимог або у інший спосіб, не заборонений чинним законодавством України (п.5.3 Договору позики).

Пунктом 8.1 Договору позики визначено, що цей Договір вступає в силу з моменту його підписання уповноваженими представниками обох Сторін і діє до повного виконання Сторонами своїх зобов'язань відповідно до його умов.

Відповідно до платіжних доручень №635 від 30.12.2014р. на суму 9 927 000,00 грн., №636 від 30.12.2014р. на суму 9 993 000,00 грн., №637 від 30.12.2014р. на суму 9 910 000,00 грн. №610 від 30.12.2014р. на суму 9 905 000,00 грн., №639 від 30.12.2014р. на суму 9 895 000,00 грн., №634 від 30.12.2014р. на суму 9 368 000,00 грн., №641 від 30.12.2014р. на суму 1 543 000,00 грн. ТОВ «Ространснефтепродукт» перерахувало на рахунок ТОВ «ДРОІД-СІТІ» грошові кошти, із призначенням платежу: «надання позики згідно договору поворотної фінансової допомоги №30/12-2014-Ф від 30.12.2014р. без ПДВ».

25.12.2015р. між ТОВ «Ространснафтопродукт», надалі - Цедент, та ТОВ «Авто-Петрол», надалі - Цесіонарій, укладено договір про відступлення права вимоги №1-25.12/2015, відповідно до п. 1 якого, визначено що цей Договір спрямований на регламентацію цивільних правовідносин, що виникають з приводу відступлення в порядку та на умовах, визначених цим Договором та чинним законодавством України, Цедентом Цесіонарієві права вимоги, належного Цедентові, в межах яких Цесіонарій стає кредитором на суму 61 225 656,53 грн. за Договором позики № 30/12-2014-Ф від 30.12.2014р. укладеним між Цедентом та Товариством з обмеженою відповідальністю «ДРОІД-СІТІ», надалі - Боржник, надалі Договір про відступлення права вимоги.

Пунктом 2 Договору про відступлення права вимоги, сторони погодили, що за цим Договором до Цесіонарія переходить право вимагати (замість Цедента) від Боржника належного та реального виконання наступних обов'язків: сплата боргових грошових зобов'язань у розмірі 61 225 656,53 грн., що виникли внаслідок невиконання Боржником Договору позики № 30/12-2014-Ф від 30.12.2014р. на суму 70 368 000, 00 грн.

До Цесіонарія переходить право вимоги Цедента за Договором, визначеним у п. 1 цього Договору, в обсязі 61 225 656,53 грн. та на умовах, що визначені в цьому Договорі (п.3 Договору про відступлення права вимоги).

Моментом переходу права вимоги Цедента за Договором, визначеним у п. 1 цього Договору, до Цесіонарія є дата підписання даного Договору (п.4 Договору про відступлення права вимоги).

Пункт 5 Договору про відступлення права вимоги містить застереження, що сторонам відомо, що між Цедентом та Боржником існує судовій спір про стягнення 70 443 187,73 грн. (з урахуванням 3-ох відсотків річних) за договором позики № 30/12-2014-Ф (номер судової справи № 910/4080/15-г). При цьому, Цедент зобов'язується повідомити суд, який розглядає дану справу про заміну сторони у зобов'язанні з урахуванням умов даного Договору.

За відступлення права вимоги Цесіонарій сплачує Цеденту наступну винагороду: 61 225 656,53 грн. (п.6 Договору про відступлення права вимоги).

Строк оплати складає 5 банківських днів (п.7.1 Договору про відступлення права вимоги).

Відповідно до п.7.2 Договору про відступлення права вимоги, визначено, що оплата здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Цедента

або Сторони мають право здійснити розрахунки у будь-якій інший спосіб, прийнятній для сторін та не забороненій чинним законодавством.

Пунктом 8 Договору про відступлення права вимоги встановлено, що протягом 2 (двох) робочих днів з дати підписання Сторонами даного Договору Цедент зобов'язується передати Цесіонарію всі відповідні документи, з яких випливає право вимоги, що підступається за цим Договором, а саме: оригінали платіжних доручень про перерахування грошових коштів на користь Боржника за Договором вказаним в п. 1 цього Договору; нотаріально засвідчену копію Договору позики № 30/12-2014-Ф від 30.12.2014 р.; всі судові документи, які стосуються справи № 910/4080/15-г.

Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання Сторонами та скріплення печатками Сторін (п. 11 Договору про відступлення права вимоги).

Також, 25.12.2015р. між Цедентом та Цесіонарієм укладено Додаткову угоду №1 до Договору про відступлення права вимоги, відповідно до п.1 якої сторони погодили, що що Договір спрямований на регламентацію цивільних правовідносин, що виникають з приводу відступлення в порядку та на умовах, визначених цим Договором та чинним законодавством України, Цедентом Цесіонарієві права вимоги, належного Цедентові, в межах яких Цесіонарій стає кредитором на суму 60 703 356,53 грн. за Договором позики № 30/12-2014-Ф від 30.12.2014р. укладеним між Цедентом та Товариством з обмеженою відповідальністю «ДРОІД-СІТІ».

Відповідно до п.2 зазначеної Додаткової угоди №1, сторони враховуючи зміни внесені п. 1 даної Додаткової угоди домовились замінити у п. 1, п.2, п. 3, п. 6 суму у розмірі 61 225 656,53 грн. на суму у розмірі 60 703 356,53 грн.

Тією ж датою, а саме 25.12.2015р. між ТОВ «Ространснафтопродукт», надалі - Сторона-1, та ТОВ «Авто-Петрол», надалі - Сторона-2, укладено угоду №1-25/12-15 про зарахування зустрічних однорідних вимог, відповідно до якої Сторона-1 та Сторона-2, маючи одна до одної зустрічні однорідні вимоги, строк виконання яких настав, дійшли згоди на підставі ст. 601 Цивільного кодексу України про зарахування таких зустрічних однорідних вимог, що випливають з нижче вказаних правочинів, у яких Сторона-1 та Сторона-2 є контрагентами (сторонами):

за Договором відступлення права вимоги №1-25.12/2015 від 25.12.2015р. (Боржник за договором TOB «ДРОІД-СІТІ») Сторона-1 є кредитором, а Сторона-2 є боржником по виконанню грошового зобов'язання з виплати винагороди за отримання права вимоги в сумі 60 703 356, 53 грн. (п.1.1 Угоди №1-25/12-15 про зарахування зустрічних однорідних вимог від 25.12.2015р.);

за Договором купівлі-продажу №АР2211 від 22.11.2013р. Сторона-2 є кредитором, а Сторона-1 є боржником по виконанню грошового зобов'язання в сумі 66 009 740,00 грн. (п.1.2 Угоди №1-25/12-15 про зарахування зустрічних однорідних вимог від 25.12.2015р.)

Пунктом 2 Угоди №1-25/12-15 про зарахування зустрічних однорідних вимог від 25.12.2015р. сторони визначили, що зобов'язання Сторони-2 перед Стороною-1 за правочином, вказаними в п.1.1 цієї Угоди припиняються повністю зарахуванням зустрічних однорідних вимог з дати підписання цієї Угоди про зарахування. Зобов'язання Сторони-1 перед Стороною-2 за правочином, вказаними в п.1.2 цієї Угоди припиняються шляхом зарахуванням зустрічних однорідних вимог з дати підписанні цієї Угоди про зарахування на суму 60 703 356,53 грн. Сторона-2 не є зобов'язаною перед Стороною - 1 за правочином, зазначеним в 1.1. цієї Угоди в повному обсязі, а Сторона-1 не є зобов'язаною перед Стороною-2 за правочином вказаним у п. 1.2. на суму 60 703 356,53 грн.

Звертаючись із даним позовом позивач із посиланням на ч.5 ст.203, ч.1 ст.215 ч-ч 1-2 ст. 234 Цивільного кодексу України вказує, що укладений 25.12.2015р. Договір про відступлення права вимоги не спрямований на реальне настання відповідних правових наслідків (перехід права вимоги від ТОВ «Ространснафтопродукт» до ТОВ «Авто-Петрол»), оскільки сторонами договору навмисно не вчинено жодної дії для виконання його умов, а відтак спірний Договір є фіктивним.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до ст. 11 Цивільного кодексуУкраїни цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій - це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. При цьому, ст. 12 Цивільного кодексу України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частинами 1 та 3 ст. 1049 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно з ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України, правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Згідно зі ст. 514 Цивільного кодексу України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 516 Цивільного кодексу України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом (ст.513 Цивільного кодексу України).

За приписом ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Пунктом 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013р. визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 р. відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно з ст.234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до правової позиції викладеної в п.24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

З наявних на час розгляду справи доказів, судом встановлено, що спірний Договір про відступлення права вимоги, укладено з дотриманням вимоги статті 513 Цивільного кодексу України, а саме у тій самій формі, що й Договір позики на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за якими передані новому кредиторові (ТОВ «Авто-Петрол»).

Посилання позивача на те, що він від жодної із сторін договорів не отримував жодного повідомлення про зміну кредитора, що є ознакою фіктивності спірного правочину, суд відхиляє як необґрунтована, оскільки в силу положення ст.ст. 516, 517 Цивільного кодексу України, неповідомлення боржника про заміну кредитора не впливає на дійсність договору відступлення права вимоги, а має наслідком лише те, що виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові буде належним виконанням, при цьому боржник має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред'явлення йому вимоги новим кредитором, і крім того, боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Також, суд відхиляє твердження позивача щодо ознак фіктивності оспорюваного правочину, які ґрунтуються на підставі висновку №14388 експертного технічного дослідження документів від 02.03.2016р.

Суд звертає увагу, що призначена господарським судом міста Києва по справі №910/4080/15-г судово-технічна експертиза документа - договору позики №30/12-2014-Ф від 30.12.2014р. редакція якого надана позивачем та наданий висновок судового експерта у відповідності до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України є рівноцінним доказом з іншими видами доказів. Висновок експерта не є обов'язковим для суду, оскільки жоден доказ не має заздалегідь установленої сили. Експертний висновок оцінюється судом сукупно з іншими доказами.

Натомість, в силу приписів ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Угода може бути визнана недійсною лише з підстав, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною.

Як встановлено судом, та не спростовано позивачем під час судового розгляду справи, ТОВ «Ространснефтепродукт» перерахувало на рахунок ТОВ «ДРОІД-СІТІ» грошові кошти, із призначенням платежу: «надання позики згідно договору поворотної фінансової допомоги №30/12-2014-Ф від 30.12.2014р. без ПДВ» відповідно до платіжних доручень №635 від 30.12.2014р. на суму 9 927 000,00 грн., №636 від 30.12.2014р. на суму 9 993 000,00 грн., №637 від 30.12.2014р. на суму 9 910 000,00 грн. №610 від 30.12.2014р. на суму 9 905 000,00 грн., №639 від 30.12.2014р. на суму 9 895 000,00 грн., №634 від 30.12.2014р. на суму 9 368 000,00 грн., №641 від 30.12.2014р. на суму 1 543 000,00 грн.

В силу п. 4 Договору про відступлення права вимоги моментом переходу права вимоги Цедента (ТОВ «Ространснафтопродукт») за Договором, визначеним у п. 1 цього Договору, до Цесіонарія (ТОВ «Авто-Петрол») є дата підписання даного Договору. Означене спростовує твердження позивача про не перехід права вимоги до ТОВ «Авто-Петрол», яке позивач пов'язує з відсутністю доказів перерахування ТОВ «Авто-Петрол» коштів за відступлення права вимоги.

При цьому, позивач, всупереч положень статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, не спростував суду належними і допустимими доказами розмір заборгованості за Договором позики, який був відступлений за оспорюваним договором.

Одночасно, суд відхиляє клопотання позивача про зупинення розгляду справи №910/1297/16 до розгляду справи №910/4080/15-г, яка вирішується господарським судом міста Києва, з огляду на таке.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України встановлено вичерпний перелік підстав зупинення провадження у справі. Зупинення провадження у справі з інших підстав є неправомірним.

Зокрема, відповідно до частини першої статті 79 Господарського процесуального кодексу України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом. При цьому пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (частини третя і четверта статті 35 Господарського процесуального кодексу України).

Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі.

Положеннями ст. 514 Цивільного кодексу України, відповідно до яких до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з пунктом 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зважаючи, на предмет та підстави позовних вимог, суд наділений повноваженнями встановити обставини необхідні для вирішення спору по суті. Відтак відсутні ознаки неможливості розгляду справи визначені в п.3.16 Постанови Пленуму ВГСУ «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011 № 18, у зв'язку із чим клопотання позивача судом відхиляється.

Суд критично ставиться до твердження позивача про відсутність жодного доказу щодо передачі ТОВ «Ространснафтопродукт» на адресу ТОВ «Авто-Петрол» документів передбачених Договором про відступлення права вимоги, з огляду на таке.

Судом встановлено, що п.8 Договору про відступлення права вимоги встановлено, що протягом 2 (двох) робочих днів з дати підписання Сторонами даного Договору Цедент зобов'язується передати Цесіонарію всі відповідні документи, з яких випливає право вимоги, що підступається за цим Договором, а саме: оригінали платіжних доручень про перерахування грошових коштів на користь Боржника за Договором вказаним в п. 1 цього Договору; нотаріально засвідчену копію Договору позики № 30/12-2014-Ф від 30.12.2014 р.; всі судові документи, які стосуються справи № 910/4080/15-г.

Так, відповідачами до матеріалів справи не було долучено консолідованого документу в якому було б відображено факт передачі від ТОВ «Ространснафтопродукт» на адресу ТОВ «Авто-Петрол» документів перелічених в п.8 Договору про відступлення права вимоги.

Разом із цим, 18.03.2016р. ТОВ «Авто-Петрол» разом із відзивом на позовну заяву було надано суду копії документів, зокрема, договору позики №30/12-2014-Ф від 30.12.2014р., платіжних доручень від 30.12.2014р. за №№635, 636, 637, 640, 639, 638, 634, 641.

Отже, за відсутності в Договорі про відступлення права вимоги вказівки про необхідність складання будь-якого документу на підтвердження факту передачі визначених в п.8 Договору документів, суд вказує, що подача ТОВ «Авто-Петрол» зазначених вище документів підтверджує факт виконання сторонами Договору про відступлення права вимоги зобов'язань в частинь передачі документів.

Серед іншого, під час судового розгляду справи позивачем ставилось питання щодо правомірності зарахування зобов'язань за Договором про відступлення права вимоги де ТОВ «Ространснафтопродукт» є кредитором, а ТОВ «Авто-Петрол» боржником. Позивач стверджував, що Договір є фіктивним, а так само вказував про фіктивність додаткової угоди до Договору та угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог №1-2/12-15 від 25.12.2015р., яка укладена між відповідача по справі. Окрім того, позивачем вказувалось на необхідність дослідження Договору купівлі-продажу №АР 2211 від 22.11.2013р. та супутніх документів до Договору купівлі-продажу №АР 2211 від 22.11.2013р., що підтверджують наявність заборгованості ТОВ «Ространснафтопродукт» перед ТОВ «Авто-Петрол». Судом відхиляються вказані твердження позивача, виходячи із такого.

Згідно з ч.3 ст.5 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники відносин у сфері господарювання здійснюють свою діяльність у межах встановленого правового господарського порядку, додержуючись вимог законодавства.

Господарський суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, а отже питання дослідження господарських відносин які склались між ТОВ «Ространснафтопродукт» та ТОВ «Авто-Петрол» в межах зарахування зустрічних однорідних вимог та правомірність виникнення заборгованості ТОВ «Ространснафтопродукт» за договором купівлі-продажу №АР 2211 від 22.11.2013р. (щодо наявності якої позивачем висловлено недовіру), виходять за межі предмету доказування з даної справи.

В матеріалах справи наявні копії клопотань ТОВ «Ространснафтопродукт» та ТОВ «Авто-Петрол» заявлені до господарського суду міста Києва в межах справи №910/4080/15-г, відповідно до яких відповідачі в даній справі просили здійснити процесуальне правонаступництво у судовій справі №910/4080/15-г та залучити, зокрема, в якості позивача-1 ТОВ «Авто-Петрол». В обґрунтування вказаних клопотань вказано саме про укладення між ТОВ «Ространснафтопродукт» та ТОВ «Авто-Петрол» Договору про відступлення права вимоги, дійсність якого оспорюється ТОВ «ДРОІД-СІТІ» в межах розглядуваної справи.

Зазначені дії, свідчать про реалізацію ТОВ «Авто-Петрол», як нового кредитора, свого права вимоги до ТОВ «ДРОІД-СІТІ» яке виникло на підставі Договору про відступлення права вимоги, а саме вчинено юридично значущі дії направлені на настання реальних правових наслідків.

За таких обставин, та приймаючи до уваги викладене вище, позивачем при звернені до суду не доведено, що сторонами Договору про відступлення права вимоги не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, у зв'язку із чим у суду відсутні правові підстави визнати оспорюваний Договір недійсним, а тому у задоволені позову слід відмовити.

Разом з тим, суд наголошує на тому, що відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Також суд зазначає, що ст. 20 Господарського кодексу України, ст.15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

За таких обставин, приймаючи до уваги вищевикладені норми чинного законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні статті 34 Господарського процесуального кодексу України доказами, певного суб'єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.

Крім учасників правочину (сторін за договором позивачем у справі про визнання договору недійсним може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Однак, позивачем не доведено порушення його прав та охоронюваних законом інтересів відповідачами, зокрема не обґрунтовано, яким чином укладення оспорюваного правочину може порушити права позивача.

У відповідності до ст.ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, а саме рішень у справах «Руїз Торія проти Іспанії» від 09.12.1994р., «Проніна проти України» від 18.07.2006р. Європейський суд зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даному ж випадку, оскільки звернувшись з даним позовом до суду, оскільки позивач не довів ознак фіктивності оспорюваного Договору, суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Суми, які підлягають сплаті за витрати, пов'язані з розглядом справи, при відмові в позові покладаються на позивача (частина 5 статті 49 ГПК України).

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ДРОІД-СІТІ» відмовити у повному обсязі.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення підписано 27.04.2016 р.

Суддя Ю.О. Підченко