ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2016 року Справа № 910/21298/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Корнілової Ж.О. - головуючого,
Овечкіна В.Е.,
Чернова Є.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Нова"
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 11.02.2016

у справі№ 910/21298/15 Господарського суду міста Києва
за позовомТовариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія "Альфа-Гарант"
ДоПриватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Нова"
про стягнення 56114,74 грн.,

За участю представників:

від позивача -Грідін В.В.,
від відповідача -не з'явились,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з додатковою відповідальністю Страхова компанія "Альфа-Гарант" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Нова" про стягнення 56114,74 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.10.2015 у справі № 910/21298/15 (суддя Полякова К.В.) позов частково задоволено. Стягнуто із Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Нова" на користь Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" 24966, 53 грн. основного боргу, 3960, 44 грн. 3% річних, 22643, 86 грн.

інфляційних втрат та 1679, 06 грн. витрат з оплати судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 11.02.2016 (у складі колегії суддів: Михальської Ю.Б., Тищенко А.І., Отрюх Б.В.) рішення Господарського суду міста Києва від 27.10.2015 у справі № 910/21298/15 залишено без змін.

Не погоджуючись з постановою апеляційного господарського суду, Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Нова" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати вказані рішення та постанову, і прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У касаційній скарзі заявник посилається на порушення та неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача Корнілову Ж.О., обговоривши доводи касаційної скарги, заслухавши представника позивача, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що між Товариством з додатковою відповідальністю Страхова компанія "Альфа-Гарант" та Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Нова" 27.12.2005 укладено договір № 91-017/06-03 облігаторного пропорційного перестрахування наземних транспортних засобів, відповідно до умов якого сторонами встановлено умови взаємовідносин при здійсненні облігаторного (обов'язкового) перестрахування наземних транспортних засобів на засаді ексцеденту сум (далі, договір).

У подальшому між сторонами укладено додаткові угоди №1 від 02.01.2006, №2 від 01.02.2006 та №4 від 14.04.2007 до договору.

Згідно з пунктом 1.3. договору його дія розповсюджується на всі договори добровільного страхування засобів наземного транспорту (КАСКО транспортних засобів), які укладені перестрахувальником зі страхувальниками (юридичними та фізичними особами).

Пунктом 2.13. договору визначено, що основний документообіг між сторонами здійснюється шляхом оформлення перестрахувальником щомісячних рахунків-бордеро премій (додаток 2 до цього договору), рахунків-бордеро збитків (додаток № 3 до цього договору) та щоквартального переліку збитків, які заявлені, і не сплачені (додаток № 4 до цього договору).

Відповідно до пункту 2.14. договору відповідальність перестраховика за кожним договором добровільного страхування наземних транспортних засобів, який підпадає під дію цього договору, починається та закінчується одночасно з відповідальністю перестрахувальника.

Згідно з пунктами 3.2.1. та 3.4.1. договору позивач зобов'язався передавати, а відповідач - приймати від позивача в перестрахування частину відповідальності за договорами добровільного страхування наземних транспортних засобів, які підпадають під дію цього договору на умовах, викладених у розділі 2 договору перестрахування.

Згідно з умовами пункту 3.2.2. договору (у редакції додаткової угоди № 4 від 14.04.2007) позивач один раз на місяць, не пізніше 17-го числа місяця, наступного за звітнім, надає відповідачу рахунки-бордеро премій та рахунки-бордеро збитків. Один раз у квартал, не пізніше 10-го числа місяця, наступного за звітнім кварталом (календарні квартали 2006 та 2007 років), надає перестраховику бордеро заявлених, і не сплачених збитків.

У пункті 3.2.3. договору сторонами погоджено, що перестрахувальник зобов'язаний направляти перестраховику разом з рахунком-бордеро збитків копії певних документів, у залежності від розміру страхового відшкодування.

Відповідно до пункту 4.2. договору перестрахування відшкодування відповідачем своєї частки збитків позивачу здійснюється шляхом оплати складеного позивачем рахунку-бордеро збитків (за умови надання позивачем документів, передбачених у пункті 3.2.3. цього договору), в який включаються всі збитки, що врегульовані позивачем за звітний період (місяць), і в яких відповідач, згідно з умовами договору, зобов'язаний прийняти участь.

Згідно з пунктом 9.2. договору перестраховик несе відповідальність за всіма договорами добровільного страхування наземних транспортних засобів, що прийняті на страхування перестрахувальником починаючи з 01.01.2005, і підпадають під дію цього договору, відповідно до умов, викладених у пункті 1.3. та пункті 2.7. цього договору, та зазначені у щомісячних рахунках-бордеро премій.

Звертаючись до суду, позивач позовні вимоги обґрунтовав тим, що відповідач у порушення умов договору облігаторного пропорційного перестрахування наземних транспортних засобів на засаді ексценденту сум № 91-017/06-03 від 27.12.2005 не відшкодував позивачу своєї частки страхового відшкодування 24966,53 грн. збитків. За невиконання умов вказаного договору позивач нарахував відповідачу 4543,91 грн. пені, 22643,86 грн. інфляційних втрат та 3960,44 грн. 3% річних.

Відповідно до додаткової угоди № 2 до рахунку-бордеро збитків № 12 за грудень 2006 року відповідач зобов'язаний відшкодувати позивачу свої частки страхового відшкодування 24966,53 грн. збитків.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідач зобов'язаний протягом 5-ти робочих днів з дня отримання від позивача рахунку-бордеро премій та рахунку-бордеро збитків,

підписати рахунки, скріпити їх печаткою та направити один примірник перестрахувальнику (пункт 3.4.2. договору).

За змістом пункту 3.4.3. договору відповідач зобов'язаний протягом 10-ти робочих днів з дня отримання від перестрахувальника документів на виплату страхових відшкодувань (09.04.2010) сплатити перестрахувальнику свою частку у сумі страхового відшкодування, оплату відповідно до умов договору відповідач зобов'язаний здійснити не пізніше 23.04.2010 включно.

Вищий господарський суд України погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За своєю правовою природою укладений між сторонам у справі договір облігаторного пропорційного перестрахування наземних транспортних засобів на засаді ексцеденту сум №91-017/06-03 від 27.12.2005 є договором перестрахування та договором страхування.

За договором перестрахування страховик, який уклав договір страхування, страхує в іншого страховика (перестраховика) ризик виконання частини своїх обов'язків перед страхувальником. Страховик, який уклав договір перестрахування, залишається відповідальним перед страхувальником у повному обсязі відповідно до договору страхування (стаття 987 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 12 Закону України "Про страхування" перестрахування - це страхування одним страховиком (цедентом, перестрахувальником) на визначених договором умовах ризику виконання частини своїх обов'язків перед страхувальником у іншого страховика (перестраховика) резидента або нерезидента, який має статус страховика або перестраховика, згідно з законодавством країни, в якій він зареєстрований.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 Цивільного кодексу України).

Суди встановили, що позивач на виконання умов договору перестрахування направляв позивачу лист-вимогу про здійснення виплати частки страхового відшкодування № 09/977 від 01.04.2010, до якого додав документи, що регламентують страховий випадок. Даний лист отримано відповідачем 09.04.2010

та зареєстровано за номером №1528/0/1-10, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції ПАТ "СК "Нова" з внутрішнім штрихкодом, чим спростовуються заперечення відповідача щодо неотримання вказаного листа.

Відповідно до пункту 3.3.3. договору перестраховик має право вимагати від перестрахувальника надання копій документів, зазначених у п. 3.2.3.3. цього

договору, що стосуються окремого страхового випадку.

Відповідач не скористався наданим йому згідно з пунктом 3.3.3. договору правом вимоги необхідних йому документів, і не звертався до позивача з такими вимогами або зауваженнями щодо вже отриманих від позивача документів.

Крім цього, положеннями пункту 3.3.6. договору визначено право перестраховика на відмову у виплаті своєї частки страхового відшкодування або зменшення її розміру, зокрема, у випадку, коли перестраховик не надав повністю або частково документів, зазначених в пункті 3.2.3. даного договору. Рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування приймається перестраховиком не пізніше останнього дня, визначеного пунктами 3.4.3., 3.4.4., для виплати страхового відшкодування, і повідомляється перестрахувальнику в письмовій формі з мотивованим обґрунтуванням причин відмови.

Відповідач виставлених рахунків не підписав та частку у сумах страхового відшкодування позивачу не сплатив, зауважень до вказаного переліку збитків, які заявлені, але не сплачені, відповідач до суду не надав. У матеріалах справи відсутнє мотивоване рішення відповідача про відмову у виплаті страхового відшкодування в порядку, передбаченому пунктом 3.3.6. договору.

Судами встановлено, що факт наявності 24966,53 грн. заборгованості належним чином доведений, документально підтверджений, і відповідачем не спростований, тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача вказаної суми основного боргу визнаються судами обґрунтованими, і такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

За порушення відповідачем своїх зобов'язань за договором позивач заявив до стягнення 22643,86 грн. інфляційних втрат та 3960,44 грн. 3% річних.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За приписами статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, враховуючи доведеність порушення відповідачем зобов'язання за договором, колегія суддів, перевіривши здійснений розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат, погоджується з висновком суддів попередніх інстанцій про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача 22643,86 грн. інфляційних втрат та 3960,44 грн. 3% річних.

Крім цього, позивач заявив до стягнення з відповідача пені за неналежне виконання умов договору у розмірі 4543,91 грн.

Нарахування пені є штрафною санкцією та, відповідно, окремим видом господарсько-правової відповідальності.

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Статтею 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 11.3. договору сторонами погоджено, що несуть відповідальність одна перед одною за несвоєчасне виконання передбачених договором розрахунків у вигляді сплати пені у розмірі 0,1% від суми платежу, що прострочений, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, за кожний день затримки.

Позивач нарахував 4543,91 грн. пені за період з 26.04.2010 до 24.10.2010.

У матеріалах справи міститься заява відповідача про застосування строку позовної давності до позовних вимог про стягнення неустойки (пені).

Пунктом 4 статті 267 Цивільного кодексу України передбачено сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до статті 258 Цивільного кодексу України спеціальна позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення пені.

З огляду на зазначене, касаційний інстанція погоджується із висновками суддів попередніх інстанцій про відмову позивачу у стягненні з відповідача пені у розмірі 4543,91 грн. за спливом строку спеціальної позовної давності в 1 рік.

Враховуючи наведене, Вищий господарський суд України дійшов до висновку, що постанова апеляційного господарського суду та рішення місцевого господарського суду, ґрунтуються на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають суттєве значення для вирішення спору, відповідають нормам матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги не прийняті судом до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи.

З огляду на викладене, доводи скаржника не знайшли свого підтвердження, тому підстав для зміни чи скасування прийнятих у справі судових рішень Вищий господарський суд України не вбачається.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Нова" залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 11.02.2016 у

справі № 910/21298/15 Господарського суду міста Києва залишити без змін.

Головуючий, суддя Корнілова Ж.О.

Судді: Овечкін В.Е.

Чернов Є.В.