РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.04.2016Справа №910/4840/16
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Офісап»

до Олімпійського коледжу імені Івана Піддубного

про стягнення 91 267,27 грн., -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Чалий О.О. (представник за довіреністю від 18.12.2015р.);

від відповідача: Шевчук В.І. (представник за довіреністю №19 від 17.08.2015р.).

Обставини справи:

Товариства з обмеженою відповідальністю «Офісап» (надалі - позивач) звернулось до суду з позовною заявою про стягнення з Республіканського вищого училища фізичної культури заборгованості по оплаті вартості робіт в розмірі 91 267,27 грн., в тому числі 48 698,55 грн. основного боргу, 3 658,40 грн. пені, 2 765,67грн. 3% річних та 36 144,68 грн. інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення норм чинного законодавства України та укладеного між сторонами Договору на виконання робіт №П12038 від 26.12.2013р. не здійснив оплату за виконані позивачем роботи, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість.

Відповідачем відзиву на позовну заяву до матеріалів справи не надано, проте в судовому засіданні представник відповідача визнав існування основної суми заборгованості в розмірі 48 698,55 грн. і заперечував проти вимог про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.03.2016р. прийнято позовну заяву до провадження суддею Морозов С.М., присвоєно їй номер №910/4840/16 та призначено судове засідання на 12.04.2016р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.04.2016р. розгляд справи відкладено до 26.04.2016р., окрім того, здійснено заміну найменування відповідача з Республіканського вищого училища фізичної культури на Олімпійський коледж імені Івана Піддубного (надалі також - відповідач).

В судовому засіданні 26 квітня 2016 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розгляд справи відбувався з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

26.12.2013р. між позивачем (виконавець) та відповідачем (замовник) укладено Договір на виконання робіт №П12038 (надалі - Договір), відповідно до умов п. 1.1. якого позивач зобов'язується самотужки й з використанням своїх матеріалів, виконати за завданням відповідача наступні роботи: діагностика мережевої безпеки, розроблення документації для подальшого розгортання та впровадження модернізованої мережевої інфраструктури.

Відповідно до п. 1.2. Договору, відповідач зобов'язується оплачувати зазначені в п. 1.1. послуги та необхідні матеріали і комплектуючі в порядку, установленим розділом №3 даного Договору.

Пунктом 2.1. Договору сторони погодили, що строк виконання робіт, за Договором, становить 21 робочий день.

Після виконання всіх робіт між сторонами підписується відповідний акт приймання-передачі робіт, в котрому вказується перелік виконаних робіт. Відповідач зобов'язаний прийняти роботи і підписати акт або надати мотивовану відмову в письмовій формі впродовж 7 днів з моменту одержання акту. У випадку відсутності мотивованої відмови протягом 7 календарних днів з моменту одержання відповідачем результатів виконаних робіт, роботи вважаються позивачем виконаними належним чином і у повному обсязі, а відповідачем повністю прийнятими. (п. 2.3. Договору).

Згідно з п. 3.1. Договору, вартість робіт визначається кошторисом (Додаток №1), який додається до даного Договору і є його невід'ємною частиною. А також у додаткових рахунках, котрі можуть бути виставлені відповідачу, якщо виникає необхідність у наданні додаткових роботах чи придбанні товарів, котрі не були зазначені у Додатку №1 до цього Договору.

Оплата за даним Договором: передоплата за роботи в розмірі 100% (згідно з кошторисом, Додаток №1, або згідно з додатковими рахунками, виставленими відповідачу на підставі цього Договору). Загальна суму Договору складає 48 698,55 грн. (у тому числі ПДВ 8 116,43 грн.). (п. 3.3. Договору).

Додатком №1 до Договору сторони оформили кошторис, яким визначили вид робіт та їх ціну.

Позивачем у відповідності до умов Договору було виконано роботи на суму в розмірі 48 698,55 грн., про що свідчить наявний в справі Акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №136 від 18.12.2013р., підписаний обома сторонами.

Задля здійснення відповідачем оплати вартості виконаних робіт, позивачем було направлено відповідачу претензію №2 (вих. №28/04-02) від 28.04.2015р., якою вимагав від останнього оплати вартості виконаних позивачем робіт та сплати штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат.

У зв'язку з непроведенням відповідачем розрахунку з позивачем за виконані роботи, останній був змушений звернутись до суду з даним позовом.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором послуг.

Частиною 1 ст. 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

В силу положень ч.1 ст. 903 ЦК України замовник зобов'язаний оплатити надані йому послуги в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається з тексту Договору, сторони не передбачили чіткої дати до спливу якої відповідачем повинен бути здійснений повний розрахунок з позивачем.

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. (ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Як зазначалось вище, позивачем було направлено відповідачу претензію №2 (вих. №28/04-02) від 28.04.2015р., якою вимагав від останнього оплати вартості виконаних позивачем робіт та сплати штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат.

Відтак, обов'язок відповідача оплатити роботи позивача настав і повинен був бути виконаний у строк до 05.05.2015р. на підставі положень ст. 530 Цивільного кодексу України, а тому прострочення заборгованості у відповідача розпочалось з 06.05.2015р.

Судом встановлено, що відповідач не виконав своїх зобов'язань з оплати вартості виконаних позивачем робіт на суму в розмірі 48 698,55 грн.

Таким чином з огляду на вищевикладене, позовні вимоги в справі №910/4840/16 в частині стягнення з відповідача основної суми заборгованості в розмірі 48 698,55 грн. є обґрунтованими.

Окрім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача суму пені в розмірі 3 658,40 грн., розраховану за період з 23.12.2013р. по 20.06.2014р.

У відповідності до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 ст. 551 ЦК України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

В силу приписів п. 18 Інформаційного листа Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2004 році» №01-8/344 від 11.04.2005 р. з огляду на вимоги частини 1 статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини 1 статті 43 ГПК України стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд повинен перевірити обґрунтованість і правильність здійсненого нарахування сум штрафних санкцій, річних, збитків від інфляції, і в разі, якщо їх обчислення помилкове - зобов'язати позивача здійснити перерахунок відповідно до закону чи договору або зробити це самостійно.

Перевіривши наведений позивачем в позовних матеріалах розрахунок суми пені, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, що встановлено вище, прострочення обов'язку із вчасної оплати вартості виконаних позивачем робіт на суму в розмірі 48 698,55 грн. у відповідача виникло з 06.05.2015р., а тому нарахування пені за період з 23.12.2013р. по 20.06.2014р. є необґрунтованим, оскільки фактично в цей період у відповідача ще не виникло обов'язку з оплати вартості виконаних позивачем робіт.

Таким чином, з огляду на викладене, враховуючи встановленні судом обставини, вимога позивача в справі №910/4840/16 про стягнення з відповідача суми пені в розмірі 3 658,40 грн. задоволенню не підлягає.

Крім того, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 2 765,64 грн. та суму інфляційних втрат в розмірі 36 144,68 грн. за загальний період нарахування з 23.12.2013р. по 13.11.2015р.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з пунктом 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з положеннями пунктів 3.1. та 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті «Урядовий кур'єр». Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України «Про інформацію» є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, судом встановлено, що позивачем невірно визначено період нарахування, з підстав встановлених раніше, а саме з огляду на те, що прострочення у відповідача з оплати вартості робіт розпочалось з 06.05.2015р., а тому суд, здійснивши власний розрахунок за допомогою Інформаційно-правової системи «Ліга:Закон», зазначає, що обґрунтованою до стягнення з відповідача є сума 3% річних в розмірі 768,50 грн. та сума інфляційних втрат в розмірі 851,07 грн., нараховані за період з 06.05.2015р. по 13.11.2015р.

Таким чином, вимоги позивача в справі №910/4810/16 про стягнення з відповідача суми 3% річних та інфляційних витрат підлягають частковому задоволенню та стягненню суми 3% річних в розмірі 768,50 грн. та суми інфляційних втрат в розмірі 851,07 грн.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: - чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; - чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; - яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Відповідачем не надано до матеріалів справи доказів, що підтверджують та обґрунтовують відсутність у нього підстав для невиконання зобов'язань, передбачених умовами Договору, укладеного з позивачем.

За таких обставин, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено, що позовні вимоги в справі №910/4840/16 підлягають частковому задоволенню та стягненню з відповідача на користь позивача 48 698,55 грн. основного боргу, 768,50 грн. 3% річних та 851,07 грн. інфляційних втрат.

Судовий збір позивача у розмірі 754,76 грн., пропорційно сумі задоволених позовних вимог, відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Олімпійського коледжу імені Івана Піддубного (, адреса: 02156, м. Київ, вул. Матеюка, 4) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Офісап» (, адреса: 04070, м. Київ, вул. Спаська, 11) суму основного боргу в розмірі 48 698,55 грн. (сорок вісім шістсот дев'яносто вісім гривень 55 копійок), суму 3% річних в розмірі 768,50 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень 50 копійок), суму інфляційних втрат в розмірі 851,07 грн. (вісімсот п'ятдесят одна гривна 07 копійок) та суму судового збору в розмірі 754,76 грн. (сімсот п'ятдесят чотири гривни 76 копійок).

3. В іншій частині в задоволенні позовних відмовити в повному обсязі.

4. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 29.04.2016р.

Суддя С.М. Морозов