РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.04.2016Справа №910/2264/16

За позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аеровент»

про стягнення 91 522,21 грн.

Суддя Селівон А.М.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_2 - представник, договір про правову допомогу б/н від 02.02.2016 р.;

від відповідача: Левтринський Д.С. - представник, довіреність б/н від 13.04.2016 р.

В судовому засіданні на підставі ч.2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аеровент» про стягнення коштів у розмірі 91 522,21 грн., з яких основний борг - 73 462,50 грн., інфляційні втрати - 3379,28 грн., 3 % річних - 917,78 грн., пеня -13762,65 грн., а також витрат по сплаті судового збору у розмірі 1 378,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов Договору №270515 на перевезення вантажів автомобільним транспортом від 27.05.2015 в частині повної та своєчасної плати за виконані роботи, в результаті чого у відповідача утворилась заборгованість, за наявності якої позивачем нараховані інфляційні втрати, 3 % річних, пеня у вище зазначених розмірах.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.02.2016 р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі №910/2264/16 та призначено до розгляду на 03.03.2016 р.

Ухвалами Господарського суду м. Києва від 03.03.2016 р. та від 06.04.2016 р. розгляд справи відкладено на 06.04.2016 р. та на 13.04.2016 р. відповідно.

У судові засідання 03.03.2016 р. та 06.04.2016 р. з'явився представник позивача.

Представник відповідача у судові засідання 03.03.2016 р. та 06.04.2016 р. не з'явився.

Про дату, час і місце розгляду даної справи 03.03.2016 р. та 06.04.2016 р. відповідач повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень №510 та №380, відповідно.

У судове засідання 13.04.2016 р. з'явились уповноважені представники сторін.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 03.03.2016 через відділ діловодства (канцелярію) Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи б/н від 01.03.2016 р., в якому позивач, зокрема: підтверджує, що в провадженні господарських судів немає справи зі спору між тими ж сторонами (ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «Аеровент») про той же предмет спору і з тих же підстав та немає рішення цих органів з такого спору; зазначає, що між позивачем та відповідачем на даний час, а також в минулому відсутні інші, крім зазначених у позовній заяві, правовідносини та відсутні додаткові угоди до Договору №270151 від 27.05.2015 р. Клопотання з додатками долучено судом до матеріалів справи.

Також судом повідомлено, що до початку судового засідання 03.03.2016 р. через відділ діловодства (канцелярію) Господарського суду м. Києва від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи б/н від 02.03.2016 р., яке судом долучено до матеріалів справи

Крім того, судом повідомлено, що до початку судового засідання 06.04.2016 р. через відділ діловодства (канцелярію) Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшло клопотання б/н від 05.04.2016 р. про долучення документів до матеріалів справи, яке судом задоволено, документи долучені судом до матеріалів справи.

До початку судового засідання 06.04.2016 р. через відділ діловодства (канцелярію) Господарського суду м. Києва від представника відповідача надійшло клопотання б/н від 28.03.2016 р. про долучення документів до матеріалів справи, в якому відповідач також повідомляє: про відсутність в даний час та в минулому інших правовідносин з позивачем, окрім тих, що зазначені у позовні заяві; що у провадженні господарських судів України, або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішує господарський спір, немає справи між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «АЕРОВЕНТ», про той же предмет та з тих же підстав, а також немає рішення цих органів з такого спору. Зазначене клопотання з додатками долучено судом до матеріалів справи.

Також до початку судового засідання 06.04.2016 р. через відділ діловодства (канцелярію) Господарського суду м. Києва від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву б/н від 28.03.2016 р., в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки строк оплати наданих позивачем послуг ТОВ «АЕРОВЕНТ» не настав.

Крім того, судом повідомлено, що до початку судового засідання 13.04.2016 р. через відділ діловодства (канцелярію) Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшло заперечення щодо доводів, викладених у відзиву на позовну заяву б/н від 12.04.2016 р., в якому зазначає, що оскільки відповідачем була здійснена часткова оплата, ним були прийняті умови спірного правочину.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, позивачем та відповідачем на час проведення судового засідання 13.04.2016 р. суду не надано.

Відповідно до 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (далі - Постанова № 18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Судом прийнято до уваги, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань представників сторін щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судових засідань.

Перед початком розгляду справи в судових засіданнях представників позивача та відповідача було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представники сторін в судових засіданнях повідомили суд, що права та обов'язки сторонам зрозумілі.

Відводу судді представниками позивача та відповідача не заявлено.

В судовому засіданні 13.04.2016 р. представник позивача підтримав позовні вимоги, викладені в позовній заяві, відповів на питання суду.

Представник відповідача в судовому засіданні 13.04.2016 р. заперечив проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиву на позовну заяву, відповів на питання суду.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача та відповідача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими сторонами доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Аеровент» (Замовник за договором, відповідач по справі) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (Виконавець за договором, позивач по справі) було укладено Договір №270515 на перевезення вантажів автомобільним транспортом від 27.05.2015 р. (далі - Договір).

Згідно п. 1.1 Договору в порядку та на умовах, визначених цим Договором, виконавець зобов'язується за завданням замовника протягом визначеного в Договорі строку надавати за плату: автотранспортні послуги з перевезення будівельних матеріалів автомобілями вантажопідйомністю до 40 тонн, а замовник зобов'язується оплачувати надані послуги.

Розділами 2 - 6 Договору сторони узгодили умови та вартість послуг перевезення, права та обов'язки експедитора та замовника, відповідальність сторін тощо.

Згідно п. 7.4 Договору цей Договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31 грудня 2015 р., але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Вказаний Договір підписаний представниками сторін та засвідчений печатками виконавця та замовника.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором про транспортне експедирування, який підпадає під правове регулювання норм глави 65 Цивільного кодексу України та глави 32 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 929 Цивільного кодексу України, що кореспондується зі ст. 316 Господарського кодексу України, за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням. Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо). Положення цієї глави поширюються також на випадки, коли обов'язки експедитора виконуються перевізником. Умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше на встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами.

Окрім цього, відповідно до ст. 1 спеціального Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність», який визначає правові та організаційні засади транспортно-експедиторської діяльності в Україні і спрямований на створення умов для її розвитку та вдосконалення, транспортно-експедиторська діяльність - підприємницька діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів; транспортно-експедиторська послуга - робота, що безпосередньо пов'язана з організацією та забезпеченням перевезень експортного, імпортного, транзитного або іншого вантажу за договором транспортного експедирування; експедитор (транспортний експедитор) - суб'єкт господарювання, який за дорученням клієнта та за його рахунок виконує або організовує виконання транспортно-експедиторських послуг, визначених договором транспортного експедирування; клієнт - споживач послуг експедитора (юридична або фізична особа), який за договором транспортного експедирування самостійно або через представника, що діє від його імені, доручає експедитору виконати чи організувати або забезпечити виконання визначених договором транспортного експедирування послуг та оплачує їх, включаючи плату експедитору.

Відповідно до частини 3 ст. 8 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» експедитори за дорученням клієнтів забезпечують оптимальне транспортне обслуговування, а також організовують перевезення вантажів різними видами транспорту територією України та іноземних держав відповідно до договорів (контрактів), згідно з якими сторони мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим та іншими законами України.

Згідно з абзацом 1 ст. 9 зазначеного Закону за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

Відповідно до абзацу 1 ст. 11 Закону експедитор зобов'язаний надавати транспортно-експедиторські послуги згідно з договором транспортного експедирування і вказівками клієнта, погодженими з експедитором у встановленому договором порядку.

У відповідності до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За умовами п. 2 Договору виконавець зобов'язаний, зокрема: за завданням замовника особисто надавати останньому визначені цим Договором послуги; визначити кількість та тип автомобілів, необхідних для здійснення перевезення вантажу (у залежності від обсягу та характеру перевезень); забезпечити подачу під завантаження транспортних засобів, придатних і цілком готових до перевезення обумовленого вантажу у погоджений сторонами термін; забезпечити збереження вантажу з моменту прийняття його для перевезення та до моменту видачі в пункті призначення уповноваженій на отримання вантажу особі; забезпечувати якість наданих .послуг відповідно до вимог, яким такі послуги звичайно повинні відповідати; дотримуватися Правил дорожнього руху та Правил перевезення вантажу. Замовник зобов'язаний, зокрема: погоджувати з виконавцем розмір оплати за надані послуги; оплатити надані виконавцем послуги в розмірах і в строк, передбачені цим Договором; забезпечувати виконавця інформацією, необхідною для надання послуг; за п'ять днів до початку виконання робіт надати виконавцеві завдання; до прибуття автомобіля під навантаження, підготувати вантаж та здійснити завантаження; по закінченню навантаження, пред'явити вантаж представнику виконавця та передати йому відповідні супровідні документи; підтвердити приймання доставленого вантажу, в обумовлений, згідно завдання пункт призначення, записом у відповідних супровідних документах; прийняти послуги по перевезенню вантажу(будівельних матеріалів).

Перелік документів, що підтверджують приймання вантажу до транспортування визначено статтею 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність».

Так, відповідно до частин 11, 12 ст. 9 Закону перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту або державною мовою, якщо вантажі перевозяться в Україні. Таким документом, в тому числі, може бути міжнародна автомобільна накладна (CMR). Факт надання послуги при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом або комплектом документів (залізничних, автомобільних, авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про транзит вантажів», який визначає засади організації та здійснення транзиту вантажів авіаційним, автомобільним, залізничним, морським і річковим транспортом через територію України, транзит вантажів супроводжується товарно-транспортною накладною, складеною мовою міжнародного спілкування.

Залежно від обраного виду транспорту такою накладною може бути авіаційна вантажна накладна (Air Waybill), міжнародна автомобільна накладна (CMR), накладна УМВС (СМГС), накладна ЦІМ (СІМ), накладна ЦІМ/УМВС (CIM/SMGS, ЦИМ/СМГС), коносамент (Bill of Lading). Крім цього, транзит вантажів може супроводжуватися (за наявності) рахунком-фактурою (Invoice) або іншим документом, що вказує вартість товару, пакувальним листком (специфікацією), вантажною відомістю (Cargo Manifest), книжкою МДП (Carnet TIR), книжкою АТА (Carnet ATA). При декларуванні транзитних вантажів відповідно до митного законодавства України до органів доходів і зборів подається вантажна митна декларація (ВМД) або накладна УМВС (СМГС), накладна ЦІМ (СІМ), накладна ЦІМ/УМВС (CIM/SMGS, ЦИМ/СМГС), книжка МДП (Carnet TIR), книжка АТА (Carnet ATA), необхідні для здійснення митного контролю.

Зокрема, згідно п. 3.12 Договору підтвердженням факту надання послуг за цим договором є оригінал ТТН з відмітками вантажовідправника, перевізника та одержувача вантажу, а також документи, що підтверджують виконання інших доручень замовника.

Суд зазначає, що відповідно до п. 11.1 та п. 11.3. Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджені наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 № 363 (далі - Правила) товарно-транспортні накладні є основними документами на перевезення вантажів, а оформлення перевезень вантажів товарно-транспортними накладними здійснюється незалежно від умов оплати за роботу автомобіля.

Замовник (вантажовідправник) засвідчує всі екземпляри товарно-транспортної накладної підписом і при необхідності печаткою (штампом).

Після прийняття вантажу згідно з товарно-транспортною накладною водій (експедитор) підписує всі її екземпляри.

Перший екземпляр товарно-транспортної накладної залишається у Замовника (вантажовідправника), другий - передається водієм (експедитором) вантажоодержувачу, третій і четвертий екземпляри, засвідчені підписом вантажоодержувача (у разі потреби й печаткою або штампом), передається Перевізнику.

Відповідно до п. 13.1 Правил перевізник здає вантажі у пункті призначення вантажоодержувачу згідно з товарно-транспортною накладною.

За висновками суду ТТН є документом, що засвідчує факт перевезення. Товарно-транспортна накладна - це єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи. Крім того, первинна транспортна документація відноситься до первинних документів, на підставі яких ведеться бухгалтерський облік власниками автомобільного транспорту - перевізниками та вантажовідправниками і вантажоодержувачами - замовниками.

Отже, товарно-транспортна накладна відноситься до первинної транспортної документації, ведення форм якої для всіх суб'єктів господарської діяльності незалежно від форм власності є обов'язковим.

Як встановлено судом під час розгляду справи, позивачем на виконання умов зазначеного правочину було надано Товариству з обмеженою відповідальністю «Аеровент» ряд послуг з автоперевезення на загальну суму 387 750,00 грн., що підтверджується: актами здачі-прийняття робіт (надання послуг), а саме, актом №01 від 27.05.15 р. на суму 17 750,00 грн., актом №02 від 29.05.15 р. на суму 12 500,00 грн., актом №03 від 05.06.15 р. на суму 38 750,00 грн., актом №04 від 31.07.15 р. на суму 91 500,00 грн., актом №05 від 05.08.15 р. на суму 25 000,00 грн., актом №05 від 16.08.15 р. на суму 112 250,00 грн., актом №07 від 31.08.15 р. на суму 90 000,00 грн., а також засвідченими підписом представника ТОВ «Аеровент» та відбитками печатки останнього відповідними товарно-транспортними накладними за період травень 2015 р. - серпень 2015 р. Копії зазначених документів долучені до матеріалів справи.

Враховуючи зазначені приписи чинного законодавства, надані позивачем товарно-транспортні накладні є належними та допустимими доказами надання виконавцем послуг перевезення вантажу.

При цьому як вбачається із наявних у матеріалах справи актів та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, будь-які заперечення щодо повного та належного надання послуг експедирування відсутні.

Факт надання послуг за вказаними актами згідно умов Договору відповідачем не заперечувався.

Доказів наявності претензій щодо обсягу, змісту та вартості наданих послуг з автоперевезення, зазначених у вказаних актах здачі-прийняття робіт (надання послуг), а також щодо факту отримання відповідачем всіх необхідних для оплати документів, які передбачено Договором та заявкою, ТОВ «Аеровент» суду не надано.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем виконано прийняті на себе зобов'язання з надання експедиційних послуг з перевезення вантажу, обумовлених Договором, в обсягах, зазначених в Актах, та з належною якістю, а відповідачем, у свою чергу, прийнято виконання цих послуг без будь - яких зауважень.

Стаття 931 Цивільного кодексу України встановлює, що розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.ч 8, 10 ст. 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» платою експедитору вважаються кошти, сплачені клієнтом експедитору за належне виконання договору транспортного експедирування. У плату експедитору не включаються витрати експедитора на оплату послуг (робіт) інших осіб, залучених до виконання договору транспортного експедирування, на оплату зборів (обов'язкових платежів), що сплачуються при виконанні договору транспортного експедирування. Підтвердженням витрат експедитора є документи (рахунки, накладні тощо), видані суб'єктами господарювання, що залучалися до виконання договору транспортного експедирування, або органами влади.

Згідно з абзацом 2 ст. 12 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» клієнт зобов'язаний у порядку, передбаченому договором транспортного експедирування, сплатити належну плату експедитору, а також відшкодувати документально підтверджені витрати, понесені експедитором в інтересах клієнта в цілях виконання договору транспортного експедирування.

Згідно п. 3.1 Договору «Оплата послуг та порядок їх приймання» вартість складає 25,00 грн. за 1 км пробігу, в тому числі ПДВ.

Відповідно до п. 3.11 Договору після надання послуг за цим Договором виконавець направляє замовнику оригінали рахунків, актів виконаних послуг. Замовник зобов'язаний повернути підписані другі примірники цих документів або надати мотивовану відмову від їх підписання.

Замовник здійснює оплату шляхом перерахування грошових коштів у національній валюті України на розрахунковий рахунок виконавця, вказаний у цьому договорі, протягом трьох банківських днів після виконання робіт згідно цього договору, на підставі рахунку (п. 3.13. Договору).

При цьому, як встановлено судом за матеріалами справи, позивачем було виставлено відповідачу у період травень 2015 р. - серпень 2015 р. рахунки на оплату наданих послуг на загальну суму 387 750,00 грн., а саме: №№ 21 від 27.05.15 р., 23 від 29.05.15р., 24 від 03.06.15 р., 26 від 05.06.15 р., 44 від 02.07.15 р., 46 від 06.07.15 р., 47 від 08.04.15 р., 48 від 10.07.15 р., 50 від 31.07.15 р., 54 від 31.07.15 р., 57 від 07.08.15 р., 59 від 16.08.15 р., 64 від 31.08.15 р., копії яких долучені до матеріалів справи.

Доказів опротестування виставлених позивачем вищезазначених рахунків на оплату наданих позивачем послуг суду не надано.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Проте судом встановлено, що відповідачем було здійснено лише часткову оплату отриманих послуг в загальній сумі 314 287,500 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями довідок банківської установи про надходження коштів, згідно якої в призначеннях здійснених відповідачем платежів містяться посилання на номера рахунків, виставлених позивачем. При цьому остання часткова оплата наданих послуг здійснена на підставі рахунку № 64 від 31.08.15 р. Отже, на час звернення з даним позовом до суду залишок несплаченого за надані послуги боргу становить 73 462,50 грн.

У зв'язку з невиконанням відповідачем зобов'язань за Договором та з метою досудового врегулювання спору позивачем було направлено на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «Аеровент» претензію №1 від 12.12.2015 р. з вимогою погасити заборгованість за Договором №270515 від 27.05.2015 р. у розмірі 73 462,50 грн. упродовж 30 календарних днів з дня отримання цієї претензії.

Факт надсилання вказаної вимоги на адресу відповідача підтверджується копіями фіскального чеку № 7625 від 17.12.2015 р. та опис вкладення в цінний лист від 17.12.15 р.

Проте, доказів задоволення претензії №1 позивача та оплати вартості експедиційних послуг або надання обґрунтованої відповіді на претензію станом на час звернення з позовом до суду матеріали справи не містять.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, свої зобов'язання щодо перерахування коштів за надані Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 послуги з автоперевезення на суму 73 462,50 грн. у встановлений строк, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору, відповідач не виконав, в результаті чого у останнього станом на час звернення до суду утворилась заборгованість перед позивачем за наведеним Договором у заявленому вище розмірі, яку позивач просив стягнути в позовній заяві.

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ст.ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства. Тобто, вказана норма Господарського процесуального кодексу України зобов'язує доводити свою правову позицію саме ту сторону, яка на неї посилається.

Саме змагальність сторін, яка реалізується в господарському процесі через ст. 33 Господарського процесуального кодексу України дає змогу суду всебічно, повно та об'єктивно з'ясувати всі обставини справи та внаслідок чого ухвалити законне, обґрунтоване і справедливе рішення у справі. При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доказів визнання недійсним чи розірвання Договору №270515 на перевезення вантажів автомобільним транспортом від 27.05.2015 р. або його окремих положень суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірного Договору на час його підписання або під час виконання з боку сторін відсутні.

Щодо посилання відповідача у відзиві на позовну заяву на той факт, що підписання останнього за часом акту виконаних робіт не означає виконання позивачем всього обсягу послуг за Договором, суд зазначає, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. Первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій та які повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

За висновками суду, документами, які підтверджують як факт виконання позивачем зобов'язання з надання послуг згідно Договору, так і факт виникнення у відповідача зобов'язання з оплати наданих послуг, є акти наданих послуг, які, як встановлено судом, сторонами належним чином оформлені та підписані без зауважень.

Отже, виходячи з вищенаведених приписів чинного законодавства, підписання замовником актів наданих послуг, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і які відповідають вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксують факти здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за надані послуги відповідно до змісту підписаних між сторонами актів.

Також суд зазначає, що за приписами ст. 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до ст. 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

За приписами ст. 905 ЦК України строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

Так, сторонами в пункті 7.4 Договору узгоджено строк його дії, а саме до 31 грудня 2015 р., але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Таким чином, неврахування відповідачем факту підписання останнього акту здачі - прийняття робіт від 31.08.15 р., яке відбулось в межах строку дії Договору, як підстави для встановлення граничного строку оплати наданих позивачем та спожитих відповідачем автотранспортних послуг, та, відповідно, визначення початку прострочення такої оплати судом до уваги не приймаються як такі, що спростовуються фактичними обставинами справи та наявними у ній доказами.

При цьому судом критично оцінюються посилання відповідача як на підставу для відмови в задоволенні позовних вимог на те, що договором передбачена оплата робіт, а не послуг, оскільки відповідно до ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно з ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Отже, прийняття відповідачем умов Договору № 270515 на перевезення вантажів автомобільним транспортом від 27.05.15 р., зокрема, в частині визначення предмету вказаного договору як надання автотранспортних послуг з перевезення будівельних матеріалів автомобілями, підтверджується підписанням ним спірного договору без будь-яких зауважень, а також про визнання ним умов цього договору свідчить часткова оплата наданих позивачем послуг.

Суд, оцінюючи надані сторонами на підтвердження своїх вимог та заперечень докази, зазначає про необхідність дотримання норм права, не замінюючи їх вимогами до форми документів, в т.ч. термінології щодо робіт та/або послуг, оскільки мають значення тільки дійсні обставини та дійсна воля сторін, а не їх юридична грамотність.

При цьому, укладення відповідачем спірного Договору виключно з метою отримання послуг з автоперевезення, під визначення та зміст яких опосередковано підпадає також поняття робіт, за висновками суду підтверджується також підписанням актів здачі - прийняття робіт без зауважень та відповідно, фактом часткової оплати отриманих послуг відповідачем.

Враховуючи вищевикладене, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем зобов'язань з оплати наданих позивачем автотранспортних послуг, розмір заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів оплати наданих послуг відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, тому вимога позивача про стягнення з відповідача 73 462,50 грн. за надані автотранспортні послуги підлягає задоволенню.

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною другою статті 9 названого Кодексу законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов'язань у зазначеній сфері визначено статтями 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

З урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Так, виходячи з положень ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно п.1 ст. 546, ст. 547 Цивільного кодексу виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч.1 ст. 548 Цивільного кодексу).

У відповідності до ст. 549 Цивільного кодексу неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п.4.4 Договору у разі прострочення оплати послуг, наданих виконавцем, замовник сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо оплати за надані послуги у строк, визначений умовами Договору, позивачем нараховано та пред'явлено до стягнення пеню в сумі 13 762,65 грн. за період з 10.09.2015 р. по 08.02.2016 р., проценти річних в сумі 917,78 грн. за період з 10.09.2015 р. по 08.02.2016 р. та інфляційні нарахування в сумі 3 379,28 грн. за період жовтень 2015 р. - січень 2016 р., які останній просив стягнути з відповідача відповідно до наданих розрахунків.

Згідно п.1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» (далі - Постанова № 14) з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

В свою чергу, відповідачем не подано суду контррозрахунку заявлених до стягнення позовних вимог або доказів наявності заперечень щодо здійсненого позивачем розрахунку.

Згідно п. 3 Постанови № 14 інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до п. 1.9 Постанови № 14 день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Згідно листа Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97 р. при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць; тому умовно слід вважати, що сума, яка внесена за період з 01 по 15 число відповідного місяця, наприклад травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

За результатами здійсненої за допомогою системи «ЛІГА» перевірки нарахування позивачем заявленої до стягнення пені судом встановлено, що перерахований судом у відповідності до приписів чинного законодавства та в межах визначеного позивачем періоду розмір пені становить 13 759,98 грн., а отже є меншими, ніж нараховано та заявлено до стягнення позивачем, тому позовні вимоги в частині пені підлягають стягненню в сумі, нарахованій судом, а саме 13 759,98 грн.

За результатами здійсненої судом перевірки нарахування позивачем відсотків річних судом встановлено, що заявлений позивачем до стягнення розмір відсотків річних в сумі 917,78 грн. відповідає вимогам зазначених вище норм цивільного законодавства та Договору і є арифметично вірним, а тому вказані вимоги позивача про стягнення з відповідача відсотків річних в розмірі 917,78 грн. підлягають задоволенню.

Розмір інфляційних нарахувань, перерахований судом у відповідності до приписів чинного законодавства та умов Договору в межах визначеного позивачем періоду становить 3411,47 грн., що є більшим, ніж заявлено позивачем. Проте, виходячи з того, що збільшення розміру позовних вимог є правом позивача, передбаченим ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, яким позивач не скористався, суд не вправі самостійно збільшувати розмір позовних вимог, зокрема, в частині втрат від інфляції, тому позовні вимоги в частині стягнення втрат від інфляції за несвоєчасну оплату наданих послуг підлягають задоволенню в сумі, нарахованій позивачем, а саме 3379,28 грн. втрат від інфляції.

Враховуючи вищевикладене та виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Оскільки спір виник з вини відповідача, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються судом на відповідача.

Керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4-2, 4-3, 22, 33, 43, 44, 49, 75, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Аеровент» (03680, м. Київ, вул. Пшенична, б.4, код 32110708) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; поштова адреса: АДРЕСА_2, код НОМЕР_1) 73 462,50 грн. основного боргу, 13 759,98 грн. пені, 917,78 грн. процентів річних, 3 379,28 грн. інфляційних нарахувань та 1 377,96 грн. витрат зі сплати судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення складений та підписаний 25 квітня 2016 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М. Селівон