РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.04.2016Справа №910/6418/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Енерджі Телеком»

До Приватного акціонерного товариства «Київстар»

Про визнання договору № 1-2045/11 від 01.12.2011 частково недійсним

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача Коротенко Є.О, - по дов. № 509/16 від 18.02.2016

від відповідача Дубко Р.В. - по дов. № 259 від 23.03.2016

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Енерджі Телеком» до Приватного акціонерного товариства «Київстар» про визнання п. 5.1. договору про надання телекомунікаційних послуг № 1-2045/11 від 01.12.2011 недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що зміст п. 5.1. договору суперечить п. 14 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про телекомунікації» та п.п. 7 п. 28 «Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг», затверджених постановою КМУ № 720 від 09.08.2005 (в редакції станом на 01.12.2011) і тим самим порушує права абонента в частині додержання оператором норм законодавства України. В п. 5.1. договору є посилання на «направлення абоненту письмового повідомлення», але перед цим стоїть «та/або», а тому прямо не зобов'язує оператора письмово повідомляти абонента про зміну тарифів, а лише дає право оператору обрати спосіб повідомлення про зміну тарифів. Також в цьому ж пункті йдеться й про публікацію в рекламних розділах газет «Урядовий кур'єр» або «Голос України», але знову, це йде як додатковий засіб повідомлення оператором, тому що в п. 5.1 вказано що «може» але не зобов'язаний. Таким чином, викладений в п. 5.1. договору порядок повідомлення абонента про зміну тарифів, суперечить нормам, які діяли під час укладення договору. На час укладення договору законодавством зовсім не передбачалось повідомлення про зміну тарифів шляхом розміщення на інтернет-сайті оператора відповідного повідомлення. Також позивач з посиланням на ст. 229 Цивільного кодексу України зазначає, що укладаючи договір суттєво помилився в природі обов'язків оператора, які викладені в п. 5.1. договору; помилився щодо відповідності цього пункту законодавству України, яке діяло на час укладення договору. Вважає, що перебіг позовної давності почався з моменту зміни оператора і з роз'яснення суду у справі № 910/27701/15 від 24.03.2016, а не з моменту укладення договору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.04.2016 порушено провадження у справі № 910/6418/16 та призначено справу до розгляду на 21.04.2016.

Позивач в судовому засіданні 21.04.2016 позовні вимоги підтримав повністю, з урахуванням заяви про зміну підстав позову.

Відповідач в судовому засіданні 21.04.2016 проти задоволення позовних вимог заперечував повністю, з підсипав викладених у поданому 21.04.2016 відзиві. Так відповідач зазначає, що навпаки п. 5.1. договору відповідає вимогам п. 14 ст. 39 Закону України «Про телекомунікації» та п.п. 7 п. 28 «Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг», затверджених постановою КМУ № 720 від 09.08.2005. Вважає, що мало місце недбальство чи незнання закону, а не помилка в розумінні ст. 229 Цивільного кодексу України. Зазначає, що для юридичної особи як сторони договору днем початку перебігу строку позовної давності слід вважати день вчинення правочину,оскільки він збігається із днем, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права, а отже має місце спливу строку позовної давності.

В судовому засіданні 21.04.2016, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

01.12.2011 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Голден Телеком», правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «Київстар» (оператор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Енерджі Телеком» (абонент) було укладено договір про надання телекомунікаційних послуг № 1-2045/11 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору оператор зобов'язується надавати абоненту телекомунікаційні послуги, що передбачені у відповідних замовленнях, а абонент зобов'язується своєчасно їх оплачувати.

Згідно з п. 5.1. договору про зміну тарифів абонент повідомляється шляхом розміщення на інтернет-сайті оператора відповідного повідомлення та/або шляхом направлення абоненту письмового повідомлення. Додатково повідомлення може здійснюватись шляхом публікації оголошення у рекламних розділах газет «Урядовий кур'єр» або «Голос України».

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Стаття 627 Цивільного кодексу України встановлює, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Підписуючи редакцію договору позивач фактично погодився з передбаченими цим договором умовами, в тому числі з п. 5.1. договору. Позивач на момент його укладення не скористався наданим йому законом правом за наявності заперечень щодо окремих умов правочину скласти протокол розбіжностей (ч. 4 ст. 181 Господарського кодексу України).

Законодавство України про телекомунікації складається з Конституції України, Закону України «Про телекомунікації» та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини в цій сфері.

Відповідно до п. 14) ч. 1 ст. 39 Закону України «Про телекомунікації» оператори телекомунікацій зобов'язані оприлюднювати тарифи на телекомунікаційні послуги, що встановлюються самим оператором, не пізніше ніж за сім календарних днів до їх введення.

Постановою Кабінету Міністрів України № 720 від 09.08.2005 затверджено Правила надання та отримання телекомунікаційних послуг (далі - Правила).

Згідно п.п. 7 ч. 1 п. 28 Правил (в редакції чинній на 01.12.2011) оператор зобов'язаний оприлюднювати в засобах масової інформації або доводити письмово до відома споживачів тарифи на телекомунікаційні послуги, що встановлюються ним самостійно, не пізніше ніж за сім календарних днів до їх запровадження.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ст. 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статей 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що договір суперечить нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

Згідно з п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Дослідивши договір судом встановлено, що положення п. 5.1. договору не суперечать вимогам п. 14 ст. 39 Закону України «Про телекомунікації» та п.п. 7 п. 28 «Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг».

Посилання позивач в обґрунтування своїх позовних вимог на приписи статті 229 Цивільного кодексу України, зазначаючи що суттєво помилився в природі обов'язків оператора, які викладені в п. 5.1. договору; помилився щодо відповідності цього пункту законодавству України, яке діяло на час укладення договору не приймаються судом з огляду на наступне.

Зміст п. 5.1. договору не містить неясностей щодо дій оператора у випадку зміни тарифів.

В п. 8.2. договору вказано, що інші права та обов'язки сторін вказані у Законі України «Про телекомунікації» та у Правилах надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 720 від 09.08.2005. Підписуючи даний договір абонент підтверджує, що ознайомлений з положеннями вищезазначених нормативних актів.

Згідно зі ст. 229 Цивільного кодексу України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною правочину предмета чи інших істотних умов останнього, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна вважати, що правочин не було б вчинено. Помилка повинна мати істотне значення, зачіпати природу правочину або такі якості його предмета, які значно знижують можливість його використання за призначенням. При цьому істотною вважається така помилка, наслідки якої неможливо усунути або їх усунення вимагає значних витрат від особи, що помилилася, - з урахуванням її майнового становища, характеру діяльності тощо. Обставини, з приводу яких помилилася особа, мають бути наявними на час вчинення правочину. Обов'язок доведення відповідних обставин покладається на позивача.

Не має правового значення помилка у мотивах правочину (тобто в обставинах, у зв'язку з якими особа вчиняє правочин) або незнання стороною правочину норм законодавства.

Враховуючи викладене, судом встановлено, що правові підстави для визнання п. 5.1. договору про надання телекомунікаційних послуг № 1-2045/11 від 01.12.2011 недійсним відсутні.

Також, позивачем належними засобами доказування не доведено порушення його прав та в чому ці порушення полягають з боку відповідача щодо спірного пункту договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Енерджі Телеком» є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню повністю.

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Відповідно до п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів установив, що право позивача на захист якого він просить відповідачем не порушено, отже, приймається рішення про відмову у задоволенні позову саме з цих підстав, а не через пропуск строку позовної давності.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 28.04.2016.

Суддя В.В. Сівакова