ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

11.05.16р. Справа № 904/1721/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "УНІРЕМ-АГРО", м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОПРОМСЕРВІС-ПЛЮС", м. Дніпропетровськ

про визнання недійсним договору

Суддя Золотарьова Я.С.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1М - представник (дов. б№ від 18.08.2016)

від відповідача: ОСОБА_2 - представник (дов. № 1101/2016 від 11.01.2016)

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "УНІРЕМ-АГРО" звернулось до господарського суду Дніпропетровської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОПРОМСЕРВІС-ПЛЮС" про визнання недійсним договору комісії № УА/06-09 від 01.06.2009.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір комісії № УА/06-09 від 01.06.2009 укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "УНІРЕМ-АГРО" та Товариством з обмеженою відповідальністю "АГРОПРОМСЕРВІС-ПЛЮС", є фіктивним правочином, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином, а лише з метою штучного створення заборгованості.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 17.03.2016 порушено провадження та призначено справу до розгляду у судовому засіданні на 04.04.2016.

04.04.2016 представник позивача у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Про причини неявки суду не повідомив.

Представник відповідача подав відзив на позовну заяву, яким заперечив проти позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що датою, коли позивачу стало відомо про порушення свого права є 25.02.2010, оскільки 09.12.2009 господарським судом Дніпропетровської області було порушено провадження у справі №Б38/124-09 про банкрутство ТОВ "УНІРЕМ-АГРО". Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 25.02.2010 кредиторські вимоги ТОВ "АГРОПРОМСЕРВІС-ПЛЮС" за договором комісії № УА/06-09 від 01.06.2009 було визнано судом та включено до реєстру вимог кредиторів. На підставі викладеного, відповідач зазначає, що позивач знав про існування заборгованості за договором комісії № УА/06-09 від 01.06.2009 ще 25.02.2010, при затвердженні реєстру вимог кредиторів, в звязку з чим відповідач вважає, що трирічний строк позовної даності, встановлений ст. 257 ЦК України сплинув. Також відповідач заперечив проти посилань позивача на те, що при укладенні спірного договору волевиявлення учасника правочину ТОВ "УНІРЕМ-АГРО" не було вільним і не відповідало його внутрішній волі, оскільки вирок по кримінальному провадженню щодо дій директора позивача станом на час розгляду справи відсутній, тоді як сам факт наявності кримінального провадження не є доказом протиправних дій даної особи. Крім того, відповідач вказує, що відповідно до фабули витягу з кримінального провадження, на який посилається позивач вбачається, що протиправні діяння посадових осіб ТОВ "УНІРЕМ-АГРО" були на протязі 2004-2008 років, а оспорюваний правочин укладено у 2009. На підставі викладених обставин, відповідач просив суд застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову (а.с.12-16).

У межах строків передбачених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладався з 04.04.2016 на 11.05.2016.

Відповідачем 10.05.2016 були подані додаткові письмові пояснення та надана судова практика по аналогічній судовій справі.

11.05.2016 представник позивача в судовому засідання оголосив клопотання про технічну фіксацію судового процесу. Вказане клопотання було задоволено судом. В судовому засіданні, на підставі вищезазначеного клопотання позивача, відповідно до ч. 7 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України, здійснювався запис судової справи № 904/1721/16 за допомогою технічних засобів, а саме: автоматизованої системи "Документообіг господарських судів". Для архівного оригіналу звукозапису надано диск CD-R, серійний номер № 1001172MD21649.

11.05.2016 представник позивача в судовому засідання оголосив клопотання про залучення у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_3 податкову інспекцію у Подільському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві. Клопотання обґрунтовано тим, що саме на цю особу покладено завдання вживати заходів для виявлення, аналізу та перевірки фінансових операцій, які можуть бути повязані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом. При цьому позивач посилався на фіктивність виконання оскаржуваного ним договору з боку зокрема відповідача.

Відповідач заперечував проти задоволення вказаного клопотання, посилаючись на те, що податкові органи здійснюють свої повноваження шляхом перевірок.

Суд відмовив у задоволенні клопотання, оскільки можливе рішення суду не стосується прав та обовязків Державної податкової інспекції, яка здійснює свої повноваження в тому числі щодо виявлення, аналізу та перевірки фінансових операцій, які можуть бути повязані з легалізацією (відмиванням) доходів поза межами судового процесу. Крім того, встановлення обставин виконання чи не виконання договору, у справах про визнання договору недійсним з підстав його невідповідності чинному законодавству в момент укладення, не входить до предмету доказування.

Також у судовому засіданні представник позивача заявив письмове клопотання про призначення судово-економічної експертизи. На розгляд експерта позивач просив поставити наступні питання: чи підтверджується документально розмір заборгованості позивача перед відповідачем за спірним договором; чи мало можливість ТОВ «Унірем Агро» виконати свої зобовязання за спірним договором.

Відповідач проти задоволення клопотання заперечував.

Суд відхилив клопотання позивача, з тих же підстав, з яких було відхилено клопотання про залучення до участі у справі 3-ої особи.

Згідно зі статтею 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 11.05.2016 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

01.06.2009 між Товариством з обмеженою відповідальністю "УНІРЕМ-АГРО" (комісіонер, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "АГРОПРОМСЕРВІС-ПЛЮС" (комітент, відповідач) було укладено договір комісії № УА/06-09, відповідно до умов якого комісіонер зобовязується за дорученням комітента за комісійну плату вчинити від свого імені та за рахунок комітента договір поставки та передати все отримане за договором поставки комітенту (а.с.8-9).

Цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін. (п. 8.1. договору).

Пунктом 1.2. договору встановлено, що договір поставки, повинен бути укладений комісіонером з урахуванням наступних вказівок комітента:

Найменування товару за договором поставки, його характеристика, ціна: Оприскувач самохідний (новий), модель SP 2010, виробник SPRAY-AIR TECHNOLODGIES LTD, Канада, потужність двигуна 147 кВт, робочий обєм 5,6 л., тип двигуна дизель, пятишвидкісний з автоматичною трансмісією, у кількості 1 шт., вартістю 2 000 000 грн. (з ПДВ)(п. 1.2.1. договору).

Відповідно до п. 1.2.2. договору, ціна товару, який повинен бути закуплений комісіонером на підставі договору поставки складає 2 000 000 грн. 00 коп., в тому числі ПДВ (20%). Ціна товару зазначена у цьому підпункті є максимальною закупівельною ціною та не може бути збільшена комісіонером без узгодження з комітентом.

Базис поставки: DDP (згідно INCOTERMS 2000) склад комісіонера, розташований за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпродзержинськ, пров. Більшовицький, 4А (п.1.2.3. договору).

Пунктом 1.2.4 договору встановлено, що товар повинен бути поставлений постачальником в строк до 01 жовтня 2009 року.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання зобов'язань згідно умов договору, ТОВ "АГРОПРОМСЕРВІС-ПЛЮС" було перераховано на поточний рахунок ТОВ УНІРЕМ-АГРО грошові кошти на загальну суму 2 000 000 грн., в тому числі ПДВ (20%), про що свідчать наявні в матеріалах справи платіжні доручення № 70 від 30.07.2009 на суму 48 323,00 грн., №71 від 31.07.2009 на суму 800 050,00 грн., № 72 від 03.08.2009 на суму 700 000 грн., №73 від 03.08.2009 на суму 451 627,00 грн., з призначенням платежів: «надання засобів на покупку обладнання за договором комісії № УА/06-09 від 01.06.2009» (а.с.19-22).

Докази укладання ТОВ УНІРЕМ-АГРО договору поставки та здійснення закупівлі товару, що визначено умовами договору, в матеріалах справи відсутні, сторонами не надані.

Судом встановлено, що предметом спору у даній справі є вимога позивача про визнання недійсним договору комісії № УА/06-09, як такого, що не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, є фіктивним та не спрямований на реальне настання правових наслідків, які ним обумовлюються, посилаючись, зокрема, на те, що вказаний договір з боку позивача підписаний неповноважною особою, оскільки директор Товариством з обмеженою відповідальністю "УНІРЕМ-АГРО" при підписанні оспорюваного правочину, вийшов за межі своїх повноважень.

Приймаючи рішення, господарський суд виходив з наступного:

Згідно з ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно зі ст. 1011 ЦК України за договором комісії одна сторона - комісіонер зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Частиною першою ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України ).

Згідно з частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (стаття 638 Цивільного кодексу України).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 Цивільного кодексу України.

Підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків встановлені ст. ст. 215, 216 ЦК України.

За умовами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і. відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частина третя статті 215 ЦК України передбачає, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пунктом. 3.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013р. визначено, що у господарських відносинах правочин (договір), як правило, вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах. Для вчинення правочинів органи юридичної особи не потребують довіреності, якщо вони діють у межах повноважень, наданих їм законом, іншим нормативно-правовим актом або установчими документами. Вирішуючи спори, пов'язані з представництвом юридичної особи у вчиненні правочинів, господарські суди повинні враховувати таке. Письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта. Особа, призначена повноважним органом виконуючим обов'язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності.

Припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють). Наприклад, третя особа, укладаючи договір, підписаний керівником господарського товариства, знає про обмеження повноважень цього керівника, оскільки є акціонером товариства і брала участь у загальних зборах, якими затверджено його статут (п. 3.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р.)

Як на підставу позовних вимог щодо визнання договору комісії від 01.06.2009 № УА/06-09 недійсним, позивач посилається на те, що при укладанні договору волевиявлення ТОВ "УНІРЕМ-АГРО" не було вільним і не відповідало його внутрішній волі, оскільки особа, яка станом на дату укладання договору, була директором товариства, діяла всупереч його інтересам, розпоряджаючись основними фондами ТОВ УНІРЕМ-АГРО та посилається на витяг із кримінального провадження № 0000424.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивачем не доведено, що відповідач знав чи за всіма обставинами не міг не знати про обмеження чи перевищення повноважень директора ТОВ «Унірем-Агро» ОСОБА_4, при підписанні спірного договору. Крім того, позивач не довів і того, що особа, яка підписала спірний договір з боку позивача діяла з перевищенням повноважень.

Одночасно, за приписами п. 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р., наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Також, як зазначено в постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Як встановлено судом, відповідачем здійснювалися платежі на виконання умов спірного договору комісії № УА/06-09 від 01.06.2009, про що свідчать наявні в матеріалах справи платіжні доручення № 70 від 30.07.2009 на суму 48 323,00 грн., №71 від 31.07.2009 на суму 800 050,00 грн., № 72 від 03.08.2009 на суму 700 000 грн., №73 від 03.08.2009 на суму 451 627,00 грн., з призначенням платежів: «надання засобів на покупку обладнання за договором комісії № УА/06-09 від 01.06.2009» (а.с.19-22). Зазначеними платіжними дорученнями відповідачем було перераховано позивачу 2 000 000 грн., позивач зазначені грошові кошти прийняв без заперечень.

За встановлених обставин, посилання позивача на підписання з боку позивача спірного договору без наміру створення правових наслідків, як на підставу визнання договору недійсним, на думку суду є необґрунтованим, у звязку із чим господарський суд вважає, що спірний договір укладений відповідно до норм чинного законодавства та правові підстави для визнання зазначеного договору недійсним відсутні.

Стосовно посилання позивача на статтю 234 Цивільного кодексу України, як на підставу своїх позовних вимог, суд зазначає наступне.

Згідно ст.234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином.

Згідно п.3.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11, саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Доказів, які б підтверджували наявність умислу сторін правочину, фіктивність спірного правочину позивачем до матеріалів справи не надано.

В силу приписів ч. 2 ст. 241 ЦК України, даний правочин є таким, що змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту його вчинення, що в свою чергу виключає підстави для задоволення поданого позивачем позову.

Частиною 5 п. 2.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 встановлено, що у силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Відповідно до ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Твердження позивач про те, що директор ОСОБА_4, виконуючи обов'язки директора ТОВ "УНІРЕМ-АГРО" зловживаючи своїм службовим становищем, заволодів майном цих підприємства, за рахунок продажу майна юридичних осіб та привласнив грошові кошти, що позивач підтверджує посиланням на кримінальне провадження №0000424, не приймається судом до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Статтею 1 КПК України встановлено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України. Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Згідно ч. 1 ст. 7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відноситься презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини (п. 10 ч. 1 ст. 7 КПК України). Ця норма повністю кореспондується зі ст. 62 Конституції України.

Крім того, відповідно до ст. 35 ГПК України, обов'язковим для господарського суду при вирішенні спору з питань, чи мали місце певні дії та ким вони вчинені, є вирок суду у кримінальному провадженні, що набрав законної сили.

Відповідно до положень ст. 214 КПК України, витяг з кримінального провадження є документом, що підтверджує внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про вчинене кримінальне правопорушення та є підставою для початку досудового розслідування.

Главою 24 КПК України визначені форми закінчення досудового розслідування, а саме досудове розслідування може закінчуватися:

- закриттям кримінального провадження;

- звільненням особи від кримінальної відповідальності;

- зверненням до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

Таким чином, в зв'язку з відсутністю вироку по кримінальному провадженні № 0000424, немає підстав стверджувати про те, що директор ТОВ УНІРЕМ-АГРО діяв всупереч своїм повноваженням, зловживав своїм службовим становищем та заволодів майном ТОВ Унірем-Агро, а сам факт наявності кримінального провадження не є доказом вибуття майна поза волею його колишнього власника ТОВ УНІРЕМ-АГРО.

На підставі вищевикладеного, позовні вимоги є необґрунтованими, не підтвердженими належними доказами, та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо заявленого відповідачем у відзиві на позовну заяву клопотання про застосування строку позовної давності, відповідно до ст. 257 ЦК України, господарський суд зазначає наступне.

Статтею 256 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Згідно п. 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів № 10 від 29.05.2013. За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи відсутність встановлення судом порушення прав чи інтересів позивача у спірних правовідносинах, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для застосування позовної давності до вимог позивача про визнання недійсним договору комісії № УА/06-09 від 01.06.2009.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається при відмові в позові на позивача.

Керуючись ст. ст. 1, 4, 12, 33, 34, 43, 49, 82 85, 115 117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено 13.05.2016

Суддя ОСОБА_5