ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

26.04.2016 Справа № 907/23/16

За позовом UNIMATIK KFT, Ніредьхаза Угорщина

до приватного підприємства „АПК Унікор, м. Виноградів

до акціонерного товариства „ОТП БАНК, м. Київ в особі Ужгородського регіонального відділення, м. Ужгород

про визнання недійсним договору застави PL12-12/29-1 від 11.07.2012 року щодо передачі у заставу обладнання.

Суддя господарського суду В.В.Мокану

представники:

Позивача ОСОБА_1, довіреність від 05.05.2015 року

Відповідача ПП „АПК Унікор ОСОБА_2, довіреність від 04.04.2014 року

Відповідача АТ „ОТП БАНК не брав участі

СУТЬ СПОРУ: UNIMATIK KFT, Ніредьхаза Угорщина заявлено позов до приватного підприємства „АПК Унікор, м. Виноградів та до акціонерного товариства „ОТП БАНК, м. Київ в особі Ужгородського регіонального відділення, м. Ужгород про визнання недійсним договору застави PL12-12/29-1 від 11.07.2012 року щодо передачі у заставу обладнання.

Представник позивача підтримав позовні вимоги, які обґрунтовано посиланням на порушення відповідачами законодавства, яке регламентує порядок передачі майна у заставу. Стверджує, що у зв'язку з неоплатою обладнання, одержаного згідно інвойсу PFOLA0243418 від 24.07.2012 року та інвойсу PFOLA0243475 від 21.08.2012 року, приватне підприємство Унікор за умовами контракту № 2011/08/03, укладеного з UNIMATIK KFT, не набуло право власності на вказане обладнання і за відсутності згоди UNIMATIK KFT, як власника, не вправі було передавати належне позивачу обладнання у заставу за спірним договором. Заявив клопотання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на обладнання, поставлене згідно інвойсу PFOLA0243418 від 24.07.2012 року та інвойсу PFOLA0243475 від 21.08.2012 року.

Представник відповідача ПП „АПК Унікор проти позову заперечив. Зокрема, посилається на те, що договір застави PL12-12/29-1 від 11.07.2012 року, про визнання недійсним якого просить позивач, приватне підприємство „АПК Унікор не укладало ні з відповідачем у справі акціонерним товариством „ОТП БАНК, ні з іншим субєктом. Натомість, між ПП „АПК Унікор та АТ „ОТП БАНК 11.07.2012 року укладено договір застави з номером PL12-121/29-1, за яким в якості забезпечення своїх зобовязань перед банком ПП „АПК Унікор передало в заставу товари в обігу, а саме, консервовану овочеву продукцію балансовою вартістю 931248,82 грн, що знаходиться за адресою: 90300, Закарпатська область, м. Виноградів, вул. Чапаєва, буд. 22 б. Зазначає, що вказане підтверджується і поданим позивачем витягом із Державного реєстру обтяжень рухомого майна (стор. 21 витягу). Оригінал договору PL12-121/29-1 від 11.07.2012 року представником відповідача ПП „АПК Унікор надано суду для огляду, завірену копію до матеріалів справи. Наголошує, що позивач всупереч ст. 33 ГПК України не довів тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Представник відповідача АТ „ОТП БАНК в судове засідання не зявився, витребуваних документів не подав, через канцелярію суду подав заяву про відкладення розгляду справи на інший термін, яка залишена судом без задоволення з огляду на сплив встановленого ст. 69 Господарського процесуального кодексу України строку розгляду справи. Долученим до матеріалів справи відзивом від 08.02.2016 року проти позову заперечив, пославшись на внесені сторонами зміни до контракту № 2011/08/03 від 10.08.2011 року в частині визначення моменту переходу права власності.

Клопотанням від 18.03.2016 року приватне підприємство АПК Унікор просило зупинити провадження у справі до закінчення розгляду справи № 907/167/16. Вказане клопотання залишено судом без розгляду за заявою представника ПП „АПК „Унікор.

Поясненнями від 26.04.2016 року представник позивача звернувся з клопотанням про витребування судом договору застави № PL 11-635/29-1 від 23.12.2011 року. Враховуючи, що процесуальна можливість для зміни предмету спору у даній справі після початку розгляду справи по суті з огляду на ст. 22 Господарського процесуального кодексу України відсутня, клопотання залишено судом без задоволення.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд встановив:

Предметом даного спору є вимога позивача визнати недійсним договір застави PL12-12/29-1 від 11.07.2012 року, за яким передано у заставу обладнання, право власності на яке, за твердженням позивача, ПП „АПК „Унікор не набуло, оскільки не здійснило його оплату. Підставою позову є відсутність згоди позивача як власника предмету застави на укладення спірного договору застави.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом, іншими нормативно правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно із ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон повязує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Вказане зазначено в абз. 4 пп.2.1 п.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними № 11 від 29.05.2013 року.

Частиною 5 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними встановлено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Виходячи із наведених приписів, позивач, звертаючись до суду із даним позовом та вимагаючи визнати недійсним договір застави обладнання, стороною якого він не являється, зобовязаний довести, яким чином оспорюваний договір порушує його права та законні інтереси та які порушення законодавства допущено сторонами при укладенні договору.

Як вбачається з матеріалів справи, між UNIMATIK KFT як продавцем та приватним підприємством „АПК „Унікор як покупцем був укладений контракт № 2011/08/03 з наступними додатками, на виконання якого позивачем було поставлено обладнання по інвойсу PFOLA0243418 від 24.07.2012 року та інвойсу PFOLA0243475 від 21.08.2012 року.

Стверджуючи про незаконність передачі вказаного обладнання у заставу без його як власника згоди та оспорюючи договір застави № PL12-12/29-1 від 11.07.2012 року щодо передачі у заставу обладнання, позивач звернувся до суду з клопотанням про витребування спірного договору у відповідачів.

Ухвалою про порушення провадження у справі та наступними ухвалами про відкладення розгляду справи судом витребовувався у відповідачів спірний договір застави обладнання. Також на підтвердження факту обтяження майна, переданого згідно інвойсу PFOLA0243418 від 24.07.2012 року та інвойсу PFOLA0243475 від 21.08.2012 року, позивача ухвалою про порушення провадження у справі від 26.01.2016 року та ухвалами від 09.02.2016 року, від 24.02.2016 року було зобовязано подати інформацію з Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

За твердженням представника ПП „АПК „Унікор, викладеним у відзиві по суті позовних вимог, у нього відсутні правовідносини з будь якими особами, оформлені договором застави PL12-12/29-1 від 11.07.2012 року. Позивачем цього факту не спростовано, натомість, в судовому засіданні 26.04.2016 року представником позивача заявлено про помилку у зазначенні номеру договору та вказано, що спірним є договір № PL 11-635/29-1 від 23.12.2011 року, який він просить витребувати у відповідачів.

Відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі змінити предмет спору до початку розгляду справи по суті. Враховуючи, що у даній справі перехід до розгляду справи по суті вже відбувся, що унеможливлює зміну предмету спору, клопотання позивача залишено судом без задоволення.

Водночас, судом встановлено, що поданий позивачем на вимогу суду витяг з Державного реєстру обтяжень рухомого майна № 49093073 від 02.03.2016 року не містить інформацію про договір застави № PL12-12/29-1 від 11.07.2012 року. До реєстру 26.12.2011 року внесено інформацію про приватне обтяження заставу рухомого майна на підставі договору застави PL 11-635/29-1. Вказаний договір укладено 23.12.2011 року, тобто до дати оформлення інвойсів PFOLA0243418 від 24.07.2012 року та PFOLA0243475 від 21.08.2012 року. Як вбачається з витягу, до зазначеного договору застави вносились зміни, однак, таких ідентифікуючих ознак, як номери інвойсів, дані Реєстру не містять.

З наведеного слідує, що заявлені позивачем вимоги фактично стосуються правомірності обтяження майна, вчинення якого матеріалами справи належним чином не доведено, предмет спору не відповідає заявленим вимогам та не забезпечує захист прав позивача у разі їх порушення.

За наведених обставин питання порушення прав позивача судом у даній справі не досліджувалось. Зважаючи на існуючі судові спори між UNIMATIK KFT та приватним підприємством „АПК „Унікор про стягнення вартості обладнання, поставленого по вказаних інвойсах, а також про визнання права власності ПП „АПК „Унікор на зазначене обладнання, факт порушення прав є спірним та підлягає доведенню.

Неподання позивачем доказів на підтвердження факту обтяження майна, стосовно якого він просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту, а також відсутність обґрунтування необхідності застосування таких є підставою для відмови у задоволенні клопотання про забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Вимоги щодо належності та допустимості доказів закріплені в ст. 34 Господарського процесуального кодексу України.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, що закріплено в ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи, що позивач не довів свої вимоги відповідними доказами, у задоволенні позову належить відмовити з віднесенням на позивача витрат по сплаті судового збору.

Керуючись ст. ст. 49, 82 85 Господарського процесуального кодексу України,

суд вирішив:

1. У задоволенні клопотання про забезпечення позову відмовити.

2. У задоволенні позову відмовити.

3. Судові витрати по сплаті судового збору віднести на позивача.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 04.05.2016 року.

Суддя В.В.Мокану