ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

11.05.2016р. Справа № 905/1373/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім "РІФ",

, м.Донецьк

до відповідача Державного підприємства "Артемвугілля", , м.Слов'янськ

про стягнення заборгованості в сумі 1901797 грн. 72 коп.

Суддя Левшина Г.В.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1-по дов.

від відповідача: не з'явився

В засіданні суду брали участь:

СУТЬ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім "РІФ", м.Донецьк, позивач, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Державного підприємства "Артемвугілля", м.Слов'янськ, про стягнення заборгованості в сумі 1901797,72 грн., у тому числі основний борг в сумі 1069912,95 грн., три проценти річних в сумі 91492,94 грн. та інфляція в сумі 740391,83 грн.

Згідно із ст.22 Господарського процесуального кодексу України позивач заявою від 26.04.2016р. збільшив предмет позову, заявивши вимоги про стягнення заборгованості в сумі 2078894,67 грн., у тому числі основний борг в сумі 1069912,95 грн., три проценти річних в сумі 91492,94 грн., інфляція в сумі 881608,27 грн. та пеня в сумі 35880,51 грн.

В обгрунтування своїх вимог позивач посилається на невиконання відповідачем своїх зобовязань за договором №608-12тс від 22.05.2012р., специфікацію, додаткову угоду від 01.12.2012р., акти приймання-передачі, видаткові накладні, акт звірки взаємних розрахунків.

Відповідач в судове засідання не з'явився, причин неявки не повідомив, відзиву на позовну заяву не надав. Про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений (повідомлення про вручення поштового відправлення від 11.04.2016р.).

За таких обставин, враховуючи достатність зібраних по справі доказів, згідно зі ст.75 Господарського процесуального кодексу України справа розглянута за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, господарський суд встановив:

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання згідно із ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України виникають, зокрема, з договору та інших правочинів.

22.05.2012р. сторонами було підписано договір про закупівлю товарів за державні кошти №608-12тс, за умовами якого позивач зобовязався у 2012-2013р.р. поставити відповідачу товари, зазначені в специфікації, а відповідач прийняти та оплатити такі товари, а саме: продукцію лісозаготівлі ДК 02.01.1.

Сторонами було підписано специфікацію до договору, в якій узгоджено найменування (номенклатура, асортимент) товару, кількість товарів зазначені в специфікації.

За змістом умов специфікації до договору загальна сума поставки 12000000,00 грн.

Згідно з п.5.1 договору строк поставки товару 3-7 календарних днів від дня отримання письмової заявки відповідача про можливість прийняти продукцію та сплатити за неї грошові кошти. Постачання товару здійснюється залізничним транспортом на рахунок позивача на умовах СРТ (відповідно до правил ІНКОТЕРМС -2010).

За умовами п.5.2 договору місце (передачі) поставки товарів: станція призначення ст.Горлівка Донецької ЗД, код станції 483007, ст.Трудова Донецької ЗД, код станції 494001. Код грузоотримувача 5555. Позивач виконує роботи повязані з погрузкою та перевезенням товару.

Датою постачання вважається дата оформлення накладної на передачу товару замовнику (п.5.3 договору).

Як встановлено судом, згідно з наданими до матеріалів справи актами приймання-передачі №14 від 31.01.2013р., №15 від 01.02.2013р., №19 від 04.02.2013р., №20 від 05.02.2013р., №28 від 10.02.2013р., №32 від 13.02.2013р., №35 від 15.02.2013р., №36 від 18.02.2013р., №38 від 21.02.2013р., №39 від 26.02.2013р., №40 від 17.03.2013р., №41 від 29.03.2013р., №42 від 31.03.2013р., №43 від 01.04.2013р., №45 від 03.04.2013р., видатковими накладними №РН-0000017 від 03.02.2013р., №РН-0000022 від 07.02.2013р., №РН-0000025 від 09.02.2013р., №РН-0000026 від 09.02.2013р., №РН-0000031 від 13.02.2013р., №РН-0000033 від 13.02.2013р., №РН-0000033 від 13.02.2013р., №РН-0000037 від 20.02.2013р., №РН-0000044 від 03.04.2013р., позивачем було поставлено відповідачу товар на суму 1069912,95 грн., з урахуванням часткового погашення боргу відповідачем.

Факт отримання від позивача товару за договором на вказану суму з боку відповідача не спростовано.

Згідно вимог ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобовязання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За приписом ст.526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно п.4.1 договору №608-12тс від 22.05.2012р. розрахунки проводяться по факту постачання з відтермінуванням платежу до 60 календарних днів.

Відповідно п.4.3 договору №608-12тс від 22.05.2012р. до рахунка додаються: податкова накладна, товарна накладна, карантинний сертифікат (у випадках передбачених чинним законодавством).

За висновками суду, свої зобов`язання щодо своєчасної та повної сплати позивачу грошових коштів в сумі 1069912,95 грн. всупереч ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України відповідач не виконав.

Зокрема, згідно з наданим до матеріалів справи актом звірки взаємних розрахунків, який підписаний між сторонами без будь-яких зауважень або заперечень, станом на 31.12.2014р. заборгованість відповідача перед позивачем становить 1069912,95 грн.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Крім суми основного боргу, позивачем на підставі ст.625 Цивільного кодексу України нараховано та предявлено до стягнення 3% річних в сумі 91492,94 грн. за період з 04.04.2013р. по 04.04.2016р. та інфляцію в сумі 881608,27 грн. за період з квітня 2013р. по березень 2016р.

За висновками суду, розрахунок трьох процентів річних є арифметично вірним, таким, що відповідає законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи.

Щодо вимог про стягнення інфляції за період з квітня 2013р. по березень 2016р. в сумі 881608,27 грн. суд вважає за необхідне зазначити наступне:

Відповідно до п.3.2 постанови пленума Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Таким чином, враховуючи, що за умовами підписаного між сторонами договору відповідач мав сплатити вартість отриманого від позивача товару по факту постачання з відтермінуванням платежу до 60 календарних днів, тобто, товару, отриманого за актом приймання-передачі №14 від 31.01.2013р. в строк до 02.04.2014р., нарахування позивачем суми інфляції за квітень 2014р. є неправомірним. Це саме стосується й подальших поставок товару.

Крім цього, при проведенні перевірки заявленого позивачем до стягнення розміру інфляції судом встановлено наявність аріфметичної помилки у вказаному розрахунку. Зокрема, загальна сума нарахованої позивачем інфляції становить 853788,82 грн., а не 881608,27 грн. як зазначено у розрахунку.

Як наслідок, за результатом проведеної судом перевірки стягненню з відповідача підлягає інфляція в сумі 853339,84 грн. за період з травня 2013р. по березень 2016р.

Згідно з п.7.2.3 договору №608-12тс від 22.05.2012р. за несвоєчасну оплату по договору замовник несе відповідальність по ст.231 п.6 Господарського кодексу України.

Позивачем на підставі п.7.2.3 договору №608-12тс від 22.05.2012р. нараховано та предявлено до стягнення пеню в сумі 35880,51 грн.

Статтею 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Оскільки Господарський кодекс України не містить визначень неустойки, штрафу та пені, які сплачуються у разі невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання, слід виходити із визначень, наведених у Цивільному кодексі України.

Згідно ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязань.

За приписами п.2 ст.551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Крім того, відповідно до ст.546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Таким чином, неустойка за своєю правовою природою є забезпеченням виконання зобовязань та, одночасно, штрафною санкцією.

Згідно ст.547 Цивільного кодексу України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, в тому числі і неустойка, вчинюється у письмовій формі, недодержання якої тягне за собою нікчемність зазначеного правочину.

Відповідно до п.4 ст.231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

З урахуванням зазначеного, штрафні санкції (неустойка, пеня, штраф) можуть стягуватися тільки у випадку встановлення їх розміру в договорі чи в законі.

Пунктом 6 ст.231 Господарського кодексу України передбачено, що штрафні санкції за порушення грошових зобовязань встановлюються в відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Таким чином, на підставі вищевикладених статей Господарського та Цивільного кодексів п.6 ст.231 Господарського кодексу України передбачає тільки порядок встановлення штрафних санкцій за невиконання грошових зобовязань в договорах, а не норму на підставі якої стягуються штрафні санкції.

Як наслідок, позовні вимоги в частині стягнення пені є неправомірними.

За таких обставин, враховуючи, що позов доведений позивачем та обгрунтований матеріалами справи, проте, в частині вимог про стягнення інфляції в сумі 28268,43 грн. та пені в сумі 35880,51 грн. є неправомірним, виходячи з того, що відповідач заперечень проти позову не надав, позовні вимоги про стягнення заборгованості підлягають частковому задоволенню в сумі 2014745,73 грн., у тому числі основний борг в сумі 1069912,95 грн., три проценти річних в сумі 91492,94 грн. та інфляція в сумі 853339,84 грн.

Судовий збір підлягає розподілу між сторонами пропорційно задоволеним позовним вимогам.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4-3, 22, 33, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім "РІФ", м.Донецьк до Державного підприємства "Артемвугілля", м.Слов'янськ про стягнення заборгованості в сумі 2078894,67 грн., у тому числі основний борг в сумі 1069912,95 грн., три проценти річних в сумі 91492,94 грн., інфляція в сумі 881608,27 грн. та пеня в сумі 35880,51 грн., задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства "Артемвугілля" (84130 Донецька область, м.Словянськ, м.Святогірськ, вул.Куйбишева, буд.66, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім "РІФ" (83050 м.Донецьк, пр.Богдана Хмельницького, буд.81А, ) основний борг в сумі 1069912 грн. 95 коп., три проценти річних в сумі 91492 грн. 94 коп. та інфляцію в сумі 853339 грн. 84 коп., всього заборгованість в сумі 2014745 грн. 73 коп., судовий збір в сумі 30220 грн. 41 коп.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

В судовому засіданні 11.05.2016р. оголошено повний текст рішення.

Суддя Г.В. Левшина