ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2016 року Справа № 916/3918/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:
головуючого суддіКондратової І.Д. (доповідач),
суддіГончарука П.А.,
суддіСтратієнко Л.В.,
за участі представника позивача Моісєєва Д.А.
розглянувши касаційну скаргу Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт"
на рішення Господарського суду Одеської області від 02.12.15 постанову Одеського апеляційного господарського суду від 11.02.2016 року
у справі № 916/3918/15 Господарського суду Одеської області
за позовомДержавного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Транс-Сервіс"
простягнення 702 076,12 грн

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року Державне підприємство "Іллічівський морський торговельний порт" (далі-позивач, ДП "ІМТП") звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТРАНС-СЕРВІС" (далі-відповідач, ТОВ "ТРАНС-СЕРВІС") про стягнення з останнього, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, 702 076,12 грн заборгованості, яка складається з пені у сумі 390 072,35 грн, 3 % річних у сумі 21593,20 грн та інфляційних втрат в сумі 290 410,58 грн, нарахованих на підставі порушення відповідачем договору компенсації витрат № 356-О від 07.10.2014 р.

Відповідач проти позову заперечував та просив суд зменшити суму неустойки, враховуючи тривалість стосунків між позивачем та відповідачем, співвідношення наслідків, що виникли у позивача у зв'язку з простроченням оплати відповідачем та розмір заявленої до стягнення.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 02.12.2015 р. (суддя Літвінов С.А.), залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 11.02.2016 р. (головуючий суддя: Будішевська Л.О., судді Мишкіна М.А. та Поліщук Л.В.) у справі № 916/3918/15 позов задоволено частково; стягнуто з ТОВ "ТРАНС-СЕРВІС" на користь ДП "Іллічівський морський торговельний порт" 90 072,35 грн пені, 21 593,20 грн 3 % річних та 290 410,58 грн інфляційних втрат, а також 10 531,14 грн судового збору; в іншій частині позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на неповноту встановлення обставин справи при вирішенні спору, порушення і неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, а саме ст. 193, 233 Господарського кодексу України (далі - ГК України) та ч. 3 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), просить суд касаційної інстанції скасувати постановлені у справі судові рішення в частині відмови у стягненні 300 000,00 грн пені та прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідач відзив на касаційну скаргу не надав.

Заслухавши доповідь судді-доповідача та пояснення представника позивача, перевіривши згідно ст.ст. 1115, 1117 ГПК України наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судових рішеннях, а також правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права в межах касаційної скарги (в частині відмови у стягненні 300 000,00 грн пені), Вищий господарський суд України вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а судові рішення - без змін з таких підстав.

У справі, яка переглядається, господарські суди встановили, що 07.10.2014 р. між позивачем (за договором - Підприємство) та відповідачем (за договором - Товариство) укладено договір компенсації витрат № 356-О (далі - договір), згідно п.2.1. якого Товариство відшкодовує витрати Підприємства, понесені ним під час підготовки (облаштування) місць установки майна, як залученого виконавця за договором оренди № 671/1-О від 11.10.2013 р. (далі - договір).

Розділом 3 договору передбачено порядок компенсації витрат.

Пунктом 3.1. договору сторони встановили, що Підприємство протягом 5 (п'яти) робочих днів з дати підписання цього договору виставляє Товариству рахунок із зазначенням суми понесених фактичних витрат та надає Товариству акт наданих послуг на вказану суму.

Підставою для платежів за даним договором є належним чином оформлений акт наданих послуг (п.3.2. договору).

Товариство здійснює компенсацію витрат Підприємства рівними частинами шляхом банківського переведення грошових коштів на розрахунковий рахунок Підприємства щоквартально (не пізніше останнього робочого дня кожного третього місяця) протягом 1-го (одного) року з дати набрання чинності цим договором (п. 3.3. договору).

Згідно п. 4.1. договору сума витрат Підприємства, що підлягає компенсації за рахунок Товариства, визначається на підставі акту/актів наданих Підприємством послуг Товариству, з дати залучення Підприємства до виконання робіт з підготовки (облаштування) місць установки Майна до дати припинення дії договору оренди. Сума витрат Підприємства, що підлягає компенсації за рахунок Товариства, становить 6 144 860,14 грн разом з ПДВ.

Пунктом 5.2. договору встановлено, що за прострочення сплати грошових коштів за цим договором Товариство зобов'язується сплатити Підприємству суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Даний договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін та діє 1 (один) рік, а в частині невиконаних зобов'язань - до повного їх виконання (п. 5.1 договору).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на виконання умов договору компенсації витрат № 356-О у жовтні 2014 року позивачем було надано відповідачу послуги на суму 6 144 860,14 грн, що підтверджується актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) № Пр/20 184 від 06.10.2014р.

29.01.2015р. відповідач платіжним дорученням №ЦБ000001337 перерахував позивачу грошові кошти у сумі 1536215,04 грн разом з ПДВ із цільовим призначенням платежу - відшкодування (компенсації) витрат порту, згідно договору № 356-О от 07.10.2014р., у т.ч. ПДВ 256035,84 грн.

24.07.2015р. відповідач платіжним дорученням №ЦБ000012472 перерахував позивачу грошові кошти у сумі 3072430,08 грн разом з ПДВ із цільовим призначенням платежу - відшкодування (компенсації) витрат Порту, згідно договору № 356-О от 07.10.2014 р., в т.ч. ПДВ 512071,68 грн.

Враховуючи те, що відповідачем своєчасно не було сплачено послуги, надані позивачем, останній 27.07.2015 р. направив відповідачу претензію № 121/04-14, зазначивши в ній про те, що відповідачем порушено строки оплати послуг, у зв'язку з чим просить відповідача сплатити протягом 10-ти днів з моменту отримання претензії заборгованість в сумі 647189,37 грн, яка складається з: пені у розмірі 320 879,55 грн, 3 % річних у розмірі 17 929,52 грн, інфляційні втрат в розмірі 308 380,30 грн.

У зв'язку з невиконанням відповідачем вимог щодо відшкодування пені, 3 % річних та інфляційних втрат, позивач звернувся до суду з позовними вимогами (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) про стягнення 21593,20 грн 3 % річних, 290410,58 грн інфляційних втрат та 390072,35 грн пені.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що послуги позивачем були надані своєчасно та відповідно до умов договору, водночас відповідач свої зобов'язання виконав поза межами строків, встановлених договором, а тому відповідно до приписів норм ст.625 ЦК України визнано обґрунтованими правові підстави для настання правових наслідків неналежного виконання відповідачем зобов'язання у вигляді нарахування інфляційних втрат в розмірі 290 410,58 грн та 3 % річних в сумі 21 593,20 грн за надані позивачем послуги.

Відмовляючи в частині стягнення пені у сумі 300 000,00 грн, місцевий господарський суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, враховуючи тривалість стосунків між позивачем та відповідачем, співвідношення наслідків, що виникли у позивача у зв'язку із простроченням відповідача та розміром заявленої до стягнення неустойки, обґрунтував рішення про зменшення розміру пені тим, що відповідач у повній відповідності до приписів ст. 83 ГПК України та ч. 3 ст. 551 ЦК України довів винятковість випадку порушення зобов'язання по договору компенсації витрат № 356-О від 07.10.2014 р.

Вищий господарський суд України погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій в якості підстав для зменшення розміру пені, виходячи з наступного.

Положеннями ст. 216 та ч.1. ст.218 ГК України визначено, що підставою господарсько-правової відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання. Одним з видів господарських санкцій згідно з ч.2 ст.217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесені штраф і пеня (ч.1 ст.230 Господарського кодексу України).

Згідно зі ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

За приписами ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Розмір штрафних санкцій, відповідно до ч.4 ст.231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання, або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Сторони передбачили, що за порушення строків оплати відповідач зобов'язується сплатити позивачу суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення (п.5.2. договору).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що розрахунок пені в сумі 390 072,35 грн, наданий позивачем суду за прострочення відповідачем зобов'язань відповідно до договору компенсації витрат № 356-О від 07.10.2014 р., здійснено вірно.

Право господарського суду зменшити у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, закріплено в п.3 ч. 1 ст. 83 ГПК України.

У разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір стягуваних санкцій (частина 1 статті 233 ГК України). Схоже правило міститься в частині 3 статті 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного суду України від 03.12.2013 р. у справі № 908/43/13-г.

За приписами п.п.2.4. п.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" розмір неустойки може бути зменшений за рішенням господарського суду (частина третя статті 551 ЦК України, стаття 233 ГК України, пункт 3 статті 83 ГПК). У вирішенні пов'язаних з цим питань господарському суду слід враховувати викладене в підпункті 3.17.4 підпункту 3.17 пункту 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (з подальшими змінами), а також в абзацах першому-четвертому пункту 9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011р. № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" (з подальшими змінами). Судовий збір в разі зменшення судом розміру пені (штрафу) покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення такого розміру.

Підпункт 3.17.4 підпункту 3.17 пункту 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначає, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Передбачене законодавчими нормами право господарського суду зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає до стягнення зі сторони, що порушила зобов'язання, базується на оцінці судами доказів, наданих сторонами і їх переоцінка та встановлення інших обставин виходить за межі повноважень касаційної інстанції.

При неспіврозмірності заявленої пені наслідкам порушення зобов'язання, що є оціночним поняттям, критеріями чого можуть бути надмірно високий процент пені, перевищення суми пені над сумою збитків, зумовлених порушенням зобов'язання, тривалості строку прострочення та ін., суд може втручатися та знижувати заявлену до стягнення пеню, що, не суперечить принципам юридичної рівності і балансу інтересів учасників договору.

Суд касаційної інстанції зазначає, що при стягнені штрафних санкцій слід виходити з принципів справедливості, добросовісності та розумності та враховує, що необґрунтоване зменшення пені надає боржнику можливість по суті користуватися фінансуванням за рахунок іншої особи, що може стимулювати недобросовісних боржників до не виконання зобов'язання та мати негативні наслідки для сфери господарських правовідносин.

При оцінці обставин справи господарськими судами враховано тяжкий фінансовий стан боржника, вчинення належних дій (отримання кредитних коштів за договором овердрафту № ОО2014-0269 від 23.10.2014 р.) з метою оплати заборгованості за договором та недоведення понесених позивачем збитків саме за порушення відповідачем зобов'язань за договором.

Разом з тим, враховуючи встановлені судом обставини, Вищий господарський суд України погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що зменшення пені в даному випадку не є надмірним і не співвідноситься із наслідками порушення зобов'язання, враховуючи те, що позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат та 3 % річних на загальну суму 312 003,78 грн задоволено в повному обсязі.

Виходячи з правового аналізу вищезазначених норм, Вищий господарський суд України погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про наявність підстав для зменшення суми пені, з огляду на тяжкий фінансовий стан відповідача, залучення останнім кредитних коштів з метою погашення заборгованості за договором, тривалість стосунків між позивачем та відповідачем та співвідношення наслідків, що виникли у позивача у зв'язку із простроченням оплати відповідачем та розміром заявленої до стягнення неустойки.

Щодо доводів скаржника про недоведеність обставин справи, які суди визнали встановленими та посилання на те, що суди не дали належної правової оцінки наявним у матеріалах справи фактам, не дослідили у повному обсязі докази у справі, то слід виходити з того, що Вищий господарський суд України відповідно до ст. 1117 ГПК України позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, тому що вирішення цих питань не відноситься до його компетенції.

Посилання скаржника у касаційній скарзі на судові рішення та ухвали місцевих господарських судів в якості підтвердження систематичності затримки платежів за договорами зберігання, надання послуг, оренди тощо та на бездоговірній основі, що на думку скаржника, свідчить про невинятковість саме даного випадку, судом касаційної інстанції відхиляється, оскільки чинним законодавством не встановлений відповідний перелік таких виняткових випадків, за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, у зв'язку з чим судом в кожному конкретному випадку враховуються фактичні обставини справи та у взаємозв'язку надається оцінка тим доказам, якими заявник обґрунтовує клопотання про зменшення неустойки, а позивач - наявність понесених ним збитків саме за порушення відповідачем зобов'язань за відповідним договором.

Посилання скаржника на те, що Державне підприємство "Іллічівський морський торговельний порт" є підприємством, що має стратегічне значення для економіки і безпеки держави, а, отже, необґрунтоване зменшення заявлених позивачем штрафних санкцій призведе до порушення прав та інтересів держави та завдання збитків не підтверджується, окрім зазначених посилань позивача, жодними належними та допустимими доказами у розумінні ст. 43 ГПК України.

Судові витрати, пов'язані з оплатою касаційної скарги судовим збором, у відповідності до ст. 49 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 1115, 1117, 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Одеської області від 02.12.2015 р. та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 11.02.2016 р. у справі № 916/3918/15 залишити без змін.

Головуючий суддя І.Д. Кондратова

Суддя П.А. Гончарук

Суддя Л.В. Стратієнко