ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" квітня 2016 р. Справа № 911/755/16

Господарський суд Київської області в складі:

головуючого судді Христенко О.О.

при секретарі Литовці А.С.

розглянувши справу № 911/755/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «МК-Трейдс», м. Київ

до Комунального підприємства Київської обласної ради «Гарнітура»,

м. Ірпінь

про стягнення 51735,89 грн.

Представники:

від позивача: не зявився;

від відповідача: ОСОБА_1 - довіреність № 5 від 11.01.2016.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «МК-Трейдс» (позивач) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Комунального підприємства Київської обласної ради «Гарнітура» (відповідач) про стягнення 51735,89 грн.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобовязань взятих на себе на підставі усного правочину та на підставі укладеного в подальшому між сторонами Договору купівлі-продажу запасних частин № 130351 від 25.09.2015 щодо своєчасної оплати отриманого товару, у звязку з чим у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість в сумі 25285,14 грн., з огляду на наявність якої позивачем нараховані 25285,14 грн. пені, 245,23 грн. 3 % річних та 920,38 грн. інфляційних втрат.

Ухвалою суду від 11.03.2016 порушено провадження у справі № 911/755/16 та призначено її до розгляду в судовому засіданні.

Ухвалами суду від 21.03.2016 та від 11.04.2016 розгляд справи було відкладено.

В судові засідання 21.03.2016, 11.04.2016, 20.04.2016 представник позивача не зявився, проте 18.03.2016, 11.04.2016, 18.04.2016 через канцелярію суду від позивача надійшли заяви, в яких останній підтримує позовні вимоги в повному обсязі та просить суд здійснювати розгляд справи за відсутності його повноважного представника.

Представник відповідача в судове засідання 21.03.2016 не зявився. Присутнім в судових засіданнях 11.04.2016 та 20.04.2016 представником відповідача надані суду відзив на позовну заяву, в якому останній визнає позовні вимоги в частині стягнення 25265,14 грн. та просить суд відмовити в задоволенні іншої частини позовних вимог, а також надано клопотання про обмеження розміру пені, яка підлягає стягненню.

Дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

Відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, у судовому засіданні була оголошена вступна та резолютивна частини рішення.

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд Київської області -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Згідно з статтею 205 Цивільного кодексу України, правочин може вчинятись усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обовязкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Так, позивачем, було здійснено поставку товару відповідачу, на загальну суму 24200,52 грн., про що свідчать додані до матеріалів справи видаткові накладні № Т/МК-00446 від 02.04.2015 на суму 1282,20 грн., № Т/МК-00642 від 14.05.2015 - 1010,04 грн., № Т/МК-01051 від 14.07.2015 - 823,20 грн., № Т/МК -01154 від 27.07.2015 - 361,20 грн., № Т/МК-01155 від 27.07.2015 - 124,08 грн., № Т/МК-01156 від 27.07.2015 - 57,18 грн., № Т/МК-01210 від 04.08.2015 - 222,00 грн., № Т/МК-01368 від 26.08.2015 - 3325,32 грн., № Т/МК-01371 від 27.08.2015 - 8436,06 грн., № Т/МК-01582 від 23.09.2015 - 8559,24 грн.

Зазначені видаткові накладні підписані в двосторонньому порядку представниками позивача та відповідача.

Частиною 1 ст. 175 Господарського кодексу України визначено, що майнові зобовязання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до статті 174 Господарського кодексу України, однією з підстав виникнення господарських зобов'язань є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Таким чином, в подальшому, 25.09.2015 між позивачем (продавець) та відповідачем (покупець) укладений Договір купівлі-продажу запасних частин № 130351, відповідно до умов п.п. 1.1, 2.1 якого продавець зобовязується передати у власність покупця запасні частини (товар), ціна та кількість якого, визначається у рахунках-фактурах, а покупець в свою чергу зобовязався прийняти та оплатити їх вартість, згідно з видатковими накладними, які є невідємною частиною договору. Загальна сума договору, складається із сум всіх видаткових накладних за поставлений та оплачений товар.

Пунктами 3.2, 3.3 договору визначено, що розрахунок за отриманий товар, зазначений у видатковій накладній або рахунку-фактурі, здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця, протягом 30 календарних днів з моменту поставки товару. Будь-які кошти, які надходять за даним договором, сторони вважають такими, що надійшли на погашення тієї заборгованості, яка виникла раніше, відповідно до календарної черговості її виникнення.

Умовами п. 6.3 договору визначено, що укладений договір заміняє всі існуючі на момент його підписання договори з продажу товару і діє з моменту його підписання до 31.12.2015, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобовязань. У випадку коли жодна із сторін письмово не повідомить іншу сторону за 15 календарних днів до моменту його припинення про свій намір розірвати договір, останній вважається автоматично продовженим.

Згідно з ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Так, на виконання умов договору та взятих на себе зобовязань позивачем передано, а відповідачем прийнято, згідно з видатковою накладною № Т/МК-01616 від 25.09.2015, копія якої наявна в матеріалах справи, товар на суму 19750,02 грн.

Для отримання товару відповідачем видана генеральна довіреність на отримання товарно-матеріальних цінностей № 2 від 25.09.2015 на імя ОСОБА_2.

Також, в якості доказу передання відповідачу товару, отриманого на підставі договору, позивачем надана податкова накладна, яка підтверджує сплату позивачем податку на додану вартість, згідно з зазначеною видатковою накладною.

Відповідно до пунктів 201.1, 201.4., 201.6., 201.7. статті 201 Податкового кодексу України, платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, яка складається у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Один примірник видається покупцю, а другий залишається у продавця. У разі складання податкової накладної у паперовому вигляді покупцю видається оригінал, а копія залишається у продавця. Податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця. Податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Зважаючи не викладене, судом оцінена вищезазначена податкова накладна, яка складена позивачем, як доказ відображення позивачем господарської операції за визначеною видатковою накладною у своїх податкових зобов'язаннях.

Для оплати вартості отриманого відповідачем товару, позивачем виставлений рахунок-фактура № Т/МК-0020928 від 25.09.2015 на суму 19750,02 грн.

Однак, в порушення взятих на себе зобовязань, вартість товару сплачена відповідачем лише частково в сумі 15339,78 грн., про що свідчать додані до матеріалів справи платіжні доручення та банківські виписки по особовому рахунку позивача (client-bank), завірені останнім.

При цьому з матеріалів справи вбачається, що кошти, які сплачувались відповідачем в рахунок оплати товару, були зараховані позивачем в рахунок погашення існуючої попередньої заборгованості.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем здійснено повернення позивачу товару на загальну суму 3325,62 грн., про що свідчать наявні в матеріалах справи копії повернень постачальнику за № 1 від 24.09.2015, № 2 від 24.09.2015, № 3 від 24.09.2015, підписані в двосторонньому порядку та скріплені печатками юридичних осіб.

Таким чином, вартість поставленого позивачем та отриманого відповідачем товару в сумі 25285,14 грн., залишена відповідачем не сплаченою.

10.11.2015 позивач звернувся до відповідача з претензією-вимогою № 101115, в якій просив відповідача сплатити вартість отриманого та неоплаченого товару в сумі 25285,14 грн.

У відповідь на вимогу позивача, відповідачем наданий лист № 121 від 25.11.2015, в якому відповідач не заперечує проти існуючої заборгованості, проте просить позивача розглянути можливість підписання між сторонами додаткової угоди, в якій реструктуризувати суму боргу, терміном на 4-ти місяці.

Між позивачем та відповідачем у справі підписана Додаткова угода № 2 від 09.12.2015, згідно з якою сторони дійшли згоди реструктуризувати заборгованість відповідача в сумі 25285,14 грн., строком на 4 місяці та узгодили графік погашення заборгованості, а саме:

- грудень 2015 - 6321,28 грн.;

- січень 2016 - 6321,28 грн.;

- лютий 2015 - 6321,28 грн.;

- березень 2016 - 6321,28 грн.

Проте, в порушення взятих на себе зобовязань згідно з умовами Додаткової угоди № 2 від 09.12.2015, відповідач не здійснив будь-яких дій щодо погашення існуючої та фактично визнаної відповідачем заборгованості.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно приписів статей 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Заперечуючи проти позову, відповідач визнає суму заборгованості в розмірі 25265,14 грн., проте твердження відповідача щодо наявності у нього заборгованості саме в сумі 25265,14 грн. не може братися судом до уваги, з огляду на наступне.

З наданих позивачем, в доказ своїх вимог, доказів (видаткові накладні, податкова накладна, повернення постачальнику, платіжні доручення та банківські виписки), які оцінені судом, вбачається, що заборгованість відповідача перед позивачем становить 25285,14 грн.

43950,54 (поставка товару за період відносин між сторонами, заявленого позивачем) - 15339,78 грн. (оплата товару) - 3325,62 грн. (повернення товару) = 25285,14 грн.

Визнання відповідачем зазначеної заборгованості також свідчить підписана між сторонами Додаткова угода № 2 від 09.12.2015, після підписання якої, як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, не здійснювалось її погашення відповідачем, а присутнім в судових засідання представником також не надано суду доказів повної або часткової оплати заборгованості.

Таким чином, оскільки заборгованість відповідача, в частині оплати переданого позивачем товару, на час прийняття рішення не сплачена, а розмір заборгованості відповідає фактичним обставинам справи, вимога позивача про стягнення з відповідача 25285,14 грн. визнається судом правомірною та такою, що підлягає задоволенню.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

У звязку із неналежним виконанням відповідачем зобовязань щодо своєчасної оплати отриманого товару, позивач на підставі Додаткової угоди № 2 від 09.12.2015, просить суд стягнути з відповідача 25285,14 грн. пені, нарахованої за період з 28.10.2015 по 22.02.2016 на суму заборгованості.

Укладаючи Додаткову угоду № 2 від 09.12.2015, сторони дійшли згоди реструктуризувати заборгованість відповідача в сумі 25285,14 грн., строком на 4 місяці та узгодили графік погашення заборгованості, а саме:

- грудень 2015 - 6321,28 грн.;

- січень 2016 - 6321,28 грн.;

- лютий 2015 - 6321,28 грн.;

- березень 2016 - 6321,28 грн.

Крім того, умовами додаткової угоди визначено, що у разі несвоєчасного внесення плати, нараховується пеня в розмірі 0,01 відсотка, яка нараховується за кожний день прострочення але не більш 100 відсотків загальної суми боргу.

У сфері господарювання згідно з ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (ч. 6 ст. 231 ГК України).

Розглянувши зазначену вимогу позивача судом встановлено.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошового зобовязання» та п. 2.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» № 14 від 17.12.2013, розмір пені, передбачений статтею 1 Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки.

Тобто, положення Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошового зобовязання» не встановлюють обмежень щодо визначення розміру пені, а передбачають обмеження розміру пені, що підлягає стягненню.

Згідно з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Відповідно до п. 2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» № 14 від 17.12.2013, щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Пунктом 1.12 зазначеної постанови визначено, що з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Таким чином, згідно з вірним арифметичним розрахунком, проведеним судом, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня в сумі 569,95 грн., нарахована в межах заявленого позивачем періоду, з урахуванням погоджених сторонами строків оплати заборгованості та з додержанням норм ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України та Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошового зобовязання» за кожним періодом, визначеним Додатковою угодою, як момент погашення заборгованості, а саме:

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір облікової ставки НБУРозмір подвійної облікової ставки НБУ в деньСума пені за період прострочення
6321.28 01.01.2016 - 28.01.20162822.0000 %0.120 %*212,78
29.01.2016 - 31.01.2016322.0000 %0.120 %*22,80
235,58 грн.

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір облікової ставки НБУРозмір подвійної облікової ставки НБУ в деньСума пені за період прострочення
12642,56 01.02.2016 - 22.02.2016 22 22.0000 % 0.120 %* 334,37
18.04.2016 через канцелярію суду відповідачем надано клопотання № 142 від 18.04.2016, в якому відповідач просить суд обмежити розмір пені, посилаючись на скрутне матеріальне становище, що виникло на підприємстві, в доказ чого останнім надана копія фінансової звітності підприємства за 2015 рік, і що в разі задоволення вимоги щодо стягнення пені в повному обсязі, призведе до неможливості погашення заборгованості відповідачем перед позивачем.

Розглянувши клопотання відповідача, суд відмовляє в його задоволенні, оскільки заявлена позивачем при подачі позовної заяви сума пені та яка підлягає стягненню за вірним розрахунком суду, становить різницю в 24715,19 грн. та, яка на 97,75 % є меншою від заявленої позивачем.

Крім того, у звязку із неналежним виконанням відповідачем зобовязань щодо оплати отриманого товару, позивач, на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України, просить суд стягнути з відповідача 920,38 грн. інфляційних втрат та 245,23 грн. 3 % річних, нарахованих за період з 28.10.2015 по 22.02.2016 на суму заборгованості.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Частиною другою ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши перерахунок заявлених позивачем до стягнення інфляційних втрат, судом встановлено, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати в розмірі 56,89 грн., розраховані судом, з урахуванням, рекомендацій щодо порядку застосування індексів інфляції, викладених у листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р «Рекомендації стосовно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ», беручи до уваги визначений сторонами у Додатковій угоді № 2 від 09.12.2015 період для погашення заборгованості, в межах заявленого позивачем періоду, а саме:

Період заборгованостіСума боргу (грн.)Сукупний індекс інфляції за період№Інфляційне збільшення суми боргуІСума боргу з врахуванням індексу інфляціїі
01.01.2016 - 31.01.20166321.281.00956.896378,17

Період заборгованостіСума боргу (грн.)Сукупний індекс інфляції за період№Інфляційне збільшення суми боргуІСума боргу з врахуванням індексу інфляціїі
01.02.2016 - 22.02.201612642.56000

Крім того, судом з урахуванням визначеного сторонами у Додатковій угоді № 2 від 09.12.2015 період для погашення заборгованості та межі заявленого позивачем періоду, здійснено розрахунок 3 % річних та встановлено, що за вірним розрахунком, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3 % річних у розмірі 38,97 грн., а саме:

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
6321.2801.01.2016 - 31.01.2016313 %16.11

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
12642.5601.02.2016 - 22.02.2016223 %22,86

Враховуючи наведе вище, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Судові витрати, відповідно до ст. ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України, при частковому задоволені позову покладаються на сторін пропорційно задоволеним вимогам.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з комунального підприємства Київської обласної ради «Гарнітура» (08292, Київська область, м. Ірпінь, вул. Миру, 2-А, ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «МК-Трейдс» (03067, АДРЕСА_1, ) 25 285 (двадцять пять тисяч двісті вісімдесят пять) грн. 14 коп. заборгованості, 569 (пятсот шістдесят девять) грн. 95 коп. пені, 56 (пятдесят шість) грн. 89 коп. інфляційних втрат, 38 (тридцять вісім) грн. 99 коп. 3 % річних та 691 (шістсот девяносто одну) грн. 21 коп. судового збору.

Видати наказ.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення вступає в законну силу після закінчення десятиденного строку з дня його належного оформлення і підписання, відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено - 28.04.2016

Суддя О.О. Христенко