РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.04.2016Справа №910/3389/16

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Одеського

кабельного заводу «Одескабель»

до Приватного акціонерного товариства «ОТІС»

про стягнення 464 361,60

Суддя Спичак О.М.

Представники сторін:

від позивача: Семенов В.І. - по дов.

від відповідача: Дубас Р.Р. - по дов.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Одеського кабельного заводу «Одескабель» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до відповідача, Приватного акціонерного товариства «ОТІС» про стягнення 464 361,60 грн., з яких безпідставно набуті грошові кошти в сумі 228 198,08 грн. та неустойка в розмірі 236 163,52 грн.

Ухвалою від 03.03.2016р. було порушено провадження по справі та призначено її розгляд на 25.03.2016р.

24.03.2016р. від відповідача через канцелярію господарського суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно змісту якого Приватне акціонерне товариство «ОТІС» проти задоволення позову заперечувало.

У судовому засіданні 25.03.2016р. представником позивача подано письмове підтвердження відсутності аналогічного спору, а також заявлено клопотання про оголошення перерви в судовому засіданні для ознайомлення з матеріалами справи.

Представником відповідача вирішення клопотання заявника залишено на розсуд суду.

Клопотання про оголошення перерви було розглянуто та задоволено судом.

На підставі ст.77 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 25.03.2016р. було оголошено перерву до 11.04.2016р.

11.04.2016р. представником позивача було подано письмові пояснення по справі, а у судовому засіданні надано усні пояснення по суті спору, відповідно до яких вказаним учасником судового процесу підтримано заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

Представником відповідача 11.04.2016р. надано усні пояснення по справі, відповідно до яких останній проти задоволення позову заперечував.

Згідно ст.77 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 11.04.2016р. було оголошено перерву до 25.04.2016р.

У судовому засіданні 25.04.2016р. представниками сторін було підтримано раніше висловлену позицію по суті спору.

Враховуючи, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, за висновками суду, справа може бути розглянута по суті за наявними у ній документами відповідно до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 25.04.2016р.

В судовому засіданні 25.04.2016 року на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

31.03.2015р. між Приватним акціонерним товариством «ОТІС» (виробник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Одеського кабельного заводу «Одескабель» (замовник) було укладено договір №D2N09513 на виготовлення ліфтового обладнання, відповідно до п.1 якого виробник зобов'язується виготовити та поставити ліфтове обладнання для житлового будинку з офісними приміщеннями, приміщеннями громадського призначення та підземними паркінгами, вбудованими - прибудованими торгівельно-виставковими спеціалізованими приміщеннями, за адресою: м.Одеса, Суворовський район, вул.Героїв Сталінграду, 20-30: ліфт №1 в/п 1000 кг на дванадцять зупинок, кількістю одна одиниця; ліфт №2 в/п 400 кг на дванадцять зупинок, кількістю одна одиниця; ліфт №3 в/п 1000 кг на п'ятнадцять зупинок, кількістю одна одиниця; ліфт №4 в/п 400 кг на п'ятнадцять зупинок, кількістю одна одиниця; ліфт №5 в/п 1000 кг на п'ятнадцять зупинок, кількістю одна одиниця; ліфт №6 в/п 400 кг на п'ятнадцять зупинок, кількістю одна одиниця; ліфт №7 в/п 1000 кг на чотирнадцять зупинок, кількістю одна одиниця; ліфт №8 в/п 400 кг на чотирнадцять зупинок, кількістю одна одиниця (обладнання), а замовник зобов'язується сплатити виробнику вартість обладнання за ціною, визначеною цим договором у розділі 2, провести прийомку поставленого від виробника обладнання у відповідності до умов розділу 4.

У п.2.1 договору №D2N09513 від 31.03.2015р. визначено вартість обладнання без урахування податку на додану вартість: ліфт №1 в/п 1000 кг на дванадцять зупинок - 547 250 грн.; ліфт №2 в/п 400 кг на дванадцять зупинок - 379 200 грн.; ліфт №3 в/п 1000 кг на п'ятнадцять зупинок - 605 700 грн.; ліфт №4 в/п 400 кг на п'ятнадцять зупинок - 420 050 грн.; ліфт №5 в/п 1000 кг на п'ятнадцять зупинок - 619 600 грн.; ліфт №6 в/п 400 кг на п'ятнадцять зупинок - 420 050 грн.; ліфт №7 в/п 1000 кг на чотирнадцять зупинок - 586 750 грн.; ліфт №8 в/п 400 кг на чотирнадцять зупинок - 405 000 грн. Всього вартість обладнання без урахування податку на додану вартість становить 3 893 600 грн. Загальна вартість договору з урахування податку на додану вартість складає 4 780 320 грн. Загальна вартість договору включає: вартість обладнання, вартість транспортування на об'єкт та податок на додану вартість.

За умовами п.2.2 укладеного між сторонами правочину розрахунки за договором здійснюються замовником шляхом поетапної оплати: 1-й етап - 80% вартості договору перераховується протягом п'яти днів після підписання договору; 2-й етап - 20% вартості договору сплачується за чотирнадцять календарних днів до запланованої дати відвантаження обладнання. Дострокова оплата за 2-м етапом можлива за погодженням з виробником.

Всі витрати, пов'язані з банківськими переказами, сплачує замовник (п.2.3 договору №D2N09513 від 31.03.2015р.).

Сторони погодили, що у разі зміни офіційного курсу гривні до Євро, встановленого Національним банком України, на дату оплати другого етапу на понад 5% порівняно з офіційним курсом гривні до євро на дату укладання цього договору, замовник зобов'язаний сплатити вартість за другим етапом, скориговану з урахуванням офіційного курсу гривні до Євро, встановленим Національним Банком України на дату оплати другого етапу (п.2.4 договору №D2N09513 від 31.03.2015р.).

Відповідно до п.3.1 договору №D2N09513 від 31.03.2015р. виготовлення обладнання здійснюється у термін, який зазначено у специфікації Додатку №1, після оплати договору замовником згідно п.2.2 та повного погодження замовленої технічної документації, наданої згідно п.5.2. При невиконані умов оплати, що визначені у п.2.2, виробник переносить термін виготовлення на час прострочення оплати.

За змістом п.3.2 укладеного між сторонами правочину відвантаження обладнання здійснюється автомобільним транспортом виробника на умовах Інкотермс-2000 DDP за адресою: м.Одеса, вул.Героїв Сталінграду, 20-30.

Пунктом 5.2.2 договору №D2N09513 від 31.03.2015р. передбачено обов'язок замовника передати виробнику креслення будівельної частини ліфтів згідно альбому завдань на проектування.

Згідно п.8.1 договору №D2N09513 від 31.03.2015р. обладнання, яке виготовляється виробником замовнику, залишається власністю виробника до моменту передачі його замовнику згідно видаткової накладної.

У додатку №1 до договору №D2N09513 від 31.03.2015р. сторонами погоджено перелік термінів виконання робіт з виготовлення кожної з одиниць обладнання, його технічні характеристики. Зокрема, зазначено, що строк виготовлення обладнання складає дванадцять тижнів з моменту отримання оплати за першим етапом та погодження замовної технічної документації.

У додатку №2 до спірного правочину контрагентами було визначено вимоги до умов зберігання, якості електроенергії та захисту ліфтового обладнання при виконанні будівельних робіт.

Договір набирає сили з моменту його підписання повноважними представниками сторін та діє до повного виконання прийнятих на себе сторонами зобов'язань, але не пізніше, ніж 31.12.2016р. (за винятком гарантійних зобов'язань, які діють до повного виконання).

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №D2N09513 від 31.03.2015р. як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у сторін взаємних цивільних прав та обов'язків виготовлення ліфтового обладнання.

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов договору №D2N09513 від 31.03.2015р. в частині оплати обладнання за першим етапом позивачем було перераховано на рахунок Приватного акціонерного товариства «ОТІС» грошові кошти в сумі 3824256 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №312 від 31.03.2015р. на суму 300 000 грн. та №68 від 31.03.2015р. на суму 3 524 256 грн.

У листі №594 від 22.06.2015р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Одеського кабельного заводу «Одескабель» було наголошено на невиготовленні обладнання за договором та заявлено відповідачу про можливість оплати решти 20% вартості товару.

Листом №78 від 09.07.2015р. Приватним акціонерним товариством «ОТІС» повідомлено замовника про те, що ліфтове обладнання буде виготовлене до 15.08.2015р. До означеного листа відповідачем додано рахунок №796 від 07.07.2015р. на оплату залишку вартості обладнання.

У листі №723 від 22.07.2015р. замовник просив виробника надати остаточний рахунок для сплати, оскільки курс гривні до євро змінився більше ніж на 5% порівняно з курсом гривні до євро на дату укладання договору.

Наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями №959 від 22.07.2015р. на суму 300 000 грн. та №1228 від 22.07.2015р. на суму 370 816,40 грн. підтверджується перерахування замовником грошових коштів, в якості оплати за другим етапом на загальну суму 670 816,40 грн.

За поясненнями Приватного акціонерного товариства «ОТІС», 22.07.2015р. виробником було виставлено рахунок №873 на суму 228 198,08 грн. з урахуванням коригування залишку вартості обладнання, що підлягає сплаті за другим етапом в розмірі 20%, на різницю курсу гривні по відношенню до євро, та з урахуванням суми грошових коштів, яка була внесена заявником 22.07.2015р.

На підставі означеного рахунку Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Одеського кабельного заводу «Одескабель» було перераховано на рахунок відповідача грошові кошти в сумі 228 198,08 грн., про що свідчить платіжне доручення №1212 від 23.07.2015р.

Представленою до матеріалів справи видатковою накладною №2006 від 12.08.2015р. підтверджується, що Приватним акціонерним товариством «ОТІС» було виготовлено та поставлено, а Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Одеського кабельного заводу «Одескабель» прийнято ліфтове обладнання на загальну суму 4 712 270,48 грн.

При цьому, судом враховано, що технічні характеристики обладнання, перелік якого визначено у видатковій накладній, відповідають технічним характеристикам, що визначені у п.1 договору №D2N09513 від 31.03.2015р. (вантажопідйомність, кількість зупинок) та у додатку №1 до спірного правочину (модель).

Доказів висловлення замовником будь-яких заперечень з приводу відповідності виготовленого виробником обладнання умовам укладеного між сторонами правочину матеріали справи не містять.

Проте, за твердженнями позивача, останнім було зайво перераховано відповідачу грошові в сумі 228 198,08 грн., оскільки рахунки, виставлені виробником на оплату залишку вартості товару (другий етап), на думку заявника, було виставлено з порушенням умов п.2.4 договору №D2N09513 від 31.03.2015р. Вказані обставини, за твердженнями позивача, вказують на наявність підстав для стягнення зазначеної суми грошових коштів у відповідності до ст.1212 Цивільного кодексу України.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача безпідставно набутих грошових коштів в сумі 228 198,08 грн. не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до змісту статті 1212 Цивільного кодексу України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту.

Характерною особливістю кондикційних зобов'язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов'язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов'язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов'язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Кондикційне зобов'язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 Цивільного кодексу України , як і загалом норм глави 83 Цивільного кодексу України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред'явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов'язаний договірними правовідносинами щодо речі. Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондикція - позадоговірний зобов'язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб'єктним складом підпадає під визначення зобов'язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 Цивільного кодексу України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 Цивільного кодексу України , які дають право витребувати в набувача це майно. Аналогічну правову позицію наведено у постановах від 25.02.2015р., від 02.03.2016р. Верховного Суду України по справах №3-11гс15 та №6-3090цс15.

Проте, наразі у суду відсутні підстави вважати, що грошові кошти в сумі 228 198,08 грн., перераховані Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Одеського кабельного заводу «Одескабель» на рахунок Приватного акціонерного товариства «ОТІС», є такими, що безпідставно утримуються відповідачем, оскільки, як зазначалось вище, умовами п.2.4 договору №D2N09513 від 31.03.2015р. передбачено, що у разі зміни офіційного курсу гривні до Євро, встановленого Національним банком України, на дату оплати за другим етапом на понад 5% порівняно з офіційним курсом гривні до євро на дату укладання договору, замовник зобов'язаний сплатити вартість за другим етапом, скориговану з урахуванням офіційного курсу гривні до євро, встановленим Національним Банком України на дату оплати другого етапу.

Наразі, судом прийнято до уваги, що на момент укладання договору №D2N09513 від 31.03.2015р. Національним банком України було встановлено наступний офіційний курс гривні по відношенню до євро: за 100 євро - 2544,9314 грн.

Одночасно, враховуючи строки внесення оплати за другим етапом, судом встановлено, що на момент виставлення виробником рахунку на оплату залишку вартості обладнання, курс гривні до євро, встановлений Національним банком України, змінився, більш, як на 5%, а саме був встановлений на рівні 2393,0722 грн. за 100 євро.

Тобто, з урахуванням погодженого у п.2.4 спірного договору порядку визначення оплати за другим етапом, заявником і було скориговано залишок вартості ліфтового обладнання, який повинен бути сплачений замовником.

У даному випадку суд звертає увагу позивача на те, що умовами укладеного між сторонами правочину передбачено саме коригування залишку вартості продукції (суми, що підлягає оплаті за другим етапом), а не повної вартості ліфтового обладнання, що виготовляється за договором.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку щодо арифметично вірного та такого, що відповідає умовам договору №D2N09513 від 31.03.2015р., визначення відповідачем розміру оплати обладнання, що повинна була бути внесена позивачем за другим етапом.

Таким чином, приймаючи до уваги вищезазначене у сукупності, господарський суд зазначає, що твердження заявника про безпідставне отримання та утримання відповідачем грошових кошів в сумі 228 198,08 грн. є безпідставними та юридично неспроможними, а отже, позовні вимоги в частині стягнення з Приватного акціонерного товариства «ОТІС» означеної суми грошових коштів підлягають залишенню без задоволення.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд також дійшов висновку щодо часткового задоволення вимог позивача про стягнення неустойки в розмірі 236 163,52 грн. При цьому, господарський суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) ст.610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України визначено, що порушення зобов'язання є підставою для застосування господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня). Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч.6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

При цьому, право учасників господарських правовідносин встановлювати інші, ніж передбачено Цивільним кодексом України, види забезпечення виконання зобов'язань, у тому числі, встановлювати неустойку за порушення негрошового зобов'язання, визначено частиною 2 ст.546 Цивільного кодексу України, що узгоджується із свободою договору, яка передбачена ст.627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, суб'єкти господарських відносин при укладенні договору наділені правом забезпечення виконання господарських зобов'язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності - договірної санкції за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов'язань. Аналогічну позицію висловлено Вищим господарським судом України в інформаційному листі №01-06/249 від 15.03.2011р.

Відповідно до п.6.1 договору №D2N09513 від 31.03.2015р. за виготовлення обладнання або його частини з необґрунтованим порушенням термінів, виробник сплачує замовнику неустойку в розмірі 0,1% від вартості обладнання, непоставленого в строк, за кожен день прострочення, але не більше 5% від вартості договору.

Наразі, господарський суд вважає за необхідне зазначити, що положення Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», відповідно до ст.3 якого розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня до спірних правовідносин не застосовуються.

При цьому, господарський суд виходить з того, що за змістом преамбули вказаного Закону України останній регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань.

В свою чергу, спір у даній справі виник внаслідок порушення відповідачем негрошового зобов'язання щодо виготовлення обладнання у встановлені договором строки.

За висновками суду, та обставина, що за виготовлення обладнання або його частини з необґрунтованим порушенням термінів, виробник сплачує замовнику неустойку в розмірі 0,1% від вартості обладнання, непоставленого в строк, за кожен день прострочення, але не більше 5% від вартості договору, не перетворює цю неустойку в пеню за порушення грошового зобов'язання, так само, як і обов'язок виробника виготовити обладнання не стає грошовим зобов'язанням, а отже відсутні підстави для обмеження розміру нарахованої неустойки подвійною обліковою ставкою Національного банку України. Аналогічну позицію наведено у постанові від 03.12.2013р. Верховного Суду України по справі №908/43/13-г.

За порушення строків виготовлення відповідачем ліфтового обладнання на п'ятдесят днів (до 12.08.2015р. включно) позивачем було нараховано неустойку в розмірі 236 163,52 грн.

Проте, за висновками суду, наведений позивачем розрахунок є помилковим. Суд зазначає, що заявником безпідставно враховано до періоду прострочення 12.08.2015р., оскільки в цей день зобов'язання виробника було виконане, що підтверджується видатковою накладною №2006 від 12.08.2015р.

Таким чином, здійснивши власний перерахунок виходячи з вартості несвоєчасно виготовленого ліфтового обладнання та порядку нарахування неустойки, який наведено у п.6.1 укладеного між сторонами правочину, суд дійшов, що обґрунтованим є нарахування неустойки на суму 231 440,25 грн. При цьому, суд зауважує, що вказана сума не перевищує 5% вартості договору.

Одночасно, заперечення відповідача з приводу того, що прострочення виготовлення ліфтового обладнання виникло через неналежне виконання замовником свого обов'язку щодо передання технічної документації, суд оцінює критично, оскільки, як вказувалось вище, у додатку №1 до договору №D2N09513 від 31.03.2015р. сторонами погоджено технічні характеристики ліфтового обладнання, що виготовляється та передається за договором. Зокрема, у додатку №1 визначено наступні характеристики ліфтів: тип, модель, вантажопідйомність, швидкість, кількість зупинок/виходів, висота підйому, привід, машинне приміщення, тип керування, тип кабіни, розміри кабіни, панель керування, тип дверей шахти їх розміри, оздоблення дверей шахти/кабіни, оздоблення рами дверей, поріг, межа вогнестійкості, пости виклику, індикатори, сигнали та модулі, енергоживлення (напруга, частота), розміщення шахти, температура в шахті, ширина, глибина, висота верхнього поверху, приямок, приміщення під шахтою, уловлювачі противаги.

Тобто, з наведеного вище вбачається, що виробник був обізнаний щодо технічних характеристик ліфтового обладнання, яке виготовляється на підставі спірного правочину.

До того ж, як зазначалось судом, у листі №78 від 09.07.2015р. Приватним акціонерним товариства «ОТІС» повідомлено замовника про те, що ліфтове обладнання буде виготовлене до 15.08.2015р. Проте, в означеному листі виробником жодним чином не зазначалось проте, що затримання строків виготовлення обладнання виникло через непередання технічної документації. Жодних вимог щодо передання замовником означеної документації виробником не висувалось. Доказів зворотного матеріали справи не містять.

Крім того, наявними в матеріалах справи документами підтверджується факт виготовлення виробником ліфтового обладнання та прийняття його замовником без жодних зауважень та заперечень, що додатково вказує на відповідність ліфтів, що передані відповідачем, умовам спірного правочину та додатків до нього.

Отже, з огляду на наведене вище, суд не приймає до уваги твердження відповідача про затримання строків виготовлення обладнання через непередання технічної документації, як такі, що є юридично неспроможними та не спростовують вини виробника.

За таких обставин, з огляду на вищенаведене у сукупності, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Одеського кабельного заводу «Одескабель» до Приватного акціонерного товариства «ОТІС» про стягнення неустойки в розмірі 231 440,25 грн.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального України судові витрати покладаються на сторін пропорційно задоволених вимог.

Керуючись, ст. ст. 32, 33, 49, 82 - 85 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «ОТІС» (03062, м.Київ, вул.Чистяківська, буд.32, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Одеського кабельного заводу «Одескабель» (65013, Одеська обл., місто Одеса, Миколаївська Дорога, буд.144, ) неустойку в розмірі 231 440,25 грн. та судовий збір в сумі 3471,60 грн.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

29.04.2016 р.

Суддя Спичак О.М.