ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2016 р. Справа № 918/261/16

Господарський суд Рівненської області у складі судді Гудзенко Я.О., розглянувши матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кухровський" до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення 67 253 грн. 72 коп.

За участі:

Від позивача: Берун Р.В. (дов. № б/н від 19.04.2016);

Від відповідача: не з'явився;

Від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Кухровський" (далі - Позивач) звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі - Відповідача-1) та фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - Відповідач-2) та про стягнення 67 253, 72 грн.

Ухвалою від 7 квітня 2016 року позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 918/261/16 розгляд якої призначено на 19 квітня 2016 року.

До канцелярії суду 19 квітня 2016 року від Позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи: копій статуту ТзОВ "Кухровський"; витягу щодо ТзОВ "Кухровський"; претензії ТзОВ "ТЕФІЯ", довіреності на представництво інтересів позивача ТзОВ "Кухровський".

Ухвалою від 19 квітня 2016 року розгляд справи відкладено на 27 квітня 2016 року.

В судове засідання 27 квітня 2016 року Відповідачі не з'явилися, Позивач підтримав заявлені вимоги та наполягав на їх задоволенні.

Ухвалою від 27.04.2016 року позивачу відмовлено у задоволенні клопотання про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на розрахунковий рахунок відповідача, у зв'язку із недоведеністю обставин про те, що виконання рішення може бути утруднене у разі невжиття заходів. При цьому суд враховував, що відповідач погодився із наявністю збитків і відшкодував їх частково, що підтверджується виписками банку, наявними в матеріалах справи.

Враховуючи те, що нез'явлення Відповідачів в судове засідання не перешкоджає розгляду справи по суті, а матеріали справи є достатніми для вирішення спору в даному судовому засіданні, відповідачі не скористалися своїм процесуальним правом на надання відзиву та направлення представника для участі в судове засідання, суд вважає за можливе розглянути позов у відсутності представників відповідачів, за наявними у справі матеріалами згідно із ст. 75 ГПК України.

На виконання вимог ст. 81-1 ГПК України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих позивачем та витребуваних судом.

У судовому засіданні 27 квітня 2016 року. відповідно до ст. 85 ГПК України судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення Позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, господарський суд Рівненської області, -

ВСТАНОВИВ:

1 березня 2012 року між Позивачем та Відповідачем-1 укладено договір №258 на перевезення вантажів автотранспортом (далі - Договір, а. с. 14) за який визначає порядок взаємовідносин, які виникають між Позивачем та Відповідачем при плануванні, розрахунках і здійсненні доставки вантажів автотранспортом в міських і внутрішньодержавних міжміських зв'язках.

17 грудня 2013 року сторонами було укладено договір-заявку №1848 (далі - Заявка, а. с. 15) за умовами якого Відповідач-1 зобов'язався здійснити перевезення побутової техніки за маршрутом - Одеса - Київ.

В пункті Заявки "Примітка" зазначено, що Перевізник (Відповідач-1) несе повну матеріальну відповідальність за вантаж.

Як зазначає Позивач, при здійсненні Відповідачем-1 перевезення за вищезазначеною Заявкою, останнім було втрачено 27 одиниць товару: телевізорів марки Samsung (TV28-32 Samsung UE 32F 4020 AWXUA) вартістю 2499, 92 грн. (за 1 шт.).

Відповідно до п. 2.5. Договору при отриманні вантажу для перевезення, у випадку його експедирування, водій Відповідача-1 зобов'язаний перевірити його на відповідність товарно-транспортної накладної і відсутність пошкоджень. У випадку невідповідностей та пошкоджень Відповідач-1 зобов'язаний повідомити про це вантажовідправника.

В пункті Заявки "Особливості вантажу" зазначено: обов'язково пломбувальний трос, цілий тент, справний транспортний засіб, чистий та сухий причіп, наявність у водія шляхового листа, в разі пошкодження товару при транспортуванні, Відповідач-1 повинен купити пошкоджений товар по ціні вказаній в накладній.

Відповідно до п. 3.1. Договору за невиконання або ненадійне виконання зобов'язань згідно дійсного Договору Позивач та Відповідач-1 несуть взаємну матеріальну відповідальність в межах діючого законодавства України і взаємних угод по Договору.

Згідно із п. 3.2. Договору Перевізник, який експедирує вантаж, несе відповідальність за збереження в дорозі вантажів, що перевозяться, з моменту початку завантаження і до моменту повного розвантаження.

Судом встановлено, що 1 березня 2012 року між Позивачем та ТОВ "ТЄФІЯ" було укладено договір транспортного експедирування (а.с. 18-23), за умовами якого ТОВ "ТЕФІЯ" (Замовник) самостійно доручив, а Позивач (Транспортний експедитор) зобов'язався за дорученням та за рахунок Замовника виконати, організувати або забезпечити перевезення вантажу.

Вантаж перевезено Відповідачем-1 на підставі вказаного Договору за замовленням ТОВ "ТЄФІЯ".

Відповідно до п. 5.4. Договору транспортного експедирування Позивач несе відповідальність за втрату, нестачу, пошкодження вантажу при перевезеннях по Україні - відповідно до Статуту автомобільного транспорту УРСР, Господарського кодексу України та чинного законодавства України.

Судом встановлено, що ТОВ "ТЄФІЯ" звернулося до Позивача із претензією від 27.12.2013 р. про сплату 67 497, 84 грн. вартості втраченого товару (а.с. 71).

В даній претензії зазначено, що з огляду на акт приймання товару, в транспортному засобі яким перевозився вантаж виявлено порушення пломби та пломбувального тросу, тенту, транспортного засобу.

26 квітня 2016 року Позивачем подано суду банківські виписки, які підтверджують відшкодування ТОВ "ТЄФІЯ" вартості втраченого товару в розмірі 67 497, 84 грн.

27 грудня 2013 року Позивач звернувся до Відповідача-1 із претензією № 27 (а.с. 17) в якій просив відшкодувати вартість втраченого вантажу у вказаному вище розмірі.

15 січня 2014 року Відповідачем-1 було отримано зазначену претензію.

Протягом січня - листопада 2014 року Відповідачем-1 було перераховано Позивачу 44 997, 84 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи банківськими виписками.

Таким чином, заборгованість Відповідача-1 за втрачений товар станом на момент винесенні рішення становить 22 500, 00 грн., а тому вимоги в цій частині суд визнає обгрунтованими, доведеними, а отже такими, що підлягають задоволенню.

На підставі ст.ст. 509, 629, 610, 530, 612, 549 та 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) Позивач нарахував Відповідачу-1 22 162, 12 грн. інфляційних втрат, 1 904, 00 грн. три відсотки річних, а також на підставі ст. 230 ГК України 20 687, 60 грн. пені за період з 23.01.2014 р. по 31.03.2016 р., враховуючи часткову проплату заборгованості по кожному платежу окремо та на залишок боргу.

Однак, суд вважає, що вимоги про стягнення пені, інфляційних втрат та трьох відсотків річних не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Згідно з ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Приписами ст. 547 ЦК України визначено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі; правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Судом встановлено, що в Договорі, укладному між Позивачем та Відповідачем-1 умова про забезпечення виконання зобов'язання у вигляді пені відсутня.

Позивачем протилежного не доведено, а тому позовні вимоги в частині стягнення з Відповідача-1 20 687, 60 грн. пені задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до абз. 1 п. 1.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 308 Господарського кодексу України (далі - ГК України) відповідальність перевізника за збереження вантажу виникає з моменту прийняття вантажу до перевезення. Вантажовідправник зобов'язаний підготувати вантаж до перевезення з урахуванням необхідності забезпечення транспортабельності та збереження його в процесі перевезення і має право застрахувати вантаж у порядку, встановленому законодавством.

Згідно із ч.ч.1-3 ст. 314 ГК України перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини.

Статтею 920 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до ст. 133 Статуту автомобільного транспорту Української РСР автотранспортні підприємства або організації несуть відповідальність за збереження вантажу з моменту прийняття його до перевезення і до видачі вантажоодержувачу або до передачі згідно з Правилами іншим підприємствам, організаціям, установам, якщо не доведуть, що втрата, недостача, псування або пошкодження вантажу сталися через обставини, яким вони не могли запобігти і усунення яких від них не залежало, зокрема внаслідок:

а) вини вантажовідправника (вантажоодержувача);

б) особливих природних властивостей вантажу, який перевозиться;

в) дефектів тари або упаковки, які не могли бути виявлені по зовнішньому вигляду при прийманні вантажу до перевезення, або застосування тари, що не відповідає властивостям вантажу або встановленим стандартам, при відсутності слідів пошкодження тари у дорозі;

г) здачі вантажу до перевезення без вказівки в товарно-транспортних документах на його особливі властивості, що вимагають особливих умов або застережних заходів для збереження вантажу при перевезенні або зберіганні;

д) здачі до перевезення вантажу, вологість або температура якого перевищують встановлені норми.

Відповідно до ст. 136 Статуту автомобільного транспорту Української РСР автотранспортні підприємства або організації відшкодовують збитки, заподіяні при перевезенні вантажів, у таких розмірах:

а) за втрату або недостачу вантажу - в розмірі дійсної вартості втраченого або невистачаючого вантажу;

б) за пошкодження або псування вантажу - в розмірі тієї суми, на яку знизилася його вартість;

в) за втрату вантажу, зданого до перевезення з оголошеною цінністю, - в розмірі оголошеної цінності, якщо не буде доведено, що вона нижча його справжньої вартості.

За приписами ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно зі ст. 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки. Під збитками розуміються витрати, зроблені стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які б управнена сторона одержала у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати, штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо, понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток, на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною.

Відповідно до п. 5.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках, зокрема, відшкодування збитків та шкоди, оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

З наведного вбачається, що відповідальність Відповідача-1 в частині обов'язку зі збереження вантажу не є грошовим зобов'язанням в розумінні приписів ст. 625 ЦК України ту умов договору, а тому позивачем неправомірно нараховано інфляційні втрати та три відсотки річних, оскільки право на нарахування втрат від інфляції та процентів річних на розмір збитків за вказаними нормами Закону та ЦК України не виникає.

Таким чином, відсутні правові підстави для задоволення позову в частині стягнення із Відповідача-1 22 162, 12 грн. інфляційних втрат та 1 904, 00 грн. трьох відсотків річних.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) збитків; 3) причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками позивача; 4) вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Отже, при вирішенні спору на Позивача позовом покладається обов'язок довести розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, факт порушення відповідачем його обов'язку та причинний зв'язок між цим порушенням і збитками. Відповідач, у свою чергу, для звільнення від відповідальності має довести відсутність своєї вини.

При цьому, пред'явлення вимоги про відшкодування збитків покладає на кредитора обов'язок довести, що ці збитки є реальними, а не абстрактними.

Зважаючи на викладене, Позивачем доведено, що втрата товару сталася саме з вини Відповідача-1, частково оплачуючи заборгованість за претензією Відповідач-1 вчинив конклюдентні дії, що свідчить про визнання ним заборгованості, а відтак Позивачем доведено суду право вимоги повної компенсації вартості товару, який було втрачено Відповідачем-1.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про те, що вимоги Позивача про стягнення із Відповідача-1 22 500, 00 грн. є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Судом також встановлено, що 27 грудня 2013 року між Позивачем (Кредитором) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 (Поручителем) було укладено Договір поруки (а. с. 42-43) за умовами якого Поручитель зобов'язався відповідати перед Кредитором за виконання Відповідачем-1 (Боржником) своїх майнових і немайнових зобов'язань, що виникли (виникатимуть в майбутньому) між Божником та Кредитором.

Відповідно до п. 2.2. Договору поруки предметом вищезазначених договірних зобов'язань є належне та своєчасне виконання Відповідачем-1 умов договору на перевезення вантажів автотранспортом №258, умов договору-заявки №1848 від 17.12.2013 р. та претензії №27 від 27.12.2013 р.

Пунктом п. 3.1. Договору поруки визначено, що відповідальність Поручителя перед Кредитором обмежується сплатою суми в розмірі 3 000, 00 грн.

Згідно із п. 3.2. Договору Поручитель не відповідає за відшкодування Боржником збитків та за сплату ним неустойки, штрафу, пені.

За приписами ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Оскільки зазначений позов є фактично позовом про відшкодування Боржником збитків, у відповідності до п. 3.2. Договору поруки відсутні правові підстави для покладення на Відповідача-2 відповідальності за договором поруки, а відтак суд відмовляє у задоволенні позову в цій частині.

Разом з тим суд враховує, що відповідно до ч. 3 ст. 17 ГПК України справа прийнята господарським судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута по суті і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудна іншому господарському суду, тому справа розглядається господарським судом Рівненської області.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із ч. 1 ст. 908 ЦК України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення.

Відповідно до ч. 2 ст. 909 ЦК України договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.

За приписами ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи викладене вище, заслухавши пояснення Позивача, враховуючи докази надані Позивачем на підтвердження заявлених вимог, суд дійшов висновку часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 ГПК України судові витрати в розмірі 1 378 грн., покладаються на Відповідача.

Керуючись статтями 32, 33, 43, 44, 49, 81-1, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, код НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Кухровський" (33005, Рівненська обл., місто Рівне, ВУЛИЦЯ ОЛЕНИ ТЕЛІГИ, будинок 49, квартира 109А, код 38059030) 22 500 (двадцять дві тисячі п'ятсот) грн. основної суми боргу та 1 378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн. судового збору.

3. В частині позовних вимог до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення 22 162, 12 грн. інфляційних втрат, 1 904, 00 грн. трьох відсотки річних та 20 687, 60 грн. пені в позові відмовити.

4. В частині вимог до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення 3 000, 00 грн. за договором поруки в позові відмовити.

5. Видати наказ.

Повний текст рішення підписано 29.04.2016 року.

Суддя Гудзенко Я.О.підписано < Дата >