ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" травня 2016 р.Справа № 922/1198/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Байбака О.І.

при секретарі судового засідання Рученко К.Д.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Харківської філії ПАТ "Укртелеком" м. Харків
до Зміївської районної державної адміністрації, м. Зміїв
про стягнення 14798,00 грн.
за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1 (довіреність № 1991 від 28.12.2015 р.);

відповідача не зявився.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариств "Укртелеком" в особі Харківської філії ПАТ "Укртелеком" м. Харків (далі за текстом позивач) звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути зі Зміївської районної державної адміністрації м. Зміїв (далі за текстом відповідач) 13745,78 грн. заборгованості за укладеним між сторонами договором про надання послуг електрозвязку № 470028 від 30.05.2005 р., 456,01 грн. пені, 436,35 грн. збитків від інфляції, 159,86 грн. трьох відсотків річних, 1378,00 грн. судового збору.

Позов обґрунтовано з посиланням на неналежне виконання відповідачем своїх зобовязань щодо оплати наданих позивачем послуг за вищезазначеним договором.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 14.04.2016 р. зазначену позовну заяву прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 04.05.2016 р.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, в якому повідомив суд про невиконання ним зобовязань зі сплати позивачу наданих ним послуг електрозвязку мало місце не з його вини, і нині ним вживаються всі можливі заходи з метою сплати заборгованості.

Також відповідач просить суд зменшити розмір пені, яка підлягає стягненню з нього на користь відповідача, оскільки кошторисом відповідача на 2016 рік не передбачено видатків на сплату пені.

На судове засідання 04.05.2016 р. прибув представник позивача, який підтримує позицію, викладену в позовній заяві, просить її задовольнити.

Відповідач на судове засідання свого представника не направив, та надав суду клопотання (вх.. № 14262 від 27.04.2016 р.), в якому просить суд розглядати справу за відсутності його представника.

Оскільки неявка на судове засідання представника відповідача не перешкоджає розгляду справи по суті, суд вважає за необхідне розглядати справи за відсутності останнього, за наявними в матеріалах справи документами та матеріалами, як це передбачено ст. 75 ГПК України.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані суду докази та доводи, суд встановив:

Як свідчать матеріали справи, 30.05.2005 р. між сторонами укладено договір про надання послуг електрозвязку № 470028 (далі договір; а. с. 10-17) відповідно до умов якого позивач, як підприємство звязку, зобовязалося надавати відповідачу, як споживачу, послуги електрозвязку, перераховані в Додатку 1 до договору, і безплатні послуги, перераховані в Додатку 2 до договору.

Згідно з п. 3.2.8 Договору, відповідач зобовязаний своєчасно вносити плату за користування послугами електрозвязку.

Відповідно до п. 4.1. Договору, послуги, які надаються позивачем, оплачуються за тарифами, затвердженими згідно з чинним законодавством.

Відповідно до п. 4.2. - 4.3. договору, відповідач сплачує послуги електрозвязку за спільно погодженою авансовою системою оплати, з наданням рахунків системою оплати. Відповідач повинен своєчасно оплачувати надані послуги.

Відповідно до п. 4.6 Договору, відповідач для одержання послуг електрозвязку проводить щомісячно, до 20 числа поточного місяця, попередню оплату їх вартості в розмірі не менше суми послуг, наданих у попередньому розрахунковому періоді, з подальшим перерахунком, виходячи з фактично наданих послуг.

Згідно з п. 5.8. договору, у разі несплати за надані послуги електрозвязку понад установлений термін (з 21 числа місяця, що настає після розрахункового періоду) відповідач сплачує пеню в розмірі одного відсотка від затриманих платежів за кожну добу затримки, згідно з чинним законодавством.

Абзацом 6 п. 116 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 295 від 11.04.2012 р. визначено, що у разі неотримання рахунка (квитанції) до 10 числа місяця, що настає за розрахунковим періодом, або здійснення розрахунків без рахунка (квитанції) абонент має право звернутися до служби розрахунків оператора телекомунікацій для отримання інформації про належну до сплати суму та в разі потреби отримати рахунок (квитанцію).

Пунктом 72 зазначених Правил також передбачено, що розрахунки за отримані послуги на умовах наступної оплати здійснюються шляхом надсилання на адресу абонента рахунків або в інший спосіб відповідно до законодавства та договору. У разі здійснення розрахунків за отримані послуги на умовах наступної оплати абонент оплачує послуги після закінчення розрахункового періоду. Плата вноситься після отримання ним рахунка, але не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим періодом, якщо інше не встановлено договором відповідно до законодавства. Оператор, провайдер має право визначати рівень заборгованості абонента з оплати послуг та/або суму ліміту для надання послуг на умовах наступної оплати, у разі перевищення якої скорочується перелік послуг чи припиняється їх надання. У разі коли договором визначено граничну суму, на яку можуть бути надані послуги на умовах наступної оплати, оператор, провайдер зобовязаний попередньо повідомити абонента про досягнення такої суми. У разі несвоєчасної оплати за надані оператором, провайдером послуги абонент сплачує пеню, яка обчислюється виходячи з вартості неоплачених послуг у розмірі облікової ставки Національного банку, що діяла в період, за який нараховується пеня. Сплата абонентом пені, правомірне скорочення переліку послуг чи припинення їх надання не звільняє абонента від обовязку оплатити надані йому послуги.

Додатками № 1 та № 2 до договору сторонами передбачено перелік послуг електрозвязку, які позивач зобовязався надавати відповідачу в рамках цього Договору.

Як свідчать матеріали справи, позивач належним чином виконав свої зобовязання за договором, надавши відповідачу за період з червня 2015 р. по березень 2016 р. послуг електрозвязку на загальну суму 17495,78 грн., що підтверджується залученими до матеріалів справи рахунками-актами (а.с. 21-29), що надавалися позивачем відповідачу до сплати.

Однак, надані послуги відповідач сплатив лише частково, станом на момент звернення позивача до суду з позовом по даній справі його заборгованість за договором становить 13745,78 грн.

Матеріали справи також свідчать, що позивач неодноразово звертався до відповідача з листами (а. с. 37-39), в яких просив останнього сплатити існуючу заборгованість.

Відповідач власними листами (а. с. 40-43) просив позивача не припиняти надання йому послуг електрозвязку, та повідомляв про вжиття ним певних заходів з метою сплати існуючого боргу, однак, даного боргу не сплатив, що і стало підставою для звернення позивача до суду з позовом по даній справі.

Крім того, в звязку з простроченням відповідачем своїх зобовязань за договором, позивачем на підставі умов цього договору та відповідних вимог чинного законодавства нараховано до стягнення з відповідача 456,01 грн. пені, 436,35 грн. збитків від інфляції, 159,86 грн. трьох відсотків річних.

Надаючи правову кваліфікацію відносинам, що стали предметом спору, суд виходить з наступного:

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до вимог ст. ст. 32, 34 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 1 ст. 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Пунктом 1 ст. 903 ЦК України передбачено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно п. 5 ст. 33 Закону України "Про телекомунікації", пункту 36 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2012 року № 295, споживач зобов'язаний виконувати умови договору та своєчасно оплачувати отримані телекомунікаційні послуги згідно діючих тарифів.

Cтаттею 68 Закону України "Про телекомунікації" встановлено, що розрахунки за телекомунікаційні послуги здійснюються на умовах договору про надання телекомунікаційних послуг між оператором, провайдером телекомунікацій та споживачем або без договору за готівкову оплату чи за допомогою карток тощо в разі одержання споживачем замовленої за передоплатою (авансованої) послуги за тарифами, затвердженими згідно із законодавством.

Враховуючи викладене, а також те, що відповідач не надав суду доказів виконання умов Договору щодо сплати заборгованості за надані позивачем послуги електрозвязку, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача 13748,78 грн. боргу за зазначеним вище договором.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Стаття 216 ГК України передбачає відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами і договором.

Згідно з п. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частиною 1 ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Частиною 3 вказаної статті визначено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

За змістом ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 2 ст. 36 Закону України Про телекомунікації встановлено, що у разі затримки плати за надані оператором, провайдером телекомунікаційні послуги споживачі сплачують пеню, яка обчислюється від вартості неоплачених послуг у розмірі облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який нараховується пеня.

Враховуючи те, що умовами укладеного між сторонами договору (п. 5.8.), та Правилами надання та отримання телекомунікаційних послуг затвердженими постановою Кабінету Міністрів України № 295 від 11.04.2012 р., передбачено відповідальність відповідача за прострочення своїх зобовязань з оплати спожитих послуг електрозвязку у вигляді сплати пені, вимоги позивача про її стягнення суд визнає правомірними.

Перевіривши правильність здійсненого позивачем розрахунку пені (а. с. 18), суд приходить до висновку про його арифметичну вірність та відповідність вимогам п. 72 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг затвердженими постановою Кабінету Міністрів України № 295 від 11.04.2012 р., ст. 36 Закону України Про телекомунікації.

За таких обставин позов в частині стягнення 456,01 грн. пені також підлягає задоволенню.

При цьому, суд відхиляє клопотання відповідача про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню з нього на користь позивача, оскільки, така обставина як відсутність бюджетного фінансування на оплату послуг електрозвязку або відсутність в бюджетному кошторисі на 2016 рік видатків на сплату пені не визначена законодавчо як така, що звільняє від виконання зобов'язання або від відповідальності за прострочення виконання зобовязання, а тому не звільняє відповідача від обовязку сплатити як спожиті послуги, так і пеню за прострочення їх оплати.

Тим більше, ч. 2 ст. 218 ГК України прямо передбачає, що відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов'язань контрагентами правопорушника не вважається обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.

На підставі частини другої статті 617 ЦК України, частини другої статті 218 ГК України та рішення Європейського суду з прав людини у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» від 18 жовтня 2005 року відсутність бюджетних коштів передбачених у видатках Державного бюджету України на 2015-2016 роки не виправдовує бездіяльність відповідача і не є підставою для звільнення останнього від відповідальності за порушення зобовязання.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 15.05.2012 р. по справі № 11/446, прийнятій за результатами розгляду заяви про неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило до ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз зазначеної статті вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобовязання.

Як вже було зазначено вище, в звязку з простроченням відповідачем виконання своїх зобовязань з оплати поставленого товару, позивачем нараховано до стягнення з відповідача інфляційні та річні на підставі ст. 625 ЦК України.

Однак, як свідчить здійснений позивачем розрахунок інфляційних, позивачем при його здійсненні не враховано рекомендацій, які містить п. 3.2. постанови Пленуму ВГСУ № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» (в т.ч. щодо того, що в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Здійснивши розрахунок інфляційних та річних з урахуванням зазначених положень закону та відповідних рекомендацій Вищого господарського суду України, господарський суд приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення 228,44 грн. інфляційних, та 159,86 грн. річних.

В решті позову про стягнення інфляційних слід відмовити в звязку з безпідставністю їх нарахування до стягнення.

З урахуванням вимог ст. 44, 49 ГПК України, з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню судовий збір в сумі 1358,63 грн.

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 4-5, 22, 44, 49, 75, 84, 85 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Зміївської районної державної адміністрації Харківської області (адреса: 63404, Харківська область, м. Зміїв, вул. Леніна, 9; ) на користь Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Харківської філії ПАТ «Укртелеком» (адреса: 61002, м. Харків, вул. Іванова, 7/9; ) 13745,78 грн. основного боргу, 456,01 грн. пені, 228,44 грн. збитків від інфляції, 159,86 грн. трьох відсотків річних, 1358,63 грн. судового збору.

В решті позову відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя ОСОБА_2